Справа № 809/4104/14
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2015-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2015 р. Справа № 809/4104/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Боршовського Т.І.

за участю секретаря судового засідання Ферштей А.М.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Левченка Р.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області

про зобов'язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 23.01.2015 року, в якому просить суд зобов'язати відповідача зарахувати до вислуги років час навчання позивача в Івано-Франківському технікумі фізичної культури за період з 26 серпня 1991 року по 27 червня 1993 року, з розрахунку 1 (один) рік навчання за 6 (шість) місяців служби.

Адміністративний позов обґрунтований тим, що відповідачем безпідставно не враховано, при розрахунку вислуги років служби позивача в органах внутрішніх справ, час його навчання в Івано-Франківському технікумі фізичної культури, що суперечить нормі статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанові Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» від 17.07.1992 року № 393. При цьому, позивач посилається на те, що відповідно до статті 43 Закону України «Про освіту» № 1060-ХІІ від 23.05.1991 року, який згідно постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про освіту» від 04.06.1991 року № 1144-ХІІ, набрав чинності з 26.08.1991 року, технікуми відносяться до вищих навчальних закладів, які надають вищу освіту. Також позивач посилається на те, що вказані ним доводи узгоджуються й з роз'ясненнями Міністерства освіти і науки України, викладеним в листі від 16.03.2011 року.

Позивач в судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі.

Також позивач в заяві від 30.12.2014 року просив поновити йому строк звернення до суду з даним позовом, однак суд дійшов висновку про залишення без задоволення вказаної заяви позивача, з огляду на не встановлення судом обставин, що свідчать про його пропуск, виходячи з того, що спірні правовідносини носили триваючий характер до дня звільнення позивача з органів внутрішніх справ згідно наказу відповідача № 590 о/с від 07.11.2014 року, в якому й встановлено вислугу років позивачу.

Представник Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області в судовому засіданні проти адміністративного позову заперечив, посилаючись на те, що позивачу міг бути зараховуваний до вислуги років, згідно вимог та в порядку статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», лише час навчання в Івано-Франківському технікумі фізичної культури за період після набрання чинності Закону України «Про освіту» та за умови утримання ним за час цього навчання вищої освіти, що має бути підтверджено документом, передбаченим статтею 9 Закону України «Про вищу освіту». Однак, як зазначив представник відповідача, позивачем такого документу про отримання вищої освіти подано не було. Просив в позові відмовити.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства (надалі - КАС) України в судовому засіданні 23 січня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Складення постанови в повному обсязі відкладено до 28 січня 2015 року.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оцінивши зібрані в матеріалах справи докази в їх взаємному зв'язку та сукупності, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 згідно наданої відповідачем завіреної копії трудової книжки позивача серії АЕ № 261486, довідки відповідача про роботу та проходження служби б/н і дати, витягу з облікової картки щодо відомостей про роботу, з 29.08.1993 року по 07.11.2014 року проходив службу в органах внутрішніх справ. При цьому, позивач служби в Збройних силах України не проходив, на іншій роботі, окрім служби в органах внутрішніх справ, не працював.

Згідно довідки відповідача, підготовленої на підставі наказу № 590 о/с від 07.11.2014 року, вислуга років ОСОБА_1 на день його звільнення з органів внутрішніх справ становить у календарному обчисленні 21 рік 02 місяці 08 днів. При цьому, позивачу враховано до вислуги років час навчання в Івано-Франківському училищі міліції МВС України за період з 08.1993 року по 08.1996 року, та не враховано час його навчання в Івано-Франківському технікумі фізичної культури за період з 15 серпня 1990 року по 27 червня 1993 року. В роз'ясненні, наданому позивачу листом від 09.04.2014 року, відповідач зазначив, що наданий позивачем диплом про закінчення Івано-Франківського технікуму фізичної культури не є документом, що засвідчує здобуття позивачем вищої освіти.

Судом встановлено з архівної довідки № 03/01-10/22 від 16.01.2015 року, виданої Івано-Франківським коледжом фізичного виховання Національного університету фізичного виховання і спорту України, про те, що ОСОБА_1 навчався в Івано-Франківського технікуму фізичної культури з 15 серпня 1990 року по 27.06.1993 року згідно наказів про зарахування на навчання № 67-ОД від 17.08.1990 року та про закінчення навчання № 114-ОД від 27.06.1993 року. Згідно поданої позивачем копії диплома НОМЕР_1 від 27.06.1993 року, оригінал якого оглянуто судом в судовому засіданні, ОСОБА_1 27.06.1993 року закінчив Івано-Франківський технікум фізичної культури з присвоєнням йому кваліфікації викладача-організатора фізичної культури.

При вирішення даної адміністративної справи суд виходив з огляду на таке.

Частиною 2 статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року передбачено, що до вислуги років особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» від 17.07.1992 року № 393, прийнятою на виконання Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а саме пунктом 2, визначено, що до вислуги років особам офіцерського складу Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Цивільної оборони України та інших військових формувань, створених Верховною Радою України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки, Державної спеціальної служби транспорту, а також особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, Державної інспекції техногенної безпеки та Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсій згідно з пунктом "а" статті 12 закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ"додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку - один рік за шість місяців.

Таким чином, на думку суду, виходячи з системного та граматичного (синтаксичного) тлумачення вищевказаної норми Закону України № 2262-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 року, можна зробити висновок про те, що законодавець встановив дві підстави для додаткового зарахування до вислуги років особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ часу їхнього навчання в навчальних закладах в межах до п'яти років, із розрахунку - один рік за шість місяців, а саме:

1) навчання у цивільних вищих навчальних закладах (у тому числі заочно);

2) навчання у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання за умови, що таке навчання було до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду.

Такий висновок суду щодо виокремлення законодавцем двох підстав зарахування часу навчання також ґрунтується на тому, що Кабінет Міністрів України в постанові від 17.07.1992 року № 393 відносить до часу навчання у цивільних вищих навчальних закладах, що зараховується до вислуги років, і навчання в таких закладах освіти заочно, що виключає присвоєння військового звання офіцерського складу («офіцерського звання»), враховуючи вимоги для цього, встановлені частинами 1, 2 статті 11 Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року, пунктами 4, 5, п.п. «г» пункту 16 «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України», затвердженого Указом Президента України від 7 листопада 2001 року за № 1053/2001. Окрім цього, згідно пункту 6 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, посади середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ (від молодшого лейтенанта міліції (внутрішньої служби) до генерал-лейтенанта міліції, генерал-полковника внутрішньої служби, - згідно переліку, визначеного пунктом 2 цього Положення) комплектуються особами, які мають як вищу, так і спеціальну середню освіту, і відповідають вимогам служби в органах внутрішніх справ. При цьому, наявність військового звання офіцерського складу не є обов'язковим.

Однак, на переконання суду, якщо навіть допустити факт неоднозначного трактування законом права осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ на зарахування їм додатково до вислуги років для призначення пенсії часу навчання у навчальних закладах, а саме щодо того, чи потрібно щоб після їх закінчення цим особам присвоювалося офіцерське звання, то в даному випадку, на переконання суду, має бути застосований механізм розв'язання конфлікту між державою та особою, за яким спірні питання, що ґрунтуються на нечіткості закону, належить вирішувати на користь такої особи. При цьому, судом враховано, що хоча позивач й перебував на публічній службі, однак спірні правовідносини щодо правильності розрахунку вислуги років для призначення пенсії, в розумінні Конвенції з прав людини і основоположних свобод, є правовідносинами цивільного характеру, а тому на них поширюються вимоги вказаного міжнародного договору та, відповідно, компетенція Європейського суду з прав людини. Такий спосіб розв'язання конфлікту інтересів базується на принципі правової визначеності як складового елементу верховенства права, що гарантується як Конвенцією з прав людини і основоположних свобод, так і статтею 8 Конституції України.

Окрім цього, вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, рішення якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " від 23 лютого 2006 року є джерелом права.

У справі "Щокін проти України" у своєму рішенні від 14.10.2010 року дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею Конвенції з прав людини і основоположних свобод, по-перше, в зв'язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі "якості" закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що для додаткового зарахування до вислуги років особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ часу їхнього навчання у цивільних вищих навчальних закладах згідно норми частини 2 статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не є необхідною умовою факт присвоєння їм після закінчення цих навчальних закладів військового звання офіцерського складу («офіцерського звання» у визначенні Закону № 2262-ХІІ).

Щодо заперечень відповідача про те, що час навчання ОСОБА_1 в Івано-Франківському технікуму фізичної культури не може бути зарахований Управлінням МВС України в Івано-Франківській області до вислуги років для призначення пенсії на підставі та в порядку, передбаченому частиною 2 статті 17 Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року, оскільки позивачем не подано документа про здобуття вищої освіти, то суд вказує на таке.

Законом Української РСР «Про народну освіту» від 28.06.1974 року технікуми (училища) віднесені до середніх спеціальних навчальних закладів, головним завданням яких була підготовка кваліфікованих фахівців із середньою спеціальною та загальною середньою освітою, які мають необхідні теоретичні знання і практичні навички за спеціальністю.

Пунктом 3 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону Української РСР «Про освіту» від 04.06.1991 року № 1144-ХІІ, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Верховної Ради України від 18.12.1991 № 1992-ХІІ, встановлено, що Закон Української РСР «Про освіту» № 1060-ХІІ від 23.05.1991 року застосовується до правовідносин в галузі освіти, що виникли після введення в дію Закону.

Пунктом 1 вказаної постанови Верховної Ради Української РСР передбачено ввести в дію Закон Української РСР «Про освіту» № 1060-ХІІ від 23.05.1991 року з дня його опублікування, а частину третю статті 11 і статтю 39 - з 1 серпня 1991 року; статтю 18 і 19 - з 1 вересня 1991 року; статтю 12, частину п'яту статті 48 у питанні нових умов оплати праці учнів професійно-технічних училищ, частину першу статті 57 у питанні обсягів фінансування наукових досліджень - з 1 січня 1992 року; частину третю статті 27 - з 1 липня 1992 року, статті 24, 36, 37 в частині, що стосується нових документів про освіту та нових кваліфікацій і наукових ступенів, - з 1 вересня 1992 року; останній абзац частини першої статті 52 - з 1 січня 1992 року.

Як встановлено судом, Закон № 1060-ХІІ «Про освіту» був опублікований в газеті «Голос України» 26.08.1991 року, а отже, в силу положень пункту 1 постанови Верховної Ради Української РСР від 04.06.1991 року № 1144-ХІІ, за винятком окремих норм, набрав чинності з 26 серпня 1991 року.

Згідно пункту 3 постанови Верховної Ради Української РСР від 04.06.1991 року № 1144-ХІІ, Закон № 1060-ХІІ підлягає також застосуванню до правовідносинах в галузі освіти, що виникли до введення в дію цього Закону, якщо права й обов'язки, які виникнуть після введення його в дію, визначатимуться відповідно до цього Закону.

Будь-яких інших перехідних положень ні згаданою постановою Верховної Ради Української РСР, ні Законом № 1060-ХІІ не передбачено.

За змістом статтей 34-36 Закону Української РСР «Про освіту» № 1060-ХІІ в Українській РСР, в редакції закону, чинній на час закінчення позивачем навчання в Івано-Франківському технікумі фізичної культури, вищими навчальними закладами в державі Україна були: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. Вказані вищі навчальні заклади мали право підготовляли спеціалістів різних рівнів кваліфікації, зокрема технікуми - молодших спеціалістів.

Таким чином, виходячи зі вказаних норм Закону № 1060-ХІІ, всі випускники вказаних навчальних закладів, в тому числі й технікумів, враховуючи відсутність в законі винятків з правового регулювання правовідносин щодо прав та обов'язків, які виникли після набрання чинності Закону № 1060-ХІІ, зміст пункту 3 постанови Верховної Ради Української РСР від 04.06.1991 року № 1144-ХІІ, - з 26.01.1991 року навчалися у вищих навчальних закладах та отримували вищу освіту.

Щодо заперечень відповідача про те, що здобуття позивачем вищої освіти має бути підтверджено документом, який передбачений статтею 9 Закону України «Про вищу освіту», то суд вважає, що вони не заслуговують на увагу, оскільки грунтуються на формальному застосуванні вказаної норми Закону № 3984-ІІІ від 17.01.2002 року, без врахування того, що цей Закон набрав чинності вже після навчання ОСОБА_1 в Івано-Франківському технікумі фізичної культури та отримання ним диплома по завершенню навчання. Окрім цього, на час звільнення позивача з органів внутрішніх справ та встановлення йому вислуги років, Закон № 3984-ІІІ від 17.01.2002 року втратив чинність на підставі закону України № 1556-VII від 01.07.2014 року.

Департамент вищої освіти Міністерства освіти і науки України в роз'ясненні, викладеному в листі № 4.7-17/674 від 16.03.2011 року, зазначив про те, що середня спеціальна освіта, здобута за часів існування Радянського Союзу в технікумах та училищах, прирівнюється відповідно до чинного законодавства до неповної вищої освіти.

Також слід зазначити про те, що поняття «неповної вищої освіти», яке існувало в законодавстві на час надання вказаного роз'яснення Міністерства освіти і науки України, а саме закріплене в частині 1 статті 7 Закону № 3984-ІІІ від 17.01.2002 року, вказувало лише на освітній рівень вищої освіти. Тобто, з системного аналізу вищевказаних законодавчих норм, період навчання особи в технікумі з 26.08.1991 року, незалежно від отриманого випускником диплому, прирівнювався законодавцем до здобуття ним вищої освіти.

Вищевказаний висновок суду щодо необхідності зарахування до вислуги років для призначення пенсії часу навчання в технікумі як вищому навчальному закладі з дати набрання чинності Закону Української РСР «Про освіту» від 23.05.1991 року, узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, висловленою в постанові від 22.01.2013 року № К-33614/10 в подібних правовідносинах. При цьому, суд констатує, що на час розгляду даної справи відсутнє судове рішення Верховного Суду України, як найвищого судового органу в системі судів загальної юрисдикції, яке б згідно статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлювало єдину судову практику при застосуванні норм матеріального права при вирішенні адміністративних справи у подібних правовідносинах. За таких обставин, на переконання суду, судом має бути взята до уваги та правова позиція суду касаційної інстанції щодо застосування норм матеріального права, яка виходячи з принципу правової визначеності та верховенства права, є найбільш сприятливою для захисту прав, свобод та законних інтересів заявника, який не є суб'єктом владних повноважень. Вказане також узгоджується з завданнями адміністративного судочинства, якими згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їх посадових осіб.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 належить задовольнити: зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області зарахувати до вислуги років час навчання позивача в Івано-Франківському технікумі фізичної культури за період з 26 серпня 1991 року по 27 червня 1993 року, з розрахунку 1 (один) рік навчання за 6 (шість) місяців служби.

Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011року № 3674-VI.

Оскільки сторонами не подано доказів понесення інших судових витрат, то в суду немає правових підстав для їх розподілу.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області зарахувати до вислуги років час навчання ОСОБА_1 в Івано-Франківському технікумі фізичної культури за період з 26 серпня 1991 року по 27 червня 1993 року, з розрахунку 1 (один) рік навчання за 6 (шість) місяців служби.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Боршовський Т.І.

Постанова складена в повному обсязі 28.01.2015 року.