Справа № 804/2093/14
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 рокусправа № 804/2093/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року у справі №804/2093/14 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 04 лютого 2014 року звернувся до суду з позовом до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, згідно якого, просить скасувати прийняті відповідачем податкові повідомлення-рішення від 9 січня 2014 року: № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ на 2001,39 грн. та нарахування штрафу в розмірі 375,75 грн., № та рішення про застосування штрафних санкцій від 9 січня 2014 року №.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказані податкові повідомлення-рішення повинні бути скасовані, оскільки висновки відповідача, викладені у акті №1514/1703. від 20.12.2013 року (далі - акт перевірки) на підставі яких було прийнято оскаржені рішення є безпідставними та необґрунтованими.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 9 січня 2014 року № та податкове повідомлення-рішення від 9 січня 2014 року №, винесеного відповідачем.

Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 9 січня 2014 року №, винесене відповідачем, в частині збільшення суми основного зобов'язання з ПДВ на 1664,74 грн. та штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) по ПДВ на суму 307,24 грн.

У задоволені позову в іншій частині вимог відмовив.

Постанова суду мотивована тим, що відповідачем доведена лише правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № від 9 січня 2014 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання за основним платежем на суму 336,65 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 68,50 грн., з урахуванням не оскарження його в частині нарахування основного зобов'язання в розмірі 441,57 грн. та суми штрафу в розмірі 110,39 грн.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який заперечував, щодо задоволення апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.10.2010 року по 31.12.2012 року, дотримання законодавства щодо укладання договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2010 року по 31.12.2012 року.

За результатами вказаної перевірки 20.12.2013 року відповідачем складено акт №1514/1703. яким встановлено, що у перевіреному періоді з 01.10.2010 року по 31.12.2012 року позивач здійснював фінансово-господарську діяльність на загальній системі оподаткування, код основного виду діяльності - 49.41, а саме здійснював перевезення вантажним автомобільним транспортом.

Також, відповідачем встановлено порушення позивачем:

- пункту 44.6 статті 44, пункту 85.2 статті 85, пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України у результаті ненадання платником книги обліку доходів за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року.;

- пунктів 177.1, 177.2, 177.3, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2012 рік на суму 8232,17 грн.;

- підпунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 2442,96 грн.;

- абзацу 2 пункту 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у результаті чого занижено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2012 рік на суму 19043,75 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем 9 січня 2014 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №, яким платнику податків збільшено податкові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 10800,21 грн., з них за основним платежем 8232,17 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 2568,03 грн.;

- №, яким платнику податків збільшено податкові зобов'язання з ПДВ на суму 2929,10 грн., з них за основним платежем 2442,96 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 486,14 грн.,

а також рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів несвоєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким донараховано 19043,75 грн. єдиного внеску та штрафні санкції 952,19 грн.

Приймаючи податкові повідомлення-рішення №000011703 та №, якими донараховані грошові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та єдиній збір, відповідач виходив з того, що витрати у вигляді вартості ремонту основних фондів, що підлягають амортизації, не включаються до складу витрат фізичної особи - підприємця, що перебуває на загальній системі оподаткування, оскільки облік складу витрат основних засобів для вказаних осіб законодавством не передбачено, тому позивач не мав права на включення до складу витрат витрати які пов'язані із використанням транспортного засобу (вартість придбання запасних частин, придбання шин, технічного обслуговування тощо).

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № від 9 січня 2014 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання за основним платежем на суму 336,65 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 68,50 грн., з урахуванням не оскарження його в частині нарахування основного зобов'язання в розмірі 441,57 грн. та суми штрафу в розмірі 110,39 грн. В іншій частині спірні рішення відповідача прийнято не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до статті 51 Цивільного кодексу України до фізичних осіб-підприємців застосовуються нормативно-правові акти, які регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше прямо не встановлено законом.

Згідно з пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право обирати самостійно метод ведення обліку доходів і витрат.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції який враховуючи положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Податкового кодексу України, дійшов висновку, що фізична особа-підприємець, який знаходиться на загальній системі оподаткування, має право вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів.

Крім того, суд першої інстанції вирішуючи спірні відносини обґрунтовано врахував обставини того, що зазначені в акті перевірки витрати позивача не відносяться до переліку витрат передбачених ст. 139 ПК України, які не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку.

Підпунктом 14.1.138 пункту 14.1. статі 14 ПК України визначено, що основні засоби це матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Згідно з Положенням (стандарт) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 року №92, основні засоби це матеріальні активи, які підприємство утримує з метою використання їх у процесі виробництва або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Тому, суд першої інстанції вірно визначив, що транспортний засіб, якій належить фізичній особі на праві власності або володіння та використовується в господарській діяльності такого платника податку, який перебуває на загальній системі оподаткування, в розумінні Податкового кодексу України - є основним засобом.

Згідно із абзацем «в» підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 ПК України витрати на утримання основних засобів (комплекс операцій чи операція з підтримки роботоздатності або справності виробу під час використання за призначенням; зберігання і транспортування - згідно пунктом 1.3 Положення №102) придбання пально-мастильних матеріалів, амортизація, ремонт (комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності виробів та відновлення ресурсів виробів чи їх складових частин) відносяться до витрат операційної діяльності, а тому за умови їх документального підтвердження включаються до складу витрат фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування.

Крім того, згідно з п. 144.1 ст. 144 ПК України амортизації підлягають витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів, що перевищують 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів, що підлягають амортизації, на початок звітного року.

Відповідно до п.146.12 ст. 146 ПК України сума витрат, що пов'язана з ремонтом та поліпшенням об'єктів основних засобів, у тому числі орендованих або отриманих у концесію чи створених (збудованих) концесіонером у розмірі, що перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат.

Згідно з доводами представника позивача, які не спростовано відповідачем, витрати на проведення ремонту основних засобів у 2012 році складають менш 10% від вартості автомобілів, тому можуть бути віднесені до витрат, та не підлягають амортизації.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необґрунтованості доводів відповідача про те, що витрати у вигляді вартості ремонту орендованих основних засобів, зокрема автотранспорту, що підлягають амортизації, не включаються до складу витрат фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування, оскільки облік складу витрат основних засобів для вказаних осіб законодавством не передбачено, та як наслідок про протиправність податкових повідомлень-рішення №000011703 та №, якими донараховані грошові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та єдиній збір.

Крім того, судом встановлено, що податкове повідомлення-рішення № щодо правомірності зменшення податкового кредиту по ПДВ у зв'язку з відсутністю податкових накладних, оскаржується позивачем лише в частині збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ на 2001,39 грн. та нарахування штрафу в розмірі 375,75 грн., при цьому позивач погодився із нарахованою сумою ПДВ за основним зобов'язанням в розмірі 441,57 грн. та штрафом в розмірі 110,39 грн., оскільки ним в цій частині податкового обліку допущено помилку, виявлену в ході перевірки.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням /послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Підпунктом «б» пункту 201.11 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, також є касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку).

У разі використання платниками для розрахунків із споживачами реєстраторів розрахункових операцій касовий чек повинен містити дані про загальну суму коштів, що підлягає сплаті покупцем з урахуванням податку, та суму цього податку, що сплачується у складі загальної суми.

Враховуючи вказані правові норми, дослідивши докази по справі, правильно встановивши обставини господарських відносин позивача з його контрагентами за якими контролюючим органом встановлено завищення податкового кредиту у зв'язку із відсутністю податкових накладних та за результатами опрацювання відхилень сум податкового кредиту з ПДВ системою автоматизованого співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність податкового повідомлення-рішення № від 9 січня 2014 року в частині завищення платником податків податкового кредиту на суму 336,65 грн. (269,99 грн. по операціям з ТОВ «Континент Нафто Трейд» за грудень 2010 року + 33,33 грн. по операціям з ТОВ «Чепкаси-Оіл» за березень 2011 року + 33,33 грн. по операціям з ТОВ «Континент Нафто Трейд» за березень 2011 року) та обґрунтованого донарахування у зв'язку із таким порушенням, згідно з статтею 123 та пункту 7 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, суми штрафу в розмірі 68,50 грн. (67,50 грн. + 1 грн. + 0 грн.), з урахуванням не оскарження його в частині нарахування основного зобов'язання в розмірі 441,57 грн. та суми штрафу в розмірі 110,39 грн. та його протиправність в інший частині.

Отже є протиправним та підлягає скасуванню рішення про застосування штрафних санкцій від 9 січня 2014 року № та податкове повідомлення-рішення від 9 січня 2014 року № повністю, а податкове повідомлення-рішення від 9 січня 2014 року № в частині збільшення суми основного зобов'язання з ПДВ на 1664,74 грн. та штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) по ПДВ на суму 307,24 грн.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов'язку не виконав.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області - залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року у справі №804/2093/14 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 30 січня 2015 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко