Справа № П/811/3152/14
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

27 січня 2015 рокусправа № П/811/3152/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Божко Л.А.

суддів: Прокопчук Т.С. Лукманової О.М.

за участю секретаря судового засідання: Фірсіка Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2014 року по справі за позовом Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного підприємства "Приватна агрофірма "МЮННТ" про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и В :

В вересні 2014 року Кіровоградське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Приватного підприємства "Приватна агрофірма "МЮННТ" (далі - відповідач) та просило стягнути з ПП "Приватна агрофірма "МЮННТ" на користь Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 41424,62 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 2369,51 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Статтею 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально - економічні гарантії,

передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 19 вищевказаного Закону, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Отже, суд доходить висновку, що на підприємства, установи, організації, які використовують найману працю, покладено обов'язок: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, а також надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; за умови якщо середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно - господарські санкції.

Судом встановлено, що Приватне підприємство "Приватна агрофірма "МЮННТ" перебуває на обліку в Кіровоградському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів, як підприємство, яке в своїй діяльності використовує найману працю.

Згідно "Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів" форми 10-ПІ за 2013 рік, що надавався відповідачем до Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу підприємства у 2013 році становила 130 осіб. Нормативна чисельність інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, встановленого ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", становить 5 осіб.

Позивач, вважаючи, що відповідач зобов'язаний працевлаштувати інваліда на створені робочі місця, відповідно до встановленого Законом чотирьохвідсоткового нормативу, самостійно провів розрахунок адміністративно-господарських санкцій за його невиконання, та нарахував пеню за несвоєчасну сплату адміністративно-господарських санкцій. Так, на думку позивача, сума адміністративно-господарських санкцій для підприємства, згідно розрахунку, проведеного позивачем, становить 41424,62 грн., та пеня за несвоєчасну їх сплату - 2369,51 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях із звичайними умовами праці - в цехах, дільницях, де застосовується праця інваліда, а також займатися підприємницькою чи іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Пунктом 1 Положення про робоче місце інваліда і порядок працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995р. №314 (із змінами та доповненнями), зазначено, що робоче місце інваліда - це окреме робоче місце або ділянка виробничої площі на підприємстві (об'єднанні), в установі чи організації незалежно від форм власності та господарювання, де створені необхідні умови праці інваліда. Згідно п. 14 Положення, підприємства (об'єднання), установи та організації у межах доведеного нормативу створюють на власні кошти робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про охорону праці", державна політика в галузі охорони праці базується на принципах, зокрема: пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних здорових умов праці;

встановлення єдиних вимог з охорони праці для всіх підприємств та суб'єктів підприємницької діяльності незалежно від форм власності та видів діяльності.

Згідно ст. 5 цього Закону, умови трудового договору можуть містити положення, що не суперечать законам та іншим нормативно-правовим актам з охорони праці. Працівнику не може пропонуватись робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я. До виконання робіт підвищеної небезпеки та тих, що потребують професійного добору, допускаються особи за наявності висновку психофізіологічної експертизи.

Відповідно до ст. 12 цього Закону, підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертизи та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Відтак, у випадку, коли з урахуванням специфіки підприємства більшість посад на підприємстві пов'язані з важкими умовами праці, де заборонена праця інвалідів, то праця інвалідів має використовуватися на цьому підприємстві не інакше, як з урахуванням такої специфіки.

Таким чином, при визначенні нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, слід враховувати ту кількість робочих місць, які не пов'язані з шкідливими, важкими та небезпечними умовами праці, що визначаються в порядку, встановленому законодавством України: Закону України "Про охорону праці", наказу Міністерства охорони здоров'я "Про вдосконалення науково-методичного забезпечення державної санітарно-епідеміологічної служби транспорту України", Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення".

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що праця інвалідів може використовуватись лише на тих підприємствах та на тих посадах, де це є об'єктивно можливим, з урахуванням особливостей захворювання інваліда. У випадку ж, коли умови праці передбачають підвищений ризик для життя і здоров'я особи або є важкими, то праця інвалідів на таких посадах, у відповідності з зазначеними вище правовими нормами, використовуватись не може.

З матеріалів справи вбачається, що середньооблікова чисельність штатних працівників у відповідача на 2013 рік становила 130 осіб, з яких 3 особи (ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3) працюючі інваліди, які зайняті на підприємстві (а.с.10), кількість не зайнятих робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів 2 особи.

Державна служба зайнятості, як визначено у ст.18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань. Виходячи з зазначених положень Закону про захист інвалідів, обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Позивачем в установленому порядку не було доведено, що відповідачем було відмовлено в працевлаштуванні інвалідів. З огляду на відсутність обов'язку у відповідача здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування, відсутність вини відповідача, відсутні і підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій.

Особа несе господарсько-правову відповідальність у вигляді застосування до неї адміністративно-господарських санкцій лише за вчинення правопорушення у сфері господарювання, а невід'ємним елементом останнього є наявність вини. Оскільки відповідачем не були порушені норми чинного законодавства, застосовані до нього позивачем адміністративно-господарські санкції є необґрунтованими, а позовні вимоги - такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, 205, 206 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2014 року - залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили у відповідності до ч.5 ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Л.А. Божко

Суддя: Т.С. Прокопчук

Суддя: О.М. Лукманова