Справа № 826/18447/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна»

до

Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Представники позивача позовні вимоги в судовому засіданні підтримали та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування заявлених позовних зазначили, що висновки викладені в акті перевірки стосовно задекларованих показників у рядку 10.1 Декларацій з податку на додану вартість на загальну суму 274 580,00 грн. є безпідставними. Податковий кодекс України не містить положень, які дозволяють контролюючому органу надавати оцінку витратам з точки зору їх доцільності, раціональності та ефективності.

Представник відповідача в судове засідання не з’явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Заяви про розгляд справи без його участі або клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно наданих письмових заперечень проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивач в порушення вимог Податкового кодексу України врахувало до складу витрат, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування витрати на вартість послуг комісіонера на суму 1372899,67 грн., які, в свою чергу, не використані з метою отримання доходу.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв’язку з тим, що відсутні перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «НФ Трейдінг Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2012 р. по 31.12.2013 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 р. по 31.12.2013 р.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «НФ Трейдінг Україна»:

1. пп. 14.1.361,14.1.231 п. 14.1 ст. 14, п. 138.10.3 ст. 138 Податкового кодексу України, в результаті чого в періоді, що перевірявся занижено податок на прибуток на суму 260849,00 грн., в тому числі за 2013 рік.

2. п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого в періоді, що перевірявся занижено податок на додану вартість на загальну суму 274 580,00 грн., в тому числі по періодах:

- вересень 2013 р. у сумі 52 591,00 грн.;

- жовтень 2013 р. в сумі 121 249,00 грн.;

За результатами перевірки складено акт від 04.11.2014 р.№ 1040/22-07/37883328 та винесено:

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

В силу ж п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до пп. 139.1.1 п. 139. 1 ст. 139 Податкового кодексу України витратами, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку є витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати на:

організацію та проведення прийомів, презентацій, свят, розваг та відпочинку, придбання та розповсюдження подарунків (крім благодійних внесків та пожертвувань неприбутковим організаціям, визначених статтею 157 цього Кодексу, та витрат, пов'язаних із провадженням рекламної діяльності, які регулюються нормами підпункту 140.1.5 пункту 140.1 статті 140 цього Кодексу).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку не враховуються при визначенні оподаткованого прибутку.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв’язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеної у листі останнього від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на початку 2013 року здійснювалась закупівля складних мінеральних добрив виробництва ПАТ «Сумихімпром» в продавця ТОВ «СІНТЕЗ РЕСУРС», в якого позивач придбавав мінеральне добриво Суперагро NPK 16:16:16 за договорами поставки № 2512/01 від 25.12.2012 р., № 1502/01 від 15.02.2013 р., № 0404/02 від 04.04.2013 р. та мінеральне добриво Суперагро NPK 8:24:24 за договорами поставки №2702/01 від 27.02.2013 р. та № 1605/02 від 16.05.2013 р.

Як зазначає позивач, зазначені мінеральні добрива були придбані за ринковими цінами, що склалися на момент придбання, з метою їх наступного перепродажу. Придбаваючи зазначений товар, позивач сподівався на подальше зростання ціни. Однак, впродовж значного часу не зміг реалізувати придбаний товар, що знаходився на зберіганні, у повному обсязі.

Станом на 27.08.2013 р. (дата укладання договорів комісії) через падіння ринкових цін на мінеральні добрива, зростання пропозиції з боку імпортерів комплексних мінеральних добрив та небажання споживачів придбавати комплексні мінеральні добрива вітчизняного виробництва, позивач мав у складі товарних запасів, що знаходились на зберіганні у ПрАТ «УКРАГРО НПК», 11 147,92 тонн Суперагро NPK 16:16:16 та 7 468 тонн Суперагро NPK 8:24:24.

Продаж зазначеної продукції саме шляхом залучення комісіонера було обумовлено небажанням великих оптових покупців, таких як ПрАТ «УКРАГРО НПК», придбавати зазначену продукцію у власність, оскільки вони очікували подальшого зниження ціни та не бажали брати на себе ризик знецінення придбаного товару, тобто нести додаткові економічні ризики.

Враховуючі власні економічні інтереси, ПрАТ «УКРАГРО НПК» відмовилось придбавати зазначену продукцію у власність, але погодилось надати посередницькі послуги та спробувати реалізувати продукцію своїм покупцям через розгалужену мережу власних складів, отримавши при цьому певну вигоду у вигляді комісійної винагороди.

Як наслідок, позивачем було укладено з ПрАТ «УКРАГРО НПК» договори комісії № ДК-НІТ002271 від 27.08.2013 року та № ДК-СУП002280 від 27.08.2013 року.

Правове регулювання договорів комісії здійснюється на підставі глави 69 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до статей 1011 - 1028 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов’язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. Також комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов’язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

За умовами п. 1.8. Договору комісії № ДК-НІТ002271 від 27.08.2013 року, ціна товару (Суперагро NPK 16:16:16), що передається на комісію, складає 3 125,00 грн., крім того ПДВ -625,00 грн., разом з ПДВ - 3 750,00 грн.

За умовами п. 1.8. Договору комісії № ДК- СУП002280 від 27.08.2013 року, ціна товару (Суперагро NPK 8:24:24), що передається на комісію, складає 3 750,00 грн., крім того ПДВ – 750,00 грн., разом з ПДВ - 4 500,00 грн.

Відповідно до п.5.2.2 договору комісії № ДК-НІТ002271 від 27.08.2013 р., в редакції, затвердженій Договором про внесення змін № 2 від 01.10.2013р. (аналогічна редакція пункту 5.2.2. договору комісії № ДК-СУП002280 від 27.08.2013 р., затверджена Договором про внесення змін № 3 від 20.02.2014р.), при продажу комісіонером товару за ціною, нижчою за мінімальну ціну продажу, що обумовлена у п. 1.3. цього Договору, комісіонер повинен заплатити комітентові різницю між мінімальною ціною продажу та фактичною ціною продажу, що відповідає вимогам статті 1017 ЦКУ. При цьому комісійна плата встановлена в вигляді відсотків від ціни продажу, що є економічним стимулом для комісіонера продати товари на найбільш вигідних умовах та отримати більшу суму комісійної плати. Отже, умови вищезгаданого договору свідчать про те, що комісіонер, так і комітент націлені на продаж товару третім особам на якомога вигідніших умовах (за вищою ціною). Комітент при цьому несе витрати на комісійну плату та готовий сплачувати таку комісійну плату за умови реалізації комісіонером товару третім особам за ціною, не нижчою за ціну передачі товару на комісію або за умови компенсації комісіонером різниці між фактичною ціною продажу та мінімальної ціною.

Як вбачається з матеріалів справи, в акті перевірки відповідач на обґрунтування висновку про відсутність зв'язку між витратами, понесеними позивачем за згаданими договорами комісії, та господарською діяльністю позивача послався, зокрема, на передання позивачем товару на комісію за ціною, нижчою, ніж купівельна ціна такого товару.

Однак, відповідач не врахував, що відповідно до п. 1.3. договорів комісії, ціна, зазначена в п. 1.8., є мінімальною ціною продажу товару комісіонером третім особам. А за умовами п. 1.6. договору комісії, якщо комісіонер вчинив правочин на умовах більш вигідних, ніж ті, що були визначені комітентом, додатково одержана вигода належить саме комітентові. При цьому відповідач не врахував зниження ринкової ціни на зазначений вид товару, не перевірив, яка саме ціна на товар була ринковою на момент передачі на комісію.

Крім того, відповідач в акті перевірки помилково зазначив, що «при аналізі цін закупівлі та цін реалізації даного товару встановлено, що середня закупівельна ціна Суперагро NPK 16:16:16 є - 3 366,66 грн., без ПДВ (постачальником даного товару є ТОВ «СІНТЕЗ РЕСУРС», ціна передачі на комісію ПРАТ «УКРАГРО НПК» складає 3 125,00 грн. без ПДВ, закупівельна ціна Суперагро NPK 8:24:24 є - 4 108,33 грн. без ПДВ (постачальником вказаного товару є ТОВ «СІНТЕЗ РЕСУРС», ціна передачі на комісію ПрАТ «УКРАГРО НПК» складає 3 750,00 грн. без ПДВ.

Помилковість застосованого відповідачем методу визначення економічної доцільності ділової мети описаних вище операцій полягає у тому, що ціна, за якою товар був переданий на комісію, та ціна, за якою він був реалізований покупцям, є різними величинами, а економічний ефект для позивача виникає виходячи саме з ціни реалізації товару покупцям.

Під час проведення перевірки відповідач не здійснив та не відобразив в акті перевірки аналіз цін, за якими товар реалізовувався комісіонером покупцям.

Так, звіти комісіонера до договорів комісії містять повний перелік покупців товару, переданого на комісію, кількість товару, який був реалізований кожному такому покупцю, та ціну реалізації.

Собівартість реалізованого комісіонером товару склала 29 654 592,61 грн. без ПДВ (Суперагро NPK 16:16:16 - 16 925 743,66 грн. без ПДВ), (Суперагро NPK 8:24:24 - 12 728 848,95 без ПДВ). При цьому загальний дохід від реалізації становив 28 506 340,55 грн.

Відповідач дійшов помилкового висновку про те, що господарська діяльність позивача щодо укладення договорів комісії з ПрАТ «УКРАГРО НПК» здійснювалася з метою заниження податкових зобов'язань, а не з метою одержання доходу.

Доказами у справі (договорами комісії) і самою правовою природою договору комісії підтверджується, що на момент укладення договорів з ПрАТ «УКРАГРО НПК», відповідач не знав та не міг наперед знати про економічний ефект від реалізації переданого на комісію товару.

Умовами договорів комісії сторони не передбачали обмеження максимальної ціни продажу та максимальної кількості товару, що може бути проданий комісіонером покупцям (третім особам).

Отже, відповідач не досліджував ціни реалізації товарів покупцям та ринок збуту, що склався на той час, а тому не міг об'єктивно оцінити економічну доцільність та економічний ефект від укладення позивачем договорів комісії з ПрАТ «УКРАГРО НПК».

Відповідач не досліджував можливі негативні наслідки, якби товар взагалі не був проданий позивачем в зв'язку із спливом гарантійного терміну зберігання та підлягав би утилізації.

Відповідач не довів об’єктивну можливість позивача взагалі самостійно реалізувати зазначений товар за цінами, за якими він був реалізований комісіонером; не довів того, що єдиною метою укладення договорів комісії було отримання необґрунтованої податкової вигоди та не дослідив і досягнутий економічний ефект від передачі товару на комісію; не врахував місцезнаходження товару на збереженні саме у комісіонера на час укладання договорів комісії.

Вирішуючи дану справу, суду необхідно оцінити, чи обумовлені збиткові операції розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру). Так, продаж раніше придбаного товару за ціною, нижчою від ціни її придбання, може бути спричинений намаганнями платника податку уникнути ще більших збитків, пов'язаних із зміною ринкової кон'юнктури, товаром своїх корисних властивостей внаслідок тривалого зберігання, перевищенням на зберігання над можливими втратами від уцінки товару, недостатнім професіоналізмом і змінами в кадровому складі персоналу платника податків (наприклад, звільнення спеціалістів з відповідних напрямків), обґрунтованою терміновою потребою в оборотних коштах, перепрофілюванням чи іншими істотними змінами в господарській діяльності платника податків тощо. Також не виключено здійснення протягом певного часу збиткових операцій з метою зміцнення конкурентного становища суб'єкта господарювання на ринку, розширення ринків збуту тощо.

Натомість, як вбачається з акту перевірки, відповідачем не було враховано економічні мотиви позивача при укладенні згаданих вище договорів комісії та не враховано, що господарська операція з виконання договорів комісії призводить не лише до збільшення задекларованих витрат та зменшення об'єкту його оподаткування, а ще і до певного економічного ефекту, що в повній мірі відповідає доктрині «ділової мети».

Слід також зазначити, що Податковий кодексу України не містить положень, які дозволяють контролюючому органу давати оцінку витратам з точки зору їх доцільності, раціональності та ефективності. Висновки відповідача ґрунтуються лише на припущеннях. Так, на підтвердження виконання всіх умов договорів комісії № ДК-ШТ002271 від 27.08.2013 р. № ДК-СУП002280 від 27.08.2013 р. комісіонер (ПрАТ «УКРАГРО НПК») надав комітентові (ТОВ «НФ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА») звіти комісіонера, які засвідчують факт здійснення комісіонером реалізації товару, що належить комітенту, на умовах, визначених позивачем.

На підтвердження виконання всіх своїх обов'язків комісіонер ПрАТ «УКРАГРО НПК» надав позивачу акти виконаних робіт.

Первинні документи, надані ПрАТ «УКРАГРО НПК» у вигляді актів виконаних робіт, містять всі обов'язкові реквізити, визначені вимогами ст.9 Закону України «Про бухгалтерський к та фінансову звітність в Україні», а саме: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; в документах зазначені посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, присутній їх особистий підпис та ці підписи скріплені печаткою підприємств.

Розмір комісійної винагороди, обумовлений сторонами визначений з урахуванням витрат на збут (витрати на утримання складського господарства, амортизація основних засобів, заробітна плата менеджерів зі збуту, вантажників, технічного персоналу, утримання вантажного обладнання (навантажувачі, крани, кари), тощо) та досягнення певної прибутковості від господарської діяльності, оскільки відповідно до умов договору комісіонер не має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв'язку з виконанням своїх обов'язків за Договором та несе витрати за рахунок належної йому комісійної плати. Зобов'язання комісіонера перед комітентом охоплюються не лише укладанням договорів із покупцями, але і належним їх виконанням, оскільки саме комісіонер здійснює поставку товару покупцям. Таким чином, зменшення доходів на суму комісійної винагороди не змінює економічний ефект від продажу товару. Тобто, продати якийсь товар, не несучи при цьому збутових витрат, не є можливим.

Враховуючи все вищевикладене, можна зробити висновок, що правочини за договорами комісії прямо передбачені Цивільним кодексом України, договори комісії № ДК-НІТ002271 від 27.08.2013 р. та № ДК-СУП002280 від 27.08.2013 р. укладені та виконані сторонами з дотриманням всіх вимог законодавства.

В результаті виконання вищезгаданих договорів комісії позивач отримав дохід від реалізації товарів у сумі 28 506 340,56 грн. (дохід без ПДВ) (за товар реалізований по 31.12.2013 р.), який враховано у складі показників рядку 01 «Доходи, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування» Декларації з податку на прибуток підприємства за 2013 рік.

Так, в параграфі 3.2.2. Акту перевірки відповідач зазначає, що, відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України зі змінами та доповненнями податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Варто зазначити, що редакція п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, на яку посилається Відповідач, діяла до 01.09.2013 року (Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо трансфертного ціноутворення» № 408-VII від 4 липня 2013 року).

З 01.09.2013 року, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу). При цьому господарські операції Позивача з ПрАТ «УКРАГРО НПК» за договорами комісії № ДК-НІТ002271 від 27.08.2013 року та № ДК-СУП002280 від 27.08.2013 року не є контрольованими, тому визначення звичайної ціни не має ніякого значення.

Враховуючи, що договори комісії з ПрАТ «УКРАГРО НПК» були укладені 27.08.2013р., п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України в редакції, на яку посилається відповідач, підлягає застосуванню, щодо операцій за такими договорами вчиненими в період з 27.08.2013р. по 31.08.2013р.

Відповідно до п. 39.14. ст. 39 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла до 01.09.2013р.) обов'язок доведення того, що ціна договору (правочину) не відповідає рівню звичайної ціни, покладається на контролюючий орган у порядку, встановленому законом.

Представник відповідача в судовому засіданні помилково наполягав на тому, що позивачем порушено вимоги п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, так як рівню звичайної ціни не відповідали ціни реалізації товару комісіонером покупцям (третім особам), а не ціни послуг (комісійна плата) комісіонера за відповідним договорами Комісії.

Так, донарахування податкових зобов'язань сталось в зв'язку із зменшення податкового кредиту отриманого від отримання послуг за комісійними договорами та зменшення валових витрат на суму комісійної плати, а не в зв'язку із донарахуванням ПДВ або податку на прибуток на ціну реалізованого комісіонером товару.

Ціна реалізації товару відповідачем взагалі в акті перевірки не оскаржується та не є підставою для нарахування податкових зобов'язань. Комісіонер реалізовував товар, переданий на комісію, покупцям які не були пов'язаними особами ні з позивачем, ні з комісіонером за ринковими цінами, так як був зацікавлений в отримані більшої суми комісійної плати.

Отже, враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, суд не знаходить порушень чинного законодавства щодо оформлення первинних документів у фінансово - господарських взаємовідносинах між позивачем та ПрАТ «УКРАГРО НПК, а тому вважає, що формування ТОВ «НФ Трейдінг Україна» податкового кредиту з податку на додану вартість та валових витрат є правомірним, а дії Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві щодо нарахування позивачу сум з податку на додану вартість та заниження об’єкту оподаткування податку на прибуток, - протиправними.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України визначено, у разі, якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу сплачує штрафні санкції.

Оскільки, суд визнав неправомірним нарахування позивачу сум з податку на додану вартість та валових витрат, то нарахування штрафних санкцій є також неправомірним.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 160-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» задовольнити повністю

3. Судові витрати в сумі 974,40 грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» за рахунок Державного бюджету України.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук