Справа № 826/19308/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

12 січня 2015 року № 826/19308/14
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доКиївського квартирно-експлуатаційного управління
прозобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління (далі КЕУ) про зобов`язання Київське КЕУ надати ОСОБА_1 у письмовій формі інформацію щодо перенесення дати черги квартирного обліку, що мали місце за період з 01.12.2006 по 05.02.2014, у гарнізоні м. Київ військовослужбовцям та особам, звільненим у запас, у позасудовому порядку з 03.03.1995 на дату їх перебування на обліку за попереднім місцем служби, до призначення на посаду в м. Києві, у зв`язку з введенням в дію наказу Міністра оборони України від 06.10.2006 № 577 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень», а згодом і наказу Міністра оборони України від 30.11.2011 № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він 05.02.2014 подав запит до Міністерства оборони України з проханням надати інформацію про кількість випадків перенесення черги квартирного обліку у гарнізоні м. Київ військовослужбовцям та особам, звільненим у запас, у позасудовому порядку з 03.03.1995 на дату їх перебування на обліку, дат їх здійснення та підстав, які використовувались для прийняття позитивних рішень, на який йому було повідомлено, що перенесення дати квартирного обліку військовослужбовцям з 03.03.1995 на дату раніше, житлові комісії гарнізону міста Києва не здійснювали (крім випадків, коли такі рішення приймалися рішенням суду). Зазначає, що на другий його запит від 27.02.2014 до Міністерства оборони України стосовно даного питання, йому було повторно надано аналогічну інформацію, яка, на його думку, не відповідає дійсності. Крім того, разом з надісланим листом було надіслано копію витягу з протоколу № 16 засідання об`єднаної житлової комісії військової частини НОМЕР_1 і підпорядкованих їх військових частин від 19.02.2014 стосовно відмови в зміни дати зарахування на квартирний облік та залишення його з членами сім`ї у загальній черзі з 03.03.1995. Вказує, що 25.03.2014 звернувся зі скаргою до Головного управління нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Генеральної прокуратури України, у якій повідомив про відомі йому факти перенесення черги квартирного обліку у позасудовому порядку та просив зобов`язати Міністерство оборони України надати інформацію, яка б відповідала дійсності. На зазначену скаргу Київське КЕУ листом від 29.04.2014 повідомило, що на теперішній час у списку осіб, що перебувають на квартирному обліку в гарнізоні міста Києва, відсутні випадки зміни дати квартирного обліку при переміщенні військовослужбовців по службі. Разом з тим, 11.09.2014 надіслав до Генерального прокурора України звернення, у якому вказав про відомий йому випадок перенесення черги квартирного обліку, на яке йому надано відповідь від 30.10.2014, у якій зазначено, що дійсно мав місце випадок перенесення черги квартирного обліку ОСОБА_2 з 1995 року на 1989 рік, проте на теперішній час останній перебуває на квартирному обліку із родиною у загальній черзі. Так як, на думку позивача, цей випадок не поодинокий, а відповіді надаються станом на поточний час, він звернувся з даним позовом до суду.

Відповідач у письмових запереченнях проти позову заперечив, зазначивши, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки при наданні відповідей на запити позивача Київське КЕУ дотримувалось передбачених чинним законодавством вимог. Крім того, відповідач зазначив, що позивач не надав суду належних доказів порушення його прав, а всі його посилання на докази є загальними, не конкретизованими.

Вивчивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, надані сторонами доводи та заперечення, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 05.02.2014 подав запит щодо надання інформації до Міністерства оборони України, у якому зазначив, що з введенням в дію наказу Міністра оборони України від 06.10.2006 № 577 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень», а згодом і наказу Міністра оборони України від 30.11.2011 № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» існує передбачена згаданими наказами практика перенесення черги квартирного обліку у гарнізоні м. Київ військовослужбовцям та особам, звільненим у запас, у позасудовому порядку з 03.03.1995 на дату перебування осіб на обліку за попереднім місцем служби, до призначення на посаду в м. Києві. З огляду на зазначене просив надати інформацію щодо кількості випадків перенесення черги квартирного обліку у гарнізоні м. Київ військовослужбовцям та особам, звільненим у запас, у позасудовому порядку з 03.03.1995 на дату їх перебування на обліку, дат їх здійснення та підстав, які використовувались для прийняття позитивних рішень.

Разом з тим, зазначив, що дана інформація стосується позивача особисто через те, що він перебуває на квартирному обліку у житловій комісії гарнізону м. Київ, і йому необхідно усвідомити практику, що існує при вирішенні подібних питань в період з кінця 2006 року по теперішній час.

Листом відділу по роботі з громадянами та доступу до публічної інформації Міністерства оборони України від 13.02.2014 № 266/із/220 ОСОБА_1 повідомлено, що перенесення дати квартирного обліку військовослужбовцям з 03.03.1995 на дату раніше житлові комісії гарнізону міста Київ не здійснювали (крім випадків, коли такі рішення приймалися рішенням суду).

Позивач звернувся вдруге 27.02.2014 з запитом до Міністерства оборони України стосовно даного питання, проте йому було листом від 17.03.2014 № 266/із/334 повторно надано аналогічну інформацію, яка, на його думку, не відповідає дійсності.

Крім того, разом з надісланим листом було надіслано копію витягу з протоколу № 16 засідання об`єднаної житлової комісії військової частини НОМЕР_1 і підпорядкованих їх військових частин від 19.02.2014 стосовно відмови в зміні дати зарахування на квартирний облік та залишення його з членами сім`ї у загальній черзі з 03.03.1995.

25.03.2014 ОСОБА_1 подав скаргу до Головного управління нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Генеральної прокуратури України, у якій повідомив про відомі йому факти перенесення черги квартирного обліку у позасудовому порядку та просив зобов`язати Міністерство оборони України надати інформацію, яка б відповідала дійсності.

На зазначену скаргу Київське квартирно-експлуатаційне управління листом від 29.04.2014 повідомило, що на теперішній час в списку осіб, що перебувають на квартирному обліку в гарнізоні міста Київ, відсутні випадки зміни дати квартирного обліку при переміщенні військовослужбовців по службі.

Позивач 11.09.2014 надіслав до Генерального прокурора України звернення, у якому вказав про відомий йому випадок перенесення черги квартирного обліку та просив вжити заходів щодо повернення вирішення порушеного питання у правове поле, на яке йому надано відповідь від 30.10.2014, у якій зазначено, що дійсно мав місце випадок перенесення черги квартирного обліку ОСОБА_2 з 1995 року по 1989 рік, проте на теперішній час останній перебуває на квартирному обліку із родиною у загальній черзі.

Тобто, усвідомлюючи що цей випадок не поодинокий, а відповіді, які надаються Київським КЕУ на запити, є, на його думку, недостовірними та надаються станом на поточний час, а деякі рішення приймалися раніше, і, можливо, скасовувалися, у позивача виникла необхідність звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 3 зазначеного вище Закону право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно до ч. 7 ст. 6 вказаного Закону, обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

У пункті 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» зазначається, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

Згідно до ч. 1 ст. 16 вищезазначеного Закону розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань запитів на інформацію розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію та надання консультацій під час оформлення запиту.

Статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 вказаного Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Частиною другою цієї ж статті визначено, що запитувач має право оскаржити, зокрема, надання недостовірної або неповної інформації та інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що при наданні відповідей на запити ОСОБА_1 , Київське КЕУ дотрималось передбачених чинним законодавством вимог, так як за результатами розгляду вказаних звернень Київським КЕУ надавалася інформація, яка узгоджувалася з дійсними обставинами, та не суперечила одна одній.

Крім того, суд зазначає, що в облікових даних, які ведуться Київським КЕУ, Київське КЕУ не допускає випадків перенесення дат у осіб, які перебувають на квартирному обліку з урахуванням дати їх перебування на обліку за попереднім місцем служби, до призначення на посаду в місті Києві, тобто до 03.03.1995 (в позасудовому порядку).

Таким чином, Київське КЕУ надавало достовірні та повні відомості на запити позивача.

Разом з тим, статтею 69 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

З матеріалів справи убачається, що в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що дії Київського КЕУ в частині надання відповідей на його запити є неправомірними, оскільки надана інформація щодо випадків зміни дати квартирного обліку, на його думку, є неповною та не відповідає дійсності.

В якості доказу вказаних обставин ОСОБА_1 вказує на своє «усвідомлення», що такі випадки непоодинокі, як, зокрема, з ОСОБА_2 та «багато інших».

Проте, позивач разом з позовною заявою не надав докази, на підставі яких можливо було б встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача, які мають значення для правильного вирішення справи. Жодних інших доказів наявності випадків зміни дати квартирного обліку щодо будь-яких інших осіб до суду не надано.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що жодне твердження позивача, яке викладене в позовній заяві не підтверджене належним доказом, а рішення суду не може ґрунтуватися лише на припущеннях і домислах позивача.

Згідно зі ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Зі змісту наведеної правової норми убачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення.

В порушення ст. 6 КАС України, в силу недоведеності належними і допустимими доказами неправомірності дій з боку Київського КЕУ в частині надання відповідей на запити, позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що таке порушення його права чи охоронюваного законом інтересу відбулось.

Суд також звертає увагу на те, що неодмінною ознакою порушення права або охоронюваного законом інтересу є настання негативних наслідків для суб`єкта порушеного права.

Як убачається з матеріалів справи, негативні наслідки від отриманих відповідей відповідача відсутні, а отже безпідставним є посилання ОСОБА_1 на порушення його права або охоронюваного законом інтересу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що так як позивач не надав суду належних доказів порушення його прав відповідачем, то всі його посилання на докази є загальними, не конкретизованими.

Крім того, слід зазначити, що у своїх зверненнях ОСОБА_1 просив суд зобов`язати надати інформацію щодо перенесення дати черги квартирного обліку, що мали місце за період з 01.12.2006 по 05.02.2014, у гарнізоні м. Київ військовослужбовцям та особам, звільненим у запас, у позасудовому порядку з 03.03.1995 на дату їх перебування на обліку за попереднім місцем служби, до призначення на посаду в м. Києві, у зв`язку з введенням в дію наказу Міністра оборони України від 06.10.2006 № 577 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень», а згодом і наказу Міністра оборони України від 30.11.2011 № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», проте із зазначеною вимогою він до відповідача не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 69-71, 158-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур