Справа № 802/1311/13-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2015 р. м. Київ К/800/44291/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління юстиції у Вінницькій області

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління юстиції у Вінницькій області, Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом. Позивач зазначив, що проживає у зоні посиленого радіологічного контролю і, відповідно статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», має право на доплату в розмірі 1 мінімальної заробітної плати. Вважаючи, що вказана доплата виплачується у меншому, ніж встановлено Законом, розмірі, просила суд зобов'язати відповідачів провести донарахування та виплату грошової допомоги, як особі, що проживає у зоні посиленого радіологічного контролю.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року, яку залишено без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2013 року, позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління юстиції у Вінницькій області провести розрахунок та виплату заборгованості по доплаті до заробітної плати ОСОБА_4 за роботу на території зони посиленого радіологічного контролю згідно з частинами 1, 2 статті 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за шестимісячний період, що передує зверненню до суду та щомісячно здійснювати вказані розрахунки та виплату доплати до заробітної плати до припинення права на такі виплати з урахуванням проведених виплат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Головне управління юстиції у Вінницькій області порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог і ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що судами порушено норми матеріального та процесуального права. Вказує, що доплата працюючому в зоні гарантованого добровільного відселення не є складовою заробітної плати, і обов'язок по її донарахуванню та виплаті не може бути покладено на нього.

Відповідно до частини 2 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що позивач є потерпілим від наслідків Чорнобильської АЕС 3 категорії, проживає та працює в АДРЕСА_1.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 АДРЕСА_1 віднесене до зони посиленого радіологічного контролю.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач отримував доплату до заробітної плати, зокрема, за період грудня 2010 року по травень 2011 року з урахуванням обмежень, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - постанова КМУ № 836).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із положеннями частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Вирішуючи цей спір, суди першої та апеляційної інстанцій з огляду на загальні засади пріоритету законів над підзаконними нормативними актами обґрунтовано визнали, що за період з грудня 2010 року по травень 2011 року при визначенні розміру згаданої виплати застосуванню підлягає саме стаття 39 Закону №796-ХІІ, а не постанова КМУ № 836, яка істотно звужує обсяг установлених законом прав позивача.

Разом з тим, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення мають право на доплату в розмірі двох мінімальних заробітних плат (абзац 2 частини 1 статті 39).

Відповідно до частини 3 статті 39 Закону №796-ХІІ громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

На підставі статті 8 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2000 року № 1263 затверджено Положення про державний департамент - Адміністрацію зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення (далі - Адміністрація), яка є урядовим органом державного управління, до компетенції якого віднесено, зокрема, вирішення питання фінансування всіх заходів на території зони відчуження, зони безумовного (обов'язкового) відселення та видання наказів і розпоряджень у межах її компетенції, які є обов'язковими для виконання юридичними особами, розміщеними на підпорядкованій їй території або залученими для здійснення заходів з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.

Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, відповідно до статей 1, 2, 4, 21, 22 якого заробітна плата є гарантованою винагородою працівнику за роботу, яку роботодавець виплачує на підставі трудового договору і джерелом оплати якої є дохід та інші кошти підприємства або бюджетні кошти, виділені на ці цілі. У той же час передбачені ст. 39 Закону України №796-ХІІ доплати до структури заробітної плати не входять, а відповідно до Закону України «Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення» від 10 лютого 2000 року № 1445-III (далі - Закон № 1445-III) фінансуються за рахунок коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення (далі - Фонд) та інших джерел, визначених законодавством.

Порядок використання коштів Фонду визначався постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2000 року № 987 «Про затвердження Порядку використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення», яка втратила чинність, у зв'язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2005 року № 931 «Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936 «Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно з пунктом 5 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 року № 936 (далі - постанова КМ України № 936) соціальні виплати, доплати (види допомоги), передбачені підпунктами 5 - 13 пункту 4 цього Порядку (зокрема доплата особам, які працюють у зонах відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення після повного відселення жителів відповідно до статті 39 Закону та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України) проводяться за місцем основної роботи (служби) громадян підприємствами, установами, організаціями (далі - підприємства) та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності без утворення юридичної особи, установами, організаціями та військовими частинами відповідно до розрахункових даних, поданих до уповноваженого органу за формою, затвердженою Мінпраці.

Відповідно до пункту 4 постанови КМ України № 936 нарахування й виплата доплат за роботу на території зон радіоактивного забруднення проводиться через управління праці та соціального захисту населення місцевих органів виконавчої влади.

Враховуючи те, що позивачем фактично оспорюється розмір цієї доплати, визначений розпорядженням Адміністрації, а не роботодавцем, і що ця доплата є соціальною гарантією, яка не входить у структуру заробітної плати, колегія суддів вважає, що покладення судом обов'язку її донарахування на роботодавця є помилковим.

Вказані обставини мають істотне значення для вирішення цього спору, проте судами не досліджувались, і їм не давалась належна оцінка.

Згідно із статтею 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 220 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, рішення судів підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому колегія суддів їх не перевіряє.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Головного управління юстиції у Вінницькій області задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2013 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та в цій частині справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак