Справа № 813/621/14
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2015-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 р. Справа № Н-876/2563/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у Львівській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління юстиції у Львівській області в якому просив визнати неправомірними дії Головного управління юстиції у Львівській області щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника, начальника Городоцького районного управління юстиції Львівської області - начальника відділу державної виконавчої служби за недотримання, пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених ст. 16 Закону України «Про державну службу» та тривале нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу», ч. 5 ст. 40 КЗпП України); визнати протиправним і скасувати наказ відповідача № 647-К від 22.07.2008 року; зобов'язати останнього прийняти наказ про зміну формулювання звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Городоцького районного управління юстиції Львівської області - начальника відділу державної виконавчої служби на «Звільнено із займаної посади за власним бажанням (ч. 1 ст. 38 КЗпП України)» і дати його звільнення з цієї посади на « 18.07.2008».

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним і скасовано наказ Головного управління юстиції у Львівській області № 647-К від 22.07.2008 року «Про звільнення ОСОБА_1», у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року апеляційну скаргу Головного управління юстиції у Львівській області задоволено, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року у справі № 813/621/14 скасовано та прийнято нову, якою у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подав заяву про перегляд постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року за нововиявленими обставинами.

В заяві зазначає, що задовольняючи частково позов постановою від 11.02.2014 р. Львівський окружний адміністративний суд визнав протиправним і скасував наказ Головного управління юстиції у Львівській області № 647-К від 22.07.2008 року «Про звільнення ОСОБА_1.». В іншій частині адміністративного позову відмовив. Не погоджуючись з такою постановою суду відповідач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої Львівський апеляційний адміністративний суд виніс постанову від 16.09.2014 р., котрою повністю задовольнив апеляційну скаргу Головного управління юстиції у Львівській області, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року у справі № 813/621/14 скасував та прийняв нову постанову, якою в задоволенні позову відмовив.

Виносячи Постанову від 16.09.2014 р. Львівський апеляційний адміністративний суд покликався на те, що розглядаючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції не дослідив усі обставини справи, зокрема не звернув увагу на той факт, що підставою для звільнення позивача з займаної посади було накладення на нього рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 3 липня 2008 року адміністративного стягнення у відповідності до Закону України «Про боротьбу з корупцією» за порушення вимог пункту «г» частини 1 та пункту «г» частини 3 статті 5 вказаного Закону. Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про державну службу» на державних службовців поширюються обмеження, передбачені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції». Відповідальність за порушення цього положення передбачена статтею 30 Закону України «Про державну службу», зокрема пунктом 2 частини 1 цієї статті встановлено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16-1 цього Закону. Вказана норма не є диспозитивною (не передбачає альтернативних варіантів дій), а імперативно вказує на необхідність звільнення особи у разі недотримання нею вимог передбачених статтею 16 Закону України «Про державну службу». Відтак прийняття оскарженого наказу було обов'язком, а не правом відповідача. Приймаючи наказ № 647-К від 22 липня 2008 року останній діяв у відповідності до норм законодавства, а тому відсутні причини для його скасування.

Саме зважаючи на вищевикладене, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду прийшла до висновку, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга належить до задоволення.

При цьому заявник вказує, що відповідно до положень п.4 ч.2 ст.245 КАС України підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для прийняття постанови чи постановлення ухвали, що належить переглянути. Відповідно рішення Святошинського районного суду м.Києва від 03.07.2008 р. про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, на якому побудована постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 р., на даний час скасована постановою апеляційного суду м.Києва від 02.10.2014 р.

Оскільки інших обставин, які потягнули за собою скасування постанови Львівського окружного адміністративного суду від 11.02.2014 р. у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 року не наведено, то заявник вважає, що Львівський апеляційний адміністративний суд погодився з рештою висновків суду першої інстанції та встановленими ним обставинами.

Згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 р., суд апеляційної інстанції погодився з висновком Львівського окружного адміністративного суду що 01.07.2008 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням невідкладно після спливу передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України двотижневого строку попередження про звільнення з дня отримання заяви, яка отримана відповідачем 04.07.2008 року. Відповідних висновків щодо таких обставин суд апеляційної інстанції не спростував.

Отже, та обставина, що відповідач 04.07.2008 року отримав заяву про звільнення за власним бажанням невідкладно після спливу передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України двотижневого строку попередження про звільнення з дня отримання заяви, підтверджується судом першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється в тому числі і за загальними підставами, передбаченими Кодексом Законів про працю України. Частиною 1 ст.38 КЗпП України закріпила право працівника розірвати трудовий договір попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Враховуючи заборону примусової праці, встановлену ч.3 ст.43 Конституції України та ч.2 ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 р., відповідач був зобов'язаний у вказаний термін припинити трудові відносини видавши наказ про звільнення за власним бажанням.

Відтак, не видання наказу про звільнення з 18.07.2008 р. з боку відповідача є незаконним та порушує гарантовані Конституцією України права і свободи.

Таким чином, саме з 18.07.2008 року фактично були припинені трудові відносини між ОСОБА_1 та відповідачем.

При цьому заявник зазначає, що станом на 18.07.2008 р. ще не сплив чотиримісячний строк, який обчислювався відповідачем з 19.03.2007 р. для застосування ще однієї підстави для звільнення за ч.5 ст.40 КЗпП України.

Враховуючи скасування рішення Святошинського районного суду м.Киева від 03.07.2008 р. про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, яке стало підставою винесення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 р„ вказана постанова підлягає перегляду з підстав, визначених п.4 ч.2 ст.245 КАС України.

Відповідно до ст.247 КАС України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подано протягом одного місяця після того, як особа, яка звертається до суду, дізналася або могла дізнатися про ці обставини. Згідно з положеннями ч. 6, 9 ст.103 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. При цьому строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку.

Враховуючи, що 02 листопада 2014 року припадає на неділю, останнім днем строку для подання заяви щодо перегляду постанови Львівського апеляційного адміністративного суду з підстав винесення постанови апеляційного суду м.Києва від 02.10.2014 р. є понеділок - 03.11.2014 р.

Враховуючи наведене просить заяву про перегляд постанови за нововиявленими обставинами задовольнити, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року скасувати, а в даній справі винести нову постанову про відмову в задоволенні апеляційної скарги Головного управління юстиції та залишення без змін постанови Львівського окружного адміністративного суду від 11.02.2014 р.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи заяви колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Розглядаючи спір судом першої інстанції було встановлено, що 02.06.2008 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку, яка отримана відповідачем 03.06.2008 року. 01.07.2008 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням невідкладно після спливу передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України двотижневого строку попередження про звільнення з дня отримання заяви, яка отримана відповідачем 04.07.2008 року. 22.07.2008 року відповідачем прийнято оскаржуваний наказ № 647-К «Про звільнення ОСОБА_1». яким припинено державну службу та звільнено 22.07.2008 року ОСОБА_1, заступника начальника Городоцького районного управління юстиції Львівської області - начальника відділу державної виконавчої служби із займаної посади за недотримання, пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених ст. 16 Закону України «Про державну службу» та за тривале нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (п. 2 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу», ч. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України).

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи протиправним і скасовуючи наказ Головного управління юстиції у Львівській області № 647-К від 22.07.2008 року «Про звільнення ОСОБА_1» суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України, в редакції чинній на момент спірних правовідносин, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, крім того згідно ч. 5 ст. 40 цього ж Кодексу, підставою розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Згідно ст. 179 цього ж Кодексу, відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

Оскільки в матеріалах справи є належні та допустимі докази, з чим погоджується колегія суддів, того, що позивач 02.06.2008 року звертався до відповідача із заявою про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку, яка отримана відповідачем 03.06.2008 року, а 01.07.2008 року звертався до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням невідкладно після спливу передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України двотижневого строку попередження про звільнення з дня отримання заяви, яка отримана відповідачем 04.07.2008 року, однак вказані зави відповідачем не були вирішені, то суду першої інстанції вважав, що спірний наказ від 22.07.2008 року за № 647-К «Про звільнення ОСОБА_1», яким припинено державну службу та звільнено позивача є передчасним, що по суті є підставою для визнання його протиправним і скасування.

Не погоджуючись з такою постановою суду відповідачем подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивачем не надсилалась заява про звільнення за власним бажанням, а той факт, що підставою для звільнення позивача, крім нез'явлення на роботі, стало накладення на останнього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у відповідності до Закону України «Про боротьбу з корупцією», взагалі не був взятий судом до уваги.

Задовольняючи апеляційну скаргу та скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що 22 липня 2008 року відповідачем прийнято наказ № 647-К «Про звільнення ОСОБА_1», яким припинено державну службу та звільнено з 22 липня 2008 року ОСОБА_1, заступника начальника Городоцького районного управління юстиції Львівської області - начальника відділу державної виконавчої служби із займаної посади. Відповідно до вказаного наказу підставою для звільнення стала постанова Святошинського районного суду м. Києва від 3 липня 2008 року, якою встановлено, що позивач порушив вимоги пункту «г» частини 1 та пункту «г» частини 3 стані 5 Закону України «Про боротьбу з корупцією», у зв'язку з чим на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Цим же наказом роз'яснено, що вчинене правопорушення є таким, що порушує вимоги статті 16 Закону України «Про державну службу», що у відповідності до статті 30 цього Закону є підставою для припинення державної служби. Як додаткову підставу для звільнення у наказі зазначено відсутність позивача на роботі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю з 19 березня 2008 року по 21 липня 2008 року, тобто застосовано положення пункту 5 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Оскільки суд першої інстанції не дослідив усі обставини справи, зокрема не звернув увагу на той факт, що підставою для звільнення позивача з займаної посади було накладення на нього адміністративного стягнення у відповідності до Закону України «Про боротьбу з корупцією», що є безумовною підставою для звільнення позивача з роботи, то суд апеляційної інстанції вважав, що прийняття оскарженого наказу було обов'язком, а не правом відповідача, а відтак задовольнив апеляційну скаргу Головного управління юстиції у Львівській області.

Колегія суддів зазначає, що згідно п.4 ч.2 ст.245 КАС України підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для прийняття постанови чи постановлення ухвали, що належить переглянути.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 03.07.2008 р. про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення корупційних дій, на якому побудована постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 р., на даний час скасована постановою апеляційного суду м.Києва від 02.10.2014 р.

Оскільки інших обставин, які потягнули за собою скасування постанови Львівського окружного адміністративного суду від 11.02.2014 р. у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 року не наведено, то, відповідно, оскільки позивач 01.07.2008 року звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням невідкладно після спливу передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України двотижневого строку попередження про звільнення з дня отримання заяви, яка отримана відповідачем 04.07.2008 року, а частина 1 ст.38 КЗпП України закріпила право працівника розірвати трудовий договір попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, то не видання наказу про звільнення з 18.07.2008 р. з боку відповідача є незаконним та порушує гарантовані Конституцією України права і свободи.

А отже з 18.07.2008 року на підставі закону, фактично були припинені трудові відносини між ОСОБА_1 та відповідачем, при цьому станом на 18.07.2008 р. ще не сплив чотиримісячний строк, який обчислювався відповідачем з 19.03.2007 р. для застосування ще однієї підстави для звільнення за ч.5 ст.40 КЗпП України.

Враховуючи скасування рішення Святошинського районного суду м.Киева від 03.07.2008 р. про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, яке стало підставою винесення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 р., то колегія суддів дійшла переконливого висновку, що заяву про перегляд постанови за нововиявленими обставинами слід задовольнити, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року - скасувати, а в задоволенні апеляційної скарги Головного управління юстиції - відмовити та залишити без змін постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.02.2014 р.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 245, ст. 253, ст. 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

заяву ОСОБА_1 задовольнити, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року скасувати, апеляційну скаргу Головного управління юстиції у Львівській області - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року по справі № 813/621/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

Повний текст ухвали виготовлений 16.01.2015року