Справа № 826/18637/13-а
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

11 грудня 2014 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Бєлової Л.В.

Гром Л.М.

За участю секретаря: Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України, Управління Пенсійного фонду України в Пролетарському районі м. Донецька про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Пенсійного фонду України, Управління Пенсійного фонду України в Пролетарському районі м. Донецька про: - визнання протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України в частині невиконання рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 про внесення змін в "Порядок подання та оформлення документів для призначення пенсій" з урахуванням проживання пенсіонерів за межами України та оформлення ними пенсії без проживання (реєстрації) в Україні та в частині відмови від передачі уповноваженому територіальному органу заяви позивача для прийняття рішення про поновлення виплати позивачу пенсії за віком як пенсіонеру та громадянину України, що мешкає в Ізраїлі; - зобов'язання Пенсійного фонду України негайно внести та затвердити зміни в "Порядок подання та оформлення документів для призначення пенсій", які б забезпечували документальне оформлення та реальну виплату пенсій всім українським пенсіонерам, що мешкають за межами України, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року; - зобов'язання Пенсійного фонду України та Управління Пенсійного фонду України в Пролетарському районі м. Донецька відновити виплату позивачеві пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року за межі України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції, з травня місяця 1977 року ОСОБА_3 призначено Пролетарським відділом соцзабезпечення м. Донецька пенсію за віком, яку він отримував до грудня місяця 1993 року, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с. 17).

У грудні 1993 року позивач виїхав на постійне місце проживання за межі України до держави Ізраїль.

У зв'язку з виїздом ОСОБА_3 на постійне місце проживання за межі України, виплата пенсії позивачу не здійснювалась. При цьому, позивачу одноразово було виплачено розмір пенсії за шість місяців.

12 липня 2013 позивач звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про зобов'язання відновити йому виплату пенсії за віком, до якої було додано копію паспорта громадянина України, виданого 28 серпня 2003 року та копію пенсійного посвідчення, виданого 19 липня 1982 року, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року.

Відповідно до листа Пенсійного фонду України від 18 липня 2013 року № 11299/Г-11 позивачу надано відповідь - роз'яснення про неможливість перерахування йому пенсії, оскільки він проживає за межами України.

Не погоджуючись з відмовою відповідачів здійснювати виплату пенсії та вважаючи її протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 09 липня 2003 року № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В силу статті 51 вищевказаного Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пункт 2 частини першої статті 49 і друге речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону № 1058-IV, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, тобто виплата пенсії повинна проводитись в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Так, право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, закріплене в статті 46 Конституції України, і є їх невідчужуваним і непорушним правом, гарантованим Основним Законом України. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Тобто, відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб проголошеного у статті 46 Конституції України права на соціальний захист.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не погоджується висновком суду першої інстанції про те, що підстави для поновлення виплати пенсії ОСОБА_3 відсутні, оскільки позивач має право на отримання пенсії, виплата якої йому припинена.

Дана позиція узгоджується з практикою Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 16 липня 2014 року у справі № К/800/51102/13.

Разом з тим, згідно п.2.2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 року №8-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2002 року за № 442/6730, призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії управління Фонду в районі, місті і районах у містах, а не Пенсійний фонд України.

Згідно п.17 Положення, Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку головні управління Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління в районах, містах і районах у містах.

Відповідно до п.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам їх членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

В силу п.2 Порядку, органом, що призначає пенсію, є управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах.

Вищевказаним нормам кореспондують приписи ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до яких, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням саме територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 липня 2013 ОСОБА_3 звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про зобов'язання відновити йому виплату пенсії за віком.

Судом встановлено, що листом Пенсійного фонду України від 18 липня 2013 року № 11299/Г-11 позивачу надано відповідь - роз'яснення, в якій вказано на неможливість перерахування йому пенсії, оскільки позивач проживає за межами України.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_3 звернувся із заявою про поновлення виплати пенсії до Пенсійного фонду України, а не до управління Пенсійного фонду України в районі, місті і районі у місті, тобто не до органу, який її призначив та виплачував.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_3 до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України з питань призначення та перерахунку пенсії із заявою та необхідними документами щодо відновлення виплати пенсії.

Крім того, колегія суддів вважає, що лист Пенсійного фонду України від 18 липня 2013 року № 11299/Г-11 не встановлює будь-яких зобов'язань та не змінює права позивача на пенсійне забезпечення, вказаний лист не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії, а отже правові підстави для задоволення позову відсутні.

Дана позиція узгоджується з практикою Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 17 липня 2014 року у справі № К/800/25940/13.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що хоча ОСОБА_3 має право на відновлення виплати пенсії, однак позивач не звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України, до повноважень якого входить призначення та виплата пенсії.

Аналізуючи вищезазначені обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, оскільки поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням саме територіального органу Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.

.

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.