Справа № 826/7017/14
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7017/14 Головуючий у 1-й інстанції: Головань О.В. Суддя-доповідач: Чаку Є.В.
У Х В А Л А

Іменем України

28 січня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Старової Н.Е., Файдюка В.В.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2014 року у справі за адміністративним позовом громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 04.04.2014 року № 187-14, зобов'язання повторно розглянути питання про визнання його біженцем відповідно до вимог чинного законодавства України.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 04 серпня 2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовив.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2014 року та постановити нову про задоволення адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач прибув на територію України у червні 2006 року легально, літаком, через Адіс-Абебу та Стамбул.

Після прибуття до України звернувся до Державного комітету України у справах національностей та релігій з заявою про визнання біженцем.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 18.12.2006 року № 406 йому відмовлено у наданні статусу біженця.

18.09.2013 року позивач звернувся до управління міграційної служби в місті Києві із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом управління міграційної служби у місті Києві № 429 від 08.10.2013 року прийнято в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви позивача головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві 08.01.2014 року складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1.

04.04.2014 року Державною міграційною службою України на підставі вказаного висновку прийнято рішення № 187-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач звертав увагу суду на те, що згідно наданої ним під час розгляду заяви інформації було достатньо підстав для визнання його біженцем, а саме, він не може повернутися додому, так як вважає, що його можуть вбити.

На думку позивача, є всі підстави для висновку про наявність об'єктивної сторони - обґрунтованого побоювання переслідування. У разі виникнення сумнівів у достовірності наданої позивачем інформації Державна міграційна служба в порядку ч. 8 ст. 9 Закону мала звернутися з відповідними запитами до установ та організацій, для отримання відповідної інформації.

Відповідач не вимагав додаткових відомостей від позивача, що свідчить про відсутність у відповідача сумнівів в достовірності наданої позивачем інформації.

Також позивач посилається на порушення п. 196 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця УВКБ ООН та роз'яснення щодо тягаря та стандарту доведення при розгляді заяв про надання статусу біженця УВКБ ООН від 16.12.1998 року, згідно яких неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий (п. 10, 11).

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Згідно Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» -

1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (ст. 1);

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні (ст. 6).

В даному випадку у суду відсутні підстави для висновку про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України прийняте на порушення цих положень, а саме.

В якості підстави для надання йому статусу біженця позивач посилається на наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи (приймав участь у виборчій президентській кампанії), оскільки позивача взято під варту при спробі невдалого підкупу виборців за дорученням представника Президента.

Тобто, мова йде про вчинення позивачем злочину, що переслідується у кримінальному порядку, і намагання уникнути відповідальності.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем не надано жодних доказів чи пояснень щодо його переслідування в будь-якій формі чи оголошення в розшук. Озвучені позивачем твердження щодо побоювань повернутися на територію країни походження фактично є його припущеннями щодо можливого розвитку подій.

Також, суд зазначає, що позивач покинув країну громадянського походження легально, отримавши візу до України, що є непрямим свідченням відсутності перешкод з боку державної влади покинути країну.

Згідно п. 195 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно п. 45 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Наявні у матеріалах справи докази та пояснення позивача не дають підстави для висновку про наявність підстав, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для висновку про порушення відповідачем як суб'єктом владних повноважень законодавства під час прийняття оскаржуваного рішення, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу громадянина Демократичної Республіки Конго ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлений 30.01.2015 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Файдюк В.В.

Старова Н.Е.