Справа № 826/15625/14
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2015-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

21 січня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кобаля М.І., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року у адміністративній справі № 826/15625/14 за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська технологічна компанія» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Приватне акціонерне товариство «Українська технологічна компанія» (надалі - ПАТ «Українська технологічна компанія») звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - ДПІ у Голосіївському районі) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № від 07.08.2014 та № від 07.08.2014.

Позов обґрунтовано тим, що висновки податкового органу щодо не реальності здійснення господарських угод з контрагентами спростовуються наданими позивачем первинними документами бухгалтерського обліку та податкової звітності, які відповідають вимогам чинного законодавства. Товариством дотримано передбачені законодавством умови для формування витрат.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2014 р. позовні вимоги задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві № від 07.08.2014 та № від 07.08.2014.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність прийнятих ним рішень.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2014 р., як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не були враховані в повному обсязі всі доводи відповідача, тож вважають, що податкові повідомлення-рішення складені у відповідності до вимог законодавства, а вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Сторони, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, до суду не прибули, що, відповідно до ч.4 ст.196 КАС України, не є перешкодою для судового розгляду. Відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України справу розглянуто у порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ДПІ у Голосіївському районі на підставі наказу №1316 від 27.05.2014 року проведена документальна планова виїзна перевірка ПАТ "Українська технологічна компанія" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2011 року по 31.12.2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2011 року по 31.12.2013 року.

За результатами зазначеної перевірки складено акт №316/1-26-50-22-03-24919883 від 24.07.2014 року про порушення пункту 38.2 статті 138, пункту 141.1 статті 141, пункту 137.5 статті 137, підпункту 139.1.3 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 492 418,00 грн., пунктів 201.1, 201.6 статті 201, пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198, пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 54 138,00 грн.

До ДПІ у Голосіївському районі позивачем подані заперечення на акт №316/1-26-50-22-03-24919883 від 24.07.2014 року за результатами розгляду яких листом № 9896/10/26-50-22-03-24919883 від 06.08.2014 року повідомлено про те, що висновки акту перевірки залишено без змін.

На підставі акту перевірки №316/1-26-50-22-03-24919883 від 24.07.2014 року прийняті податкові повідомлення - рішення від 07.08.2014 року № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 67 673,00 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями на 13535,00 грн. та від 07.08.2014 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток підприємств на загальну суму 615 523,00 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 123 105,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями - рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів. їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 20.1.4. пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України органам державної податкової служби надане право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом. Порядок проведення перевірок визначений статтями 75-86 Податкового кодексу України.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6. цієї статті встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З аналізу положень підпунктів 198.6 та 198.3. статті 198 Податкового кодексу України випливає, що виникнення у платника ПДВ права на включення податку до податкового кредиту пов'язано із фактичним відбуттям господарської операції з постачання товарів (виконання робіт, надання послуг), визначеної в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі за текстом Закон №996-XIV). Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані із рухом активів, зміною зобов'язань та власного капіталу платника податків та відповідають змісту укладених договорів.

Таким чином, в даному випадку дослідженню підлягає реальність вчинення господарської операції, відповідність вчиненої господарської операції господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні» від 16 липня 1999 року N 996-XIV (надалі за текстом Закон № 996) метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Частина 2 даної статті передбачає, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 1 Закону № 996 документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинним документом.

Згідно частини 1 статті 9 Закону № 996 первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій є підставою для бухгалтерського обліку. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Отже, наведені правові норми вказують, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку, та нарахування податку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, у період, який перевірявся відповідачем, мав правовідносини з ТОВ "ТПП СПЕКТР", а саме, останнім поставлено позивачу вальцовочну машину та устаткування.

На підтвердження зазначеного позивачем надано копії рахунку - фактури № СФ-0001418 від 08.06.2012 року та видаткової накладної № РН-0000925 від 25.07.2012.

Факт здійснення позивачем перерахування коштів за поставлений товар підтверджується копією банківської виписки.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 10.10.2014 року основними видами діяльності позивача за УКТЗЕД є : "28.29 Виробництво інших машин і устаткування загального призначення, н. в. і. у.", "28.93 Виробництво машин і устаткування для виготовлення харчових продуктів і напоїв, перероблення тютюну", "25.21 Виробництво радіаторів і котлів центрального опалення", "46.90 Неспеціалізована оптова торгівля", "71.12 Діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах", "41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель".

Отже, отримане позивачем від ТОВ "ТПП СПЕКТР" обладнання використано ПАТ «Українська технологічна компанія» у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку.

За фінансово - господарськими взаємовідносинами з ТОВ "С-КОМ" позивачем отримано змішувач трубний (2 шт.).

На підтвердження факту здійснення вказаної поставки позивачем надано копію видаткової накладної № 0210 від 02.10.2012, а факту оплати за нього - копію банківської виписки.

Крім того, позивачем надано докази, що в подальшому зазначений товар використано позивачем у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку при взаємовідносинах з ПуАТ "Вінницька кондитерська фабрика", а саме копію договору № 108/7 від 15.06.2012 року, та копію видаткової накладної № 28 від 23.11.2012 року.

На підтвердження правовідносин позивача з ТОВ "Агард ЮЕЙ" надано копію договору № 0301/1 від 03.01.2013 предметом якого є здійснення поставки товару.

На підтвердження реальності та товарності фінансово - господарських відносин з ТОВ "Агард ЮЕЙ" за договором № 0301/1 від 03.01.2013 позивачем надано суду копію зазначеного договору, рахунків - фактур № 764 від 21.03.2013, № 795 від 25.03.2013, випадкових накладних № РН-0000332 від 22.03.2013 та № РН-0000341 від 26.03.2013, а на підтвердження факту здійснення оплати - банківські виписки.

Позивачем доведено, що товар, отриманий від ТОВ "Агард ЮЕЙ", в подальшому використаний позивачем у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку при взаємовідносинах з ТОВ "МСБУД" за договором на виконання будівельних робіт № 24/П-24-12 від 01.08.2012 року.

З матеріалів справи також вбачається, що за фінансово - господарськими взаємовідносинами з ТОВ "Стек-комп'ютер" позивачем отримано комп'ютерне обладнання. На підтвердження зазначеного позивачем надано копії рахунку - фактури № С-00023838 від 18.07.2013, видаткової накладної № С-00014465 від 19.07.2013., банківських виписок.

В подальшому отримане від ТОВ "Стек-комп'ютер" було поставлено компанії General Industry LTD (США) відповідно до умов контракту № 2202/12-1 від 22.02.2012, що підтверджується ВМД № 100250000/2013/525454 від 19.08.2014 та інвойсами.

Матеріалами справи також підтверджені правовідносини позивача з ТОВ "ТК Фіона", а саме надано копію договору виконання робіт № 93 від 05.08.2013 предметом якого є виконання наступних робіт: "Виконання акустичних розрахунків розповсюдження виробничого шуму від запроектованого технологічного обладнання з виробництва біогазу ПрАТ "Глобинський цукровик" та надання консультацій з питань забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення при реалізації вищенаведених проектних рішень".

На підтвердження факту виконання робіт за зазначеним договором позивачем надано суду копію рахунку - фактури № 93 від 05.08.2013, акту прийомки - здачі робіт від 05.08.2013, а на підтвердження здійснення оплати - копії банківських виписок.

Позивачем доведено, що виконані ТОВ "ТК Фіона" за договором № 93 від 05.08.2013 роботи були використані позивачем у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку, при взаємовідносинах з ПрАТ "Глобинський цукровик".

Згідно матеріалів справи, між ПАТ «Українська технологічна компанія» та ПП "Рембудплюс" укладено договір підряду № 57 від 04.09.2013, предметом якого є виконання комплексу будівельно - монтажних робіт по будівництву "цеху утилізації жому цукрового буряку, потужністю 1200 т/доба".

На підтвердження виконання договору підряду № 57 від 04.09.2013 надано копії зазначеного договору з додатками, додатковими угодами до нього, довідки про вартість виконаних будівельних робіт*/і витрати**/ за листопад 2013 № 06-02-1-3-1 від 13.11.2013, акту № 6-02-1-3-1 від 13.11.2013 з відомістю ресурсів до нього, банківських виписок.

Виконані ПП "Рембудплюс" роботи були використані позивачем при фінансово - господарських відносинах з ПрАТ "Глобинський цукровик" за договором генерального підряду № БГ-1 19/03/13 від 19.03.2013, що підтверджується відповідним договором, актом приймання виконаних підрядних робіт, підсумковою відомістю ресурсів до нього, довідкою про вартість виконаних будівельних робіт, копії яких наявні в матеріалах справи.

Матеріалами справи підтверджується й правовідносини позивача з ТОВ "Артсталь", а саме договором поставки № 16/12/13 від 16.12.2013, предметом якого є здійснення поставки товару.

На підтвердження факту здійснення поставки товару за зазначеним договором позивачем надано суду копії рахунку - фактури № А-00000021 від 16.12.2013, видаткової накладної № А-00000013 від 18.12.2013, та на підтвердження здійснення оплати - банківські виписки.

В подальшому отриманий товар використано при виготовленні сепараторів механізатора, поставка яких здійснювалась ВАТ "Бобруйський завод біотехнологій" за договором № 0406/13-2/999 від 04.07.2013 та за ВМД №100250001/2014/513049 від 17.01.2014.

Отже, колегія суддів згодна з висновком суду першої інстанції, що позивач на підтвердження реального характеру здійснення господарських операцій з контрагентами надав суду першої інстанції первинні документи бухгалтерського обліку та податкової звітності.

Колегія суддів вважає, що апелянтом вказаний висновок суду першої інстанції не спростовано. Відповідачем доказів, які б спростовували пояснення позивача та наданні ним докази суду не надано. Зокрема, відповідачем не надано доказів того, що ТОВ "ТПП СПЕКТР", ТОВ "С-КОМ", ТОВ "Агард ЮЕЙ", ТОВ "Стек-комп'ютер", ТОВ "ТК Фіона", ПП "Рембудплюс", ТОВ "Артсталь" не відобразили у своїх податкових звітностях операції з позивачем, а також, що ними не було сплачено податок на додану вартість з вказаних операцій.

Не заслуговують також уваги посилання апелянта на акти інших перевірок, оскільки вірним є висновок суду першої інстанції, що акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання складається не за результатами проведення зустрічної звірки чи перевірки суб'єкта господарювання, а у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, з огляду на що, зазначений акт може бути лише носієм інформації щодо наявності фактів, які унеможливлюють проведення зустрічної звірки та не може містити інформацію щодо фінансово - господарських відносин суб'єктів господарювання.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповідачем відповідно до вимог частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не було доведено, що сторони, укладаючи зазначені угоди, мали умисел на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, такою, як несплату податків. За своєю суттю нікчемним правочином в податкових правовідносинах є діяння платника податків, спрямоване на ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), тобто свідоме діяння певної фізичної особи, що при укладанні правочину діяла від імені такого платника, яке має в собі ознаки кримінально переслідуваного. Дослідивши договори між позивачем та контрагентами, та надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що вони відповідають вимогам діючого законодавства, оскільки сторонами за договором погоджені всі істотні умови і досягнута домовленість щодо їхнього виконання, і виконання цього договору підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо встановлення відповідачем факту порушення позивачем пункту 137.5 статті 137, підпункту 139.1.3 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України з наступних підстав.

Статтею 1000 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

З огляду на ст. 1002 Цивільного кодексу України, повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги.

Відповідно до ст. 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Частиною першою статті 1022 Цивільного кодексу України встановлено, що після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Тобто, за договором доручення повірений має вчинити певні юридичні дії від імені та за рахунок довірителя, а за договором комісії комісіонер зобов'язується вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента та має надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ФОП ОСОБА_3 укладено договір доручення №31/01/13-1 від 31.01.2013 та між позивачем та ФОП ОСОБА_4 договір доручення №2105/13-1 від 21.05.2013 відповідно до умов яких повірений бере на себе зобов'язання від імені та за рахунок довірителя провести пошук потенційних партнерів довірителя для укладання угод.

На підтвердження факту отримання послуг за зазначеними договорами позивачем надано копії актів прийому - передачі виконання доручення до договору №31/01/13-1 від 31.01.2013 та актів прийому - передачі виконання доручення до договору №2105/13-1 від 21.05.2013 та копії договорів, які були укладені ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 від імені позивача.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідно до предмету договір №31/01/13-1 від 31.01.2013 та №2105/13-1 від 21.05.2013 та складених до них актів вбачається, що між позивачем - довірителем та ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 - повіреними укладені саме договори доручення, а не договори комісії, оскільки ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 на виконання укладених з позивачем договорів вчиняли юридично значимі дії та укладали відповідні договори не від власного імені, а за рахунок та від імені позивача, тому за цими договорами не підлягали складанню звіти комісіонерів.

Тобто, зазначений в акті №316/1-26-50-22-03-24919883 від 24.07.2014 висновок про те, що оскільки позивачем не надано до перевірки звіти комісіонерів, то не доведено факт надання послуг за договорами №31/01/13-1 від 31.01.2013 та №2105/13-1 від 21.05.2013 є необґрунтованим.

Крім того, факт перерахування позивачем грошової винагороди за послуги, надані за вказаними договорами позивачу, ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківських виписок.

З огляду на викладене у позивача були наявні правові підстави для включення до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування грошових коштів сплачених на користь ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 за послуги надані на виконання договорів №31/01/13-1 від 31.01.2013 та №2105/13-1 від 21.05.2013, а висновок викладений в акті №316/1-26-50-22-03-24919883 від 24.07.2014 щодо допущення позивачем порушення пункту 137.5 статті 137, підпункту 139.1.3 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України є необґрунтованим.

Крім того, згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "Булвес" АД проти Болгарії (заява №3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки для отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Апелянтом вказане не спростовано.

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Решта доводів апелянта також не заслуговують уваги, оскільки не спростовують вищезазначених вірних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено правомірність прийнятих ним рішень.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування постанови.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року, залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року у адміністративній справі № 826/15625/14 за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська технологічна компанія» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, залишити без змін.

Ухвала суду за наслідками розгляду у письмовому провадженні набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

М.І. Кобаль

.

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Епель О.В.

Кобаль М.І.