Справа № 826/19681/14
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 лютого 2015 року 11:49 № 826/19681/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючий суддя Кобилянський К.М., судді Санін Б.В., Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Державної міграційної служби України
до Державної виконавчої служби України
про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:

Державна міграційна служба України звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної виконавчої служби України, в якій просить:

- визнати протиправною та повністю скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчука Т.В про відкриття виконавчого провадження від 27.11.2014 ВП №45634159;

- зобов'язати Державну виконавчу службу України надати до суду належним чином завіренні матеріали виконавчого провадження №45634159.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що постанова відповідача про відкриття виконавчого провадження №45634159 від 27.11.2014 винесена з порушенням вимог законодавства та є протиправною. Посилався на те, що виконавчий лист Одеського окружного адміністративного суду від 15.10.2014 №815/578/13-а не містив ідентифікаційного коду стягувача, що свідчить про невідповідність його вимогам законодавства. Крім того, позивач зазначив, що стягувач особисто не звертався до відповідача із заявою про відкриття виконавчого документа, а заява була подана громадською організацією «Центр Міжнародного Правового Захисту», при цьому довіреність від ОСОБА_2 на представництво інтересів у органах виконавчої влади в матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Відповідач явку свого представника в судове засідання 27.01.2015 не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Через канцелярію суду відповідач надав матеріали виконавчого провадження №45634159.

Згідно з частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, встановивши відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

27.11.2014 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Артемчуком Т.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №45634159 про примусове виконання виконавчого листа Одеського окружного адміністративного суду від 15.10.2014 №815/578/13-а про зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання її біженцем особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи, що у відповідача були відсутні підстави для відкриття виконавчого провадження, позивач оскаржив постанову відповідача від 27.11.2014 про відкриття виконавчого провадження №45634159 до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

У відповідності до частини 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до підпункту 3.4.2 пункту 3.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802 (далі - Інструкція №512/5), на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувачем подається окрема заява про відкриття виконавчого провадження.

Суд встановив, що оскаржувана постанова від 27.11.2014 про відкриття виконавчого провадження №45634159 прийнята на підставі заяви ОСОБА_2 від 12.11.2014, що надійшла від громадської організації «Центр Міжнародного Правового Захисту» листом від 24.11.2014 №047/14.

Позивач посилався на те, що заява про відкриття виконавчого провадження особисто ОСОБА_2 не подавалася, а в матеріалах виконавчого провадження відсутні документи, які б підтверджували повноваження громадської організації «Центр міжнародного правового захисту» на представлення інтересів стягувача в органах державної виконавчої служби, що, на думку позивача свідчить про відсутність у відповідача підстав для відкриття виконавчого провадження на підставі даної заяви.

Суд відхиляє наведені доводи позивача, оскільки дослідивши заяву про відкриття виконавчого провадження від 12.11.2014 (а.с. 35 Т. І), суд встановив, що вона підписана саме від імені ОСОБА_2, а не від громадської організації «Центр міжнародного правового захисту».

Таким чином, у відповідача були правові підстави для відкриття виконавчого провадження на підставі вказаної заяви стягувача та необхідності надання громадською організацією «Центр міжнародного правового захисту» довіреності від ОСОБА_2 не було.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що виконавчий лист Одеського окружного адміністративного суду від 15.10.2014 №815/578/13-а не містить ідентифікаційного номера стягувача, що свідчить про невідповідність такого виконавчого документа вимогам законодавства.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження, зокрема, у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону.

Суд відхиляє наведені доводи відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3.3 Інструкції №512/5 виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у статті 18 Закону. При перевірці відповідності виконавчого документа вимогам пункту 3 частини першої статті 18 Закону державний виконавець враховує таке:

а) повне найменування для юридичних осіб повинно містити інформацію про організаційно-правову форму такої особи відповідно до вимог чинного законодавства;

б) ім'я фізичної особи (яка є громадянином України) складається з її прізвища, власного імені та по батькові (частина перша статті 28 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, в національній традиції яких немає звичаю зафіксовувати по батькові, мають право записувати в паспорті лише ім'я та прізвище, а у свідоцтві про народження - імена батька та матері;

в) відсутність коду за Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України стягувача та боржника (для юридичних осіб) допускається, якщо законодавством країни, на території якої зареєстровано юридичну особу, не передбачено присвоєння юридичній особі такого коду;

г) для фізичних осіб реєстраційний номер облікової картки платника податків не зазначається у виконавчому документі, якщо особа є іноземцем та законодавством країни, на території якої проживає фізична особа, встановлено інші форми обліку або якщо особа відмовилась його мати через свої релігійні переконання, про що є відповідна відмітка у паспорті особи.

ґ) реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія і номер паспорта можуть не зазначатися в постановах у справах про адміністративні правопорушення, які виносяться на місці вчинення правопорушення або без участі особи.

У виконавчому листі Одеського окружного адміністративного суду від 15.10.2014 №815/578/13-а не був зазначений ідентифікаційний код ОСОБА_2 у зв'язку з тим, що вона є іноземцем та у неї відсутній такий код.

Отже, оскільки виконавчий лист Одеського окружного адміністративного суду від 15.10.2014 №815/578/13-а та заява стягувача про відкриття виконавчого провадження відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції №512/5, то у державного виконавця були наявні всі підстави для відкриття виконавчого провадження.

Інших доводів, окрім вищенаведених, які б вказували на протиправність оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження №45634159 від 27.11.2014, позивач не навів.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства України, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 160-163, 181, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Державної міграційної служби України відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя К.М. Кобилянський

Судді Б.В. Санін

Т.О. Скочок