Справа № 2а-3984/10
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" січня 2015 р. м. Київ К/800/55291/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України

в складі: головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Заїка М.М., Рецебуринський Ю.Й.,

секретар судового засідання - Шинкаренко І.П.,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2013р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2013р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання її звільнення незаконним, зобов'язання надати їй іншу роботу, виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, зарахувати період вимушеного прогулу до стажу державної служби та відшкодувати моральну шкоду.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2013р., яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2013р., в задоволенні позову відмовлено.

З такими рішеннями судів не погодилась позивач, подала касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати постановлені судами рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідача по справі та перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, згідно частини другої цієї статті, таке звільнення допускається лише, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини третьої статті 492 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Так, судами встановлено, що позивач працювала на посаді спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення ГУ МВС України в Полтавській області.

Наказом начальника ГУ МВС України в Полтавській області від 29.06.2010р. №169 о/с позивача звільнено із займаної посади на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України в зв`язку із скороченням штатів.

Зазначений наказ винесено на підставі наказу начальника ГУ МВС України в Полтавській області від 22.04.2010 №169, яким оголошено перелік змін в штатах управління та скорочено посаду спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення, яку займала позивач.

В подальшому, під час розгляду справи судом, наказом начальника УМВС України в Полтавській області від 16.09.2010р. №251 позивача визнано такою, що перебувала на лікуванні з 29 червня по 04 липня 2010 року, а наказом від 03.11.2010р. №306 тривалість лікування позивача визначено з 29 червня по 08 липня 2010 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що приймаючи наказ від 29.06.2010р. відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, протиправності в його діях не встановлено, звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодаства і підстави для визнання звільнення незаконним відсутні.

Своє рішення суди, серед іншого, мотивували тим, що відповідачем було запропоновано позивачу вакантні посади та вжито заходи щодо її працевлаштування.

В заяві позивача від 02.06.2010р. про її працевлаштування не зазначено, на яку саме посаду вона погодилась, така заява не містить відомостей про її отримання відповідачем, а тому не може бути належним доказом у справі.

В частині доводів позивача щодо звільнення її в період тимчасової непрацездатності суди мотивували своє рішення тим, що дане питання було вирішене наказами відповідача від 16.09.2010р. №215 та від 03.11.2010р. №306 щодо зміни тривалості її лікування.

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів не погоджується з наступних мотивів.

Зокрема, судами не враховано, що за правилами частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, лише якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України в разі звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про наступне звільнення, яке здійснюється не пізніше ніж за два місяці.

В ході розгляду справи встановлено, що наказ про звільнення позивача винесено 29.06.2010р., а іншу роботу в порушення вимог статті 492 КЗпП України їй було запропоновано лише 30.05.2010р., тобто менше ніж за один місяць до дня звільнення.

Крім того, в ході розгляду справи судами встановлено, що посади, які були запропоновані позивачу не підлягали комплектуванню в зв'язку з наступним скороченням (т.2 а.с.39).

Крім того, відповідачем належним чином не була розглянута заява позивача від 02.06.2010р. про її працевлаштування згідно вакантних посад.

Судами безпідставно не взято її до уваги як доказ, оскільки така заява свідчить про згоду позивача на її працевлаштування, а не відмову від запропонованих посад, а надана за результатами її розгляду відповідь свідчить про отримання її відповідачем (т.1 а.с.9).

Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що в порушення вимог частини третьої статті 40 КЗпП України звільнення позивача відбулось в період її тимчасової непрацездатності, а наказами від 16.09.2010р. №215 та від 03.11.2010р. №306 змінено тривалість її лікування, однак дата звільнення залишилась тією ж.

До того ж, оскільки законом передбачено безумовну заборону звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а тому зміна дати звільнення не може вважатися належним захистом порушеного права (постанова Верховного Суду України від 01.07.2014р. у справі №21-212а14).

Також в ході розгляду справи встановлено, що профспілковий комітет не дав згоди на звільнення позивача, своє рішення обгрунтував порушенням з боку відповідача вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та Колективного договору, однак судами безпідставно не взято його рішення до уваги.

Таким чином, враховуючи наведені вище порушення з боку відповідача вимоги статей 40, 43, 492 КЗпП України колегія суддів приходить до висновку про незаконність звільнення позивача.

За правилами статті 235 КЗпП України незаконно звільненний працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим позивачем вимоги про її поновлення в зв'язку із незаконним звільненням заявлені не були, судами попередніх інстанцій такі вимоги не розглядались, а в задоволенні інших позовних вимог (щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, зарахування цього періоду до стажу та відшкодування шкоди) відмовлено виключно з тих підстав, що суди помилково вважали звільнення позивача законним.

За правилами статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції не може розглядати позовні вимоги осіб, які беруть участь у справі, що не були заявлені у суді першої інстанції.

В свою чергу підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд відповідно до частини 2 статті 227 КАС України є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, в ході якого необхідно уточнити вимоги позивача та вирішити їх з врахуванням встановлених у даній ухвалі обставин.

Керуючись статтями 210, 220, 223, 227, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2013р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2013р. у даній справі скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.П. Стародуб

Судді: М.М. Заїка

Ю.Й. Рецебуринський