Справа № 826/18818/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 січня 2015 року 17:40 № 826/18818/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., при секретарі судового засідання Трухан К.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління юстиції у м. Києві

про визнання протиправним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2,

відповідача: Чайка М.О., Калітенко Д.О.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 22 січня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління юстиції у м. Києві в якому (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.12.2014 р.) просить суд визнати звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» як звільнення без законної підстави. Скасувати Наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 31 жовтня 2014 року № 2646/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_1». Запис № 17 від 03 листопада 2014 року у трудовій книжці ОСОБА_1 - визнати недійсним та незаконним. Поновити ОСОБА_1 на посаді Головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві. Стягнути з Головного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Стягнути з Головного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1,00 грн. (одна гривня 00 копійок).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головним управлінням юстиції у м. Києві незаконно звільнено позивача з посади головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що звільнення позивача є незаконним, оскільки відбулося в період його тимчасової непрацездатності. Порушення присяги державного службовця зі сторони позивача не мало місця, оскільки реєстраційні дії були вчинені останнім із дотриманням положень чинного законодавства.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили та просили суд відмовити в їх задоволенні. Так, обґрунтовуючи свої заперечення зазначили, що позовні вимоги є необґрунтованими, а доводи позивача не відповідають дійсності. Звільнення відбулося на підставі подання начальника відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Ярмоли І.І.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

В С Т А Н О В И В:

Наказом Головного управління юстиції у м. Києві від 28.12.2011 р. № 2838/03 позивача було призначено на посаду головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

28.12.2011 р. позивачем було прийнято присягу державного службовця.

Наказом № 1293/03 від 01 липня 2013 року позивача переведено на посаду головного спеціаліста третього сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Наказом № 2839 від 19 грудня 2013 року, позивачу присвоєно 12 (дванадцятий) ранг державного службовця.

Наказом № 2411/03 від 13 жовтня 2014 року позивача переведено на посаду головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Наказом Головного управління юстиції у м. Києві № 2646/03 від 31 жовтня 2014 року, позивача було звільнено із займаної посади з 03 листопада 2014 року за порушення присяги державного службовця, на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу».

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16 грудня 1993 року N 3723-XII «Про державну службу» (надалі - Закон N 3723-XII). Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Спеціальним законодавством урегульовані питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням).

Як встановлено судом позивач перебував на державній (публічній) службі на посаді головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до ст. 10 Закону N 3723-XII основними обов'язками державних службовців є, у тому числі, додержання Конституції України та інших актів законодавства України; забезпечення ефективної роботи та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина; сумлінне виконання своїх службових обов'язків, ініціатива і творчість в роботі. Державний службовець повинен діяти в межах своїх повноважень.

Відповідно до ст. 5 Закону N 3723-XII державний службовець повинен сумлінно виконувати свої службові обов'язки, шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.

Статтею 10 вказаного Закону визначено, що державний службовець зобов'язаний дотримуватися Конституції України та інших актів законодавства України, забезпечувати ефективну роботу та виконувати завдання державних органів відповідно до їх компетенції, не допускати порушень прав і свобод людини та громадянина, виконувати покладені на нього службові обов'язки, своєчасно і точно виконувати рішення державних органів чи посадових осіб, розпорядження і вказівки своїх керівників тощо. Державний службовець повинен діяти в межах своїх повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 11 Закону N 3723-XII конкретні обов'язки та права державних службовців визначаються на основі типових кваліфікаційних характеристик і відображаються у посадових положеннях та інструкціях, що затверджуються керівниками відповідних державних органів у межах закону та їх компетенції.

Підстави припинення державної служби визначені ст. 30 Закону N 3723-XII, відповідно до якої, однією з підстав припинення державної служби є, зокрема, відмова державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» за порушення присяги державного службовця.

Згідно наказу № 2646/03 від 31 жовтня 2014 року, підставою для звільнення є подання начальника реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Ярмоли І.І.

У акті від 23 жовтня 2014 року та у доповідній записці від 29 жовтня 2014 року завідувача сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Барабошкіної О.В. та у Поданні начальника відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Ярмоли І.І. від 29 жовтня 2014 року зазначено, що позивач відмовилась письмово засвідчити факт ознайомлення з Розпорядженням начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 22 жовтня 2014 року № 19 про закріплення робочих місць (далі - Розпорядження № 19).

Проте, як зазначає позивач, зазначене розпорядження позивачу для ознайомлення було надано у вигляді ксерокопії, а не оригіналу. Позивач погодилась письмово засвідчити ознайомлення з зазначеним розпорядженням, у разі коли для ознайомлення нададуть оригінал розпорядження, однак ознайомитись запропонували з ксерокопією.

Так, у Доповідній записці від 29 жовтня 2014 року завідувача сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Барабошкіної О.В. та у Поданні від 29 жовтня 2014 року начальника відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Ярмоли І.І. зазначено, що починаючи з 27 жовтня 2014 року Позивач відсутня на роботі, про причини невиходу у будь-який спосіб не повідомила.

У Поданні начальника відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Ярмоли І.І. вказано, що позивачем не виконано розпорядження начальника і реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 10 вересня І 2014 року № 18 «Про організацію архіву реєстраційних справ» (далі - Розпорядження № 18), проте, доказів про ознайомлення позивача із зазначеним розпорядженням суду не надано.

Також у поданні від 29 жовтня 2014 року зазначено, що при розгляді заяв про державну реєстрацію прав власності, позивач ігнорує вимоги частини п'ятої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порушує строки розгляду заяв про державну реєстрацію прав власності.

Постановою Кабінету Міністрів України № 950 від 13.06.2000 р. затверджено Порядок проведення службових розслідувань стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (надалі - Порядок № 950), пунктом 1 якого передбачено, що стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування: у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян.

Пунктами 7, 10 Порядку № 950 передбачено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право: отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування; надавати усні або письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування; звертатися з клопотанням про опитування інших осіб, яким відомі обставини, що досліджуються під час проведення службового розслідування, а також про залучення до матеріалів розслідування додаткових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації стосовно предмета службового розслідування; подавати у письмовій формі зауваження щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності осіб, які його проводять; звертатися з обґрунтованим клопотанням у письмовій формі до керівника органу державної влади, який приймає рішення щодо складу комісії з проведення службового розслідування, про виведення з її складу осіб, які особисто заінтересовані в результатах такого розслідування. Про прийняте за результатами розгляду клопотання рішення письмово повідомляється особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

За результатами розгляду керівник органу державної влади (посадова особа), який прийняв рішення щодо проведення службового розслідування, приймає в десятиденний термін з дати надходження акта службового розслідування відповідне рішення, з яким ознайомлюється особа, стосовно якої проводилося службове розслідування. За матеріалами службового розслідування особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути притягнута до відповідальності згідно із законодавством.

Аналізуючи законодавство щодо порядку притягнення службовців до відповідальності за дисциплінарні проступки, суд дійшов висновку, що дисциплінарне провадження передбачає порушення дисциплінарної справи, розслідування обставин проступку, прийняття рішення за наслідками такого розгляду.

Відповідно до абз. 5 п. 9 Порядку № 950 акт службового розслідування підписується членами комісії та подається на розгляд керівника органу державної влади (посадової особи), який прийняв рішення щодо проведення службового розслідування, в одному примірнику.

Перед поданням на розгляд з актом службового розслідування ознайомлюються особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, та керівник органу, в якому вона працює.

Про дату і місце ознайомлення з актом службового розслідування зазначені особи повідомляються за день до його проведення.

Під час ознайомлення з актом службового розслідування зазначені особи можуть висловити свої зауваження, які додаються до акта. У разі коли під час ознайомлення з актом службового розслідування до нього не висловлені зауваження або зазначені особи не прибули у визначений для ознайомлення час без поважних причин та не повідомили комісії про причини своєї відсутності у день ознайомлення, акт службового розслідування вважається таким, що не має зауважень, про що складається відповідний акт, який додається до акта службового розслідування.

Особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проведено службове розслідування, повинна підписати акт службового розслідування, а у разі відмови її підписати члени комісії складають відповідний акт, який додається до акта службового розслідування.

Як вбачається з матеріалів справи, для встановлення фактів наявності порушення позивачем вимог чинного законодавства службове розслідування не призначалося, відповідно і акт за результатами такого розслідування складено не було.

Таким чином, не призначивши службове розслідування відповідачем не доведено належними доказами, що позивачем було порушено строки розгляду заяв про державну реєстрацію прав власності, не перевірено та не встановлено наявності фактів зазначених порушень позивачем та наявність чи відсутність поважних причин на це.

У період з 12.09.2014 р. по 20.09.2014 р., з 14.10.2014 р. по 22.10.2014 р., з 28.10.2014 р. по 01.11.2014 р. позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності серія АГЗ №757331, АГІ №909540, АГЗ № 757810.

Відповідачем не надано суду доказів порушення позивачем вимог частини п'ятої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 30 Закону N 3723-XII передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у КЗпП. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена у разі: порушення умов реалізації права на державну службу; недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 Закону N 3723-XII; досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби; відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії; виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі; відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 Закону N 3723-XII; неподання або подання державним службовцем неправдивих відомостей щодо його доходів, передбачених статтею 13 Закону N 3723-XII.

При цьому в пункті 6 частини першої статті 30 цього Закону визначено не окремий вид відповідальності державних службовців за порушення Присяги, а спеціальну підставу для припинення державної служби. Слід зазначити, що припинення державної служби відбувається у формі звільнення.

У частині другій статті 14 Закону N 3723-XII законодавець визначив ще два додаткові заходи дисциплінарного впливу для державних службовців, вказавши, що крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України (стаття 147 КЗпП), можуть застосовуватися попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Таким чином, законодавець навів вичерпний перелік дисциплінарних стягнень, які можуть бути застосовані до державних службовців, а також підстави припинення державної служби.

Разом з тим порядок застосування таких заходів впливу у Законі N 3723-XII не передбачено. Натомість порядок застосування дисциплінарних стягнень, у тому числі звільнення, врегульовано у КЗпП (стаття 149).

У частині другій статті 17 Закону N 3723-XII наведено текст присяги державного службовця такого змісту: "Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки".

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Отже, і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Таким чином, припинення державної служби у зв'язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність державних службовців можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення державним службовцем достатньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень. Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

З наданої відповідачем належним чином засвідченої копії особової картки позивача вбачається, що позивач володіє глибокими професійними знаннями, дотримується етики поведінки державного службовця, з почуттям відповідальності ставиться до покладених обов'язків, доручені завдання виконує своєчасно та якісно, так враховуючи викладене відповідно до подання позивачу було присвоєння чергові ранги.

Наведене вище, спростовує посилання відповідача про те, що позивачем було порушено вимоги частини п'ятої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Присягу державного службовця.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення з державної служби за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням порядку та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 травня, від 4 червня 2013 року та від 01.10.2013 року (№ 21-403а12, № 21-167а13, № 21-259а13відповідно).

Верховний Суд України також звернув увагу на те, що за змістом пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

Отже, вирішуючи питання щодо звільнення позивача в порядку, передбаченому трудовим законодавством, суд повинен встановити: чи дотриманий порядок звільнення, передбачений трудовим законодавством, а саме: чи від позивача відбиралися письмові пояснення; чи досліджено обставини (причини) неналежного виконання службових обов'язків; чи обрання звільнення як виду дисциплінарного стягнення є мотивованим; чи позивача не звільнено під час перебування на лікарняному.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з посади головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві відбулося не правомірно, а тому наявні підстави для скасування наказу про звільнення позивача від 31 жовтня 2014 року.

Крім того, положеннями ч. 3 ст. 40 КЗпП України державної не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач станом на день її звільнення 31 жовтня 2014 р., перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серія АГЗ № 757810.

Отже, в період видання спірного наказу позивач перебувала на лікарняному, що є доведеним в судовому засіданні та не оспорюється відповідачем.

Аналіз фактичних обставин справи та норм чинного законодавства дає суду підстави дійти висновку, що відповідачем порушено вимоги ст. ст. 40, 43 Кодексу законів про працю України щодо недопущення звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, обравши крайній захід дисциплінарного впливу, відповідач не дотримався встановленої трудовим законодавством процедури звільнення, що є протиправним.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління юстиції у м. Києві № 2646/03 від 31 жовтня 2014 року "Про припинення державної служби ОСОБА_1" видано відповідачем всупереч положенням чинного законодавства та з перевищенням своїх повноважень, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, оскільки в наказі № 2646/03 від 31 жовтня 2014 р. зазначено, що 03.11.2014 р. є датою припинення державної служби позивача, то остання підлягає поновленню на посаді головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з 01 листопада 2014 р.

При цьому, враховуючи, що суд поновив позивача на посаді головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, враховуючи, що довідка про середню заробітну плату також надана Головним управлінням юстиції у м. Києві, суд приходить до висновку, що виплата середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивачу повинна бути здійснена саме Головним управлінням юстиції у м. Києві.

Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям відповідачем оскаржуваного наказу, не визначено, якими доказами це підтверджується.

Отже, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають у зв'язку з їх не обґрунтованістю.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд має керуватися критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, згідно з якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірність його дій щодо прийняття Наказу від 31 жовтня 2014 року № 2646/03, водночас позивачем доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи наведене, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» протиправним.

3. Скасувати Наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 31 жовтня 2014 року № 2646/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_1».

4. Визнати протиправними дії Головного управління юстиції у м. Києві з вчинення запису № 17 від 03 листопада 2014 року у трудовій книжці ОСОБА_1.

5. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з 01 листопада 2014 року.

6. Стягнути з Головного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2014 року по 22 січня 2015 року.

7. В іншій частині позовних вимог відмовити.

8. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з 01 листопада 2014 року та стягнення з Головного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2014 року по 22 січня 2015 року в межах суми стягнення за один місяць.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук

Повний текст постанови складено 27.01.2015 р.