Справа № 2а-8705/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року м. Київ К/9991/18982/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К., Ланченко Л.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Червонозаводському районі м. Харкова на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2010 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2011 у справі № 2а-8705/10/2070

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Харківський завод "Електропобутприлад"

до Державної податкової інспекції у Червонозаводському районі м. Харкова,

до Державної податкової адміністрації у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень-

В С Т А Н О В И В:

Товариство в судовому порядку оскаржило податкові повідомлення - рішення від 15.05.2006 № /0, № /0, № /0, № /0, № /0, № /0, № /0, від 09.06.2006 № /1, № 000272303/1, № /1, № /1, № /1, № /1, № /1, № /1, № /1, № /1, № /1, № /1, № /1, № /1, № /1, № /1, а також рішення ДПА за результатами розгляду повторної скарги від 14.08.2006 № 2996/10/25-010.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Господарського суду Харківської області від 23.11.2006, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2007, позов задоволено частково з мотивів необґрунтованості застосування до позивача штрафних санкцій за оспорюваними актами індивідуальної дії.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20.05.2010 К-4965/07 (суддя Костенко М.І. - головуючий) судові рішення попередніх інстанцій скасував, провадження у справі № АС-13/442-06 в частині позовних вимог щодо визнання нечинним рішення Державної податкової адміністрації у Харківській області про результати розгляду скарги від 14.08.2006 № 2998/10/23-00 закрив, в решті позовних вимог матеріали справи направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.07.2010 справу за позовом Товариства до Державної податкової інспекції прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

У ході повторного судового розгляду позивач збільшив позовні вимоги, згідно яких поряд з первісно заявлених вимог позивачем заявлено вимоги про скасування податкових повідомлень - рішень від 22.08.2006 № /2, № /2, № /2, № /2, № /2, № /2, № /2, № /2, № /2, № /2, № /2, № /2, № /2.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позовні вимоги у справі № 2а-8705/10/2070 задоволено частково, податкові повідомлення рішення Державної податкової інспекції від 09.06.2006 № 3/1, від 22.08.2006 № /2, від 22.08.2006 № /2, від 22.08.2006 № /2, від 22.08.2006 № /2, від 09.06.2006 № /1, від 22.08.2006 № /2, від 15.05.2006 № /0, від 09.06.2006 № /1, від 22.08.2006 №/2, від 09.06.2006 № /1 від 22.08.2006 №/2, від 22.08.2006 № /2, від 22.08.2006 № /2 та № /2, від 15.05.2006 № /0, від 09.06.2006 № /1 та № /1, від 09.06.2006 № /1, від 22.08.2006 № /2, від 22.08.2006 № /2, від 09.06.2006 № /1 та від 22.08.2006 № /2 скасовані, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями, Державна податкова інспекція до Вищого адміністративного суду України подала касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення в частині задоволення позовних скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства відмовити, в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Державна податкова адміністрація вимоги касаційної скарги Державної податкової інспекції підтримала шляхом подання заяви про приєднання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що підставою для прийняття оспорюваних позивачем податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції від 15.05.2006 та наступних в часі податкових повідомлень-рішень, прийнятих у порядку адміністративного оскарження, були висновки акту від 06.05.2005 про результати проведення виїзної планової документальної перевірки Товариства з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.10.2003 по 31.12.2005, у якому було зазначено про порушення платником податків граничних строків сплати узгоджених податкових зобов'язань з податку на прибуток, податку на додану вартість, комунального податку, збору за забруднення навколишнього природного середовища, податку з власників транспортних засобів, плати за землю, та пп. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

Також судами встановлено, що у лютому 2003 року (11.02.2003) щодо Товариства порушено провадження у справі про банкрутство (справа № Б-23/21-03) та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. В подальшому ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.12.2005 введено по вищевказаній справі дію мораторію припинено з підстав завершення процедури санації боржника та виконання ним усіх зобов'язань перед кредиторами. Тобто мораторій діяв у період з 11.02.2003 по 16.12.2005.

Враховуючи правову позицію, викладену в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.05.2010 № 4965/07 (суддя Костенко М.І. - головуючий), постанову Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 15 "Про судову практику в справах про банкрутство" та аналізуючи норми Закону України від 14.05.1992 № 2343-ХІІ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", суд першої інстанції, з думкою якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що нарахування державним податковим органом штрафних санкцій за несвоєчасну сплату податкових зобов'язань, граничний термін сплати яких припав в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, є протиправним.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2343-ХІІ (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Згідно з ч. 4 ст. 12 названого Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 15 "Про судову практику в справах про банкрутство" зазначено, що за змістом ст. 12 вказаного Закону мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію; їх виконання для боржника є обов'язковим, але пеня, штраф та інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що застосовуються до платника податків за порушення податкового законодавства, не нараховуються, оскільки ця норма визначає конкретний проміжок часу, який відповідає строку дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, але ніяк не пов'язаний із його суттю.

Отже, встановивши факт нарахування позивачеві фінансових санкцій за затримку сплати податкових зобов'язань, граничний строк яких припадав у період з 11.02.2003 по 16.12.2005, суди попередніх інстанцій обґрунтовано скасували податкові повідомлення - рішення, згідно яких позивачеві було донараховано фінансові санкції за несвоєчасну сплату податкових зобов'язань з граничним строком їх погашення у період дії мораторію.

Також цілком обґрунтованого висновку дійшли суди щодо безпідставності донарахування Товариству фінансових санкцій за порушення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання поза межами строку давності у 1 095 днів.

Пунктом 1.2 ст. 1 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" встановлено, що податкове зобов'язання - це зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України.

Платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання зазначену у поданій ним податковій декларації протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Закону № 2181-ІІІ.

У разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання протягом граничних строків, визначених цим Законом, такий платник податку зобов'язаний сплатити штраф у розмірах передбачених цією статтею названого Закону відповідно до загального строку затримки незалежно від того, чи були застосовані штрафи, визначені у підпунктах 17.1.1 - 17.1.6 цього пункту, чи ні (пп. 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 Закону № 2181-ІІІ -).

Відповідно до п. 1.5 ст. 1 цього Закону - штрафна санкція (штраф) - плата у фіксованій сумі або у вигляді відсотків від суми податкового зобов'язання (без урахування пені та штрафних санкцій), яка справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним правил оподаткування, визначених відповідними законами.

Сплата (стягнення) штрафних санкцій, передбачених ст. 17 Закону № 2181-ІІІ, згідно з п. 17.3 ст. 17 названого Закону, прирівнюється до сплати (стягнення) податку та оскарження їх сум.

Згідно з пп. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 зазначеного Закону за винятком випадків, визначених пп. 15.1.2 цього пункту, податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1 095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не визначає суму податкових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Отже, суд касаційної інстанції погоджується із обґрунтованим висновком судових рішень попередніх інстанцій про безпідставність застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій у вигляді штрафу, оскільки податкові повідомлення - рішення, як встановлено судами, прийняті відповідачем 15.05.2006, 09.06.2006 та 22.08.2006, саме ця дата є датою визначення позивачу податкових зобов'язань за несвоєчасну сплату податкових зобов'язань за 2001 - 2003 роки, тобто податкові зобов'язання визначені позивачу з порушенням строків давності застосування штрафних санкцій визначених Законом.

Зважаючи на викладене, в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Червонозаводському районі м. Харкова відхилити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2010 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.03.2011 у справі № 2а-8705/10/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Г.К. Голубєва

Л.В. Ланченко