Справа № 813/3905/14
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2015-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2015 року № 813/3905/14

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Сидор Н.Т.,

за участю секретаря судового засідання Цар Х.М.,

представника позивача Хробак Г.В.,

представника відповідача Назарко В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Львіввугілля» до Державної фінансової інспекції у Львівській області про скасування частково та визнання протиправною вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області від 08.05.2014 року №05-15м/2/85, а саме абзац 2 сторінка 4, абзац 5 сторінка 7, абзац 5 сторінка 6,

в с т а н о в и в:

ДП «Львіввугілля» звернулось з позовом до Державної фінансової інспекції у Львівській області про скасування частково та визнання протиправною вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області від 08.05.2014 року №05-15м/2/85, а саме абзац 2 сторінка 4, абзац 5 сторінка 7, абзац 5 сторінка 6.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ДП «Львіввугілля» зазначає, що Державною фінансовою інспекцією у Львівській області безпідставно було висунуто вимогу про повернення (перерахування) в дохід загального фонду відповідного бюджету за кодом бюджетної класифікації доходів «Інші надходження» кошти в сумі 14946,9 тис. гривень використані не за цільовим призначенням. Позивач не погоджується із висновком контролюючого органу про нецільове використання коштів державної підтримки, виділених ДП «Львіввугілля» за КПКВК 1101110 «Державна підтримка вугледобувних підприємств на часткове покриття витрат із собівартості готової товарної вугільної продукції (спрямованих бюджетних коштів на оплату видатків, які не відповідають меті і завданням бюджетної програми, в тому числі, затвердженим у Паспортах бюджетної програми) на загальну суму 14946,9 тис. гривень внаслідок проведення у 2011-2013 роках всупереч вимог п.3 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для часткового покриття витрат вугледобувних підприємств, що включаються до собівартості готової продукції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 року №153, за рахунок бюджетних коштів перерахування соціального єдиного внеску, нарахованого в розмірі 33,2% на суми допомоги по тимчасовій непрацездатності працівників та утриманого із сум допомоги по тимчасовій непрацездатності працівників в розмірі 2%, яка фактично не належить до виплат, що входять до фонду оплати праці (заробітної плати), що призвело до порушення ч.8 ст.7, ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України та п.9 Порядку складання, розгляду, затвердження основних вимог щодо виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року №228. Покликаючись на довідку про зміни до плану асигнувань загального фонду державного бюджету на 2014 рік від 25.04.2014 року №02/10-01-186 зазначає, що виявлене в ході ревізії порушення фактично усунуто, оскільки по ДП «Львіввугілля» зменшено план асигнувань за бюджентою програмою «Державна підтримка вугледобувних підприємств на часткове покриття витрат із собівартості готової товарної вугільної продукції» (КПКВ 1101110, КЕВК 2610) на загальну суму 92 911 000 гривень. Позивач стверджує, що вказане зменшення плану асигнувань було здійснено на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 року №65 «Про економію бюджетних коштів та недопущення втрат бюджету», а також за зверненнями ДП «Львіввугілля» від 13.03.2014 року №6.4/435 та від 26.03.2014 року №6.4/552 по встановленому ревізією фінансово-господарської діяльності підприємства факту сплати єдиного соціального внеску (нарахованого і утриманого) по допомогах по тимчасовій втраті працездатності в сумі 14 946 878 гривень, оскільки зазначені витрати повинні були фінансуватись за рахунок доходу від реалізації вугільної продукції. Додатково зазначає про помилковість застосування контролюючим органом положень Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5 при визначенні складу фонду оплати праці, якою не включаються до складу витрат на оплату праці оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної із нещасним випадком на виробництві за рахунок коштів підприємства та загальнообов'язкові державні соціальні відрахування. Натомість вважає, що в якості спеціального нормативно-правового акту в даному випадку слід застосовувати Галузеві методичні рекомендації з обліку витрат на виробництво готової вугільної продукції, затверджені наказом Міністерства вугільної промисловості України №48 від 31.01.2008 року та додаток №3 до них, де передбачено віднесення до витрат на оплату праці відповідних відрахувань. У зв'язку з цим, вважає вимогу щодо повернення (перерахування) в дохід загального фонду відповідного бюджету за кодом бюджетної класифікації доходів «Інші надходження» кошти в сумі 14946,9 тис. гривень використані не за цільовим призначенням, викладену в абзаці 2 сторінки 4 вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області від 08.05.2014 року №05-15м/2/85 безпідставною і такою, що підлягає скасуванню. Незаконність вимоги про приведення штатних розписів у відповідність до доведених Міненерговугілля Типових структур управління, штатних розписів і нормативів чисельності керівників, фахівців, службовців державних підприємств, акціонерних товариств з видобування вугілля, вугільних шахт і розрізів та Типового штатного розкладу і нормативів чисельності керівників, фахівців і службовців апарату управління державного підприємства, акціонерного товариства з видобування вугілля, дотримуватись вимог КЗпП України, Гірничого закону, Закону України №108/95-ВР та інших законодавчих і нормативно-правових актів при проведенні видатків на оплату праці обґрунтовує тим, що відповідач при здійсненні ревізії дійшов помилкових висновків про зайво витрачені кошти на утримання понаднормативної чисельності 18-ти одиниць керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців ДП «Львіввугілля» на загальну суму 2096,1 тис. гривень з причини введення до штатного розкладу посад, що не передбачені типовою структурою. Стверджує, що Типові структури управління, штатні розклади і нормативи чисельності керівників, фахівців і службовців державних підприємств, акціонерних товариств з видобування вугілля, вугільних шахт і розрізів» не є нормативно-правовим актом, а їх виконання носить рекомендаційний, а не обов'язковий характер, а тому невиконання таких не може вважатись порушенням. При цьому, наводить приклади відповідних рішень судів усіх інстанцій, якими вказані доводи були взяті до уваги при розгляді аналогічних спорів. Додатково стверджує про дотримання нормативів чисельності апарату управління доведених листом МВП України від 14.12.2007 року №2166/03/04-01 (із змінами і доповненнями), що підтверджує довідкою. Зазначає, що допущені випадки перевищення нормативів чисельності зумовлені припиненням діяльності ВП «МПУ» шляхом приєднання до ВП «Шахта «Зарічна» на підставі розпорядження ДП «Львіввугілля» №57 від 28.09.2012 року і відповідно затвердження штатного розпису ВП «Шахта «Зарічна» з урахуванням переведення працівників з ВП «МПУ» у зв'язку з чим чисельність апарату управління збільшилась на 12,5 одиниць. З цих міркувань, вважає вимогу про приведення штатних розписів у відповідність до Типових структур управління, штатних розписів і нормативів чисельності керівників, фахівців, службовців державних підприємств, акціонерних товариств з видобування вугілля, вугільних шахт і розрізів, викладену в абзаці 5 сторінки 6 вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області від 08.05.2014 року №05-15м/2/85 незаконною і просить її скасувати. Крім цього, позивач просить скасувати й вимогу, викладену в абзаці 5 сторінки 7, якою зобов'язано з метою усунення порушення відобразити в обліку дебіторську заборгованість по розрахунках з ДП «Зовнішторгвидав» за розміщення в інформаційному бюлетені «Вісник державних закупівель» (без укладення відповідних договорів) оголошень стосовно державних закупівель, які відповідно до Закону №2289 оприлюднюються безоплатно, та стягнути зайво сплачені кошти в сумі 80,6 тис. гривень, в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи з контрагентом. В іншому випадку стягнути з осіб, що допустили порушення, шкоду у порядку та розмірі, встановленому ст.ст.130-136 КЗпП України. При цьому, покликається на п.7.1.2 Інструкції подання, прийому та розміщення інформації про державні закупівлі в інформаційному бюлетені «Вісник державних закупівель» та на веб-порталі Уповноваженого органу «Державні закупівлі» від 16.05.2012 року, де передбачено оплатний порядок публікації інформації поза графіком з метою термінового розміщення інформації. Стверджує, що необхідність в терміновій публікації виникла у зв'язку з необхідністю здійснення першочергових заходів з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, що сталася 21.12.2010 року на відокремленому підрозділі «Шахта «Межирічанська» ДП «Львіввугілля». У зв'язку з цим, на підставі п.3 ч.2 ст.39 Закону України «Про здійснення державних закупівель» позивач вважає, що правомірно здійснив оплатне замовлення термінових публікацій у «Віснику державних закупівель» для ліквідації аварії на відокремленому підрозділі «Шахта «Межирічанська», а також для термінової підготовки, монтажу та введення лави №553 шахти «Лісова» та №171 шахти «Лісова» згідно визначеного графіка. Додатково покликаючись на додані до матеріали справи рішення судів, зазначає, що нормами матеріального права не наділено суб'єкта владних повноважень правами щодо спонукання господарюючого суб'єкта на проведення претензійно-позовної роботи та зобов'язання звернення до суду про стягнення безпідставно отриманих коштів з іншого господарюючого суб'єкта.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з наведених підстав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти заявленого позову заперечив, надав суду письмові заперечення, додаткові письмові пояснення, якими обґрунтовує безпідставність позовних вимог. Вважає, що передбачені у вимозі Державної фінансової інспекції у Львівській області №05-15м/2/85 від 08.05.2014 року зобов'язання, які оскаржуються позивачем висунуті на підставі і в межах компетенції та повноважень контролюючого органу. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, враховуючи наступне.

Державною фінансовою інспекцією у Львівській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля», підприємство, позивач) за період з 01.04.2010 по 30.11.2013, якою встановлено порушення, що відображені в акті ревізії від 02.04.2014 №05-21/02.

За результатами ревізії, відповідно до ч.7 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 року №2939-ХІІ, Державною фінансовою інспекцією у Львівській області було надіслано на адресу керівництва ДП «Львіввугілля» вимогу від 08.05.2013 №05-15м/3185 про опрацювання матеріалів ревізії та вжиття заходів щодо повного відшкодування збитків і усунення виявлених порушень.

Вказані дії Державною фінансовою інспекцією у Львівській області було здійснено на підставі та в межах визначених законами України та іншими нормативно-правовими актами прийнятими в рамках їх деталізації повноважень.

Реалізація напрямів контролю за дотриманням законодавства здійснюється органами Державної фінансової інспекції під час проведення державного фінансового контролю в порядку та на підставах визначених у базовому Законі України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», а також згідно норм Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 року № 550.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головним завданням органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевого бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Крім цього, ст.113 Бюджетного кодексу України визначає повноваження органів Державної фінансової інспекції України з контролю за дотриманням бюджетного законодавства, до яких належить здійснення контролю за: 1) цільовим та ефективним використанням коштів державного бюджету та місцевих бюджетів; 2) цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів, одержаних під державні (місцеві) гарантії; 3) достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах при складанні планових бюджетних показників; 4) відповідністю взятих бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми; 5) веденням бухгалтерського обліку, а також складанням фінансової та бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання, кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; 6) станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудита у розпорядників бюджетних коштів.

З системного аналізу положень Бюджетного кодексу України, а також спеціальних нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері державного фінансового контролю випливає, що державний фінансовий контроль забезпечується, в тому числі, через проведення інспектування, що здійснюється у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Відповідно до п.16 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 року №550, ревізія проводиться шляхом документальної перевірки, що передбачає контроль за установчими, фінансовими, бухгалтерськими (первинними і зведеними) документами, статистичною та фінансовою звітністю, договорами, розпорядчими та іншими документами об'єкта контролю, пов'язаними з плануванням і провадженням фінансово-господарської діяльності, веденням бухгалтерського обліку, складенням фінансової звітності, та фактичної перевірки, що передбачає контроль за наявністю грошових сум, цінних паперів, бланків суворої звітності, оборотних і необоротних активів, інших матеріальних і нематеріальних цінностей.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» одними із основних функцій Державної фінансової інспекції є здійснення державного фінансового контролю за цільовим використанням коштів державного і місцевих бюджетів; усуненням виявлених недоліків і порушень; розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому; вжиття в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб.

Пунктом 7 ч.1 ст.10 цього Закону органам державної фінансової інспекції, серед іншого, надано право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.

Згідно акту ревізії від 02.04.2014 №05-21/02 в ході проведеної планової ревізії фінансово-господарської діяльності ДП «Львіввугілля» за період з 01.04.2010 року по 30.11.2013 року було виявлено, в.т.ч. нецільове використання бюджетних коштів, виділених ДП «Львіввугілля» за КПКВК 1101110 «Державна підтримка вугледобувних підприємств на часткове покриття витрат із собівартості готової товарної вугільної продукції» (далі - КПКВК 1101110), на загальну суму 14 946,9 тис. гривень. Виявлене порушення полягає у тому, що у період з 2011 року по 2013 рік ДП «Львіввугілля» всупереч вимог п.3 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для часткового покриття витрат вугледобувних підприємств, що включаються до собівартості готової продукції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 року №153, за рахунок бюджетних коштів здійснило перерахування єдиного соціального внеску, нарахованого в розмірі 33,2% на суми допомоги по тимчасовій непрацездатності працівників та утриманого із сум допомоги по тимчасовій непрацездатності працівників в розмірі 2%, яка фактично не належить до виплат, що входять до фонду оплати праці (заробітної плати), що призвело до спрямування бюджетних коштів на оплату видатків, які не відповідають меті і завданням бюджетної програми, в тому числі, затвердженим у Паспортах бюджетної програм на загальну суму 14 946,9 тис. грн, та є порушенням п. 8 ст. 7, п. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456 (далі - Бюджетний кодекс України), п.9 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги щодо виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року №228.

У зв'язку з цим порушенням, абзацом 2 сторінки 4 оскаржуваної вимоги позивача було зобов'язано повернути (перерахувати) в дохід загального фонду відповідного бюджету за кодом бюджетної класифікації доходів «Інші надходження» кошти в сумі 14946,9 тис. гривень використані не за цільовим призначенням.

Проаналізувавши доводи позивача про необґрунтованість та незаконність зазначеної вимоги суд дійшов висновок про безпідставність таких з огляду на наступне.

Умови надання і використання вказаної державної підтримки у 2011-2013 роках визначалися Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для часткового покриття витрат вугледобувних підприємств, що включаються до собівартості готової продукції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 року №153.

Паспорти бюджетної програми за КПКВК 1101110 «Державна підтримка вугледобувних підприємств на часткове покриття витрат із собівартості готової товарної вугільної продукції» затверджено спільними наказами Міненерговугілля та Мінфіну (із наступним внесенням змін відповідними спільними наказами): на 2011 рік - наказ від 25.02.2011 року №11/287, на 2012 рік - від 21.02.2012 року №119/223, на 2013 рік - від 22.02.2013 року №74/308.

Метою вказаної бюджетної програми є фінансове оздоровлення вугледобувних підприємств шляхом часткового покриття витрат, що включаються до собівартості готової товарної вугільної продукції, з метою задоволення потреби галузей економіки у відповідному обсязі високоякісної продукції.

Напрямами використання бюджетних коштів відповідно до умов цієї програми на 2011-2013 роки було часткове покриття витрат з оплати праці та сплати обов'язкових зборів і платежів, пов'язаних з виплатою заробітної плати, а також часткове покриття витрат за спожиту електроенергію (пункт 3 Порядку №153 від 23.02.2011 року).

Відповідно до положень ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та п.1.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року та зареєстрованої в Мін'юсті України 27.01.2004 року за №114/713 заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або вповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно п.1.3 цієї Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці, до якого включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

Крім цього, згідно цього ж пункту інструкції фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основна заробітна плата, тобто з винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткової заробітної плати, тобто з винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, що включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Пунктом 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, яка розроблена відповідно до Законів України «Про державну статистику» та «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (СНР 93), визначено перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, до яких, зокрема, віднесено допомогу по тимчасовій непрацездатності; оплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства.

Доводи позивача про помилковість застосування контролюючим органом положень цієї Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5 при визначенні складу фонду оплати праці і необхідність застосування в якості спеціального нормативно-правового акту в даному випадку Галузевих методичних рекомендацій з обліку витрат на виробництво готової вугільної продукції, затверджених наказом Міністерства вугільної промисловості України №48 від 31.01.2008 року та додатком №3 до них, де передбачено віднесення до витрат на оплату праці відповідних відрахувань, суд не бере до уваги зважаючи на наступні обставини.

Так, дійсно, з метою визначення порядку відображення в обліку і звітності витрат за видами діяльності і призначені для застосування на вуглевидобувних підприємствах незалежно від форм власності та на шахтах і розрізах - відособлених підрозділах цих підприємств Міністерством вугільної промисловості України наказом від 31.01.2008 року №48 було затверджено Галузеві методичні рекомендації з обліку витрат на виробництво готової вугільної продукції на шахтах та розрізах.

Пунктом 3.2.3.3 та Додатком №3 цих Галузевих методичних рекомендацій №48 оплату перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства віднесено до прямих витрат на оплату праці (інших заохочувальних та компенсаційних виплат) всупереч ст. 94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» та згаданої раніше Інструкції №5, оскільки такі виплати відповідно до зазначених нормативно-правових актів не належать до заробітної плати (фонду оплати праці).

Більше того, у цьому ж пункті Галузевих методичних рекомендацій №48 вказано, що до складу прямих витрат на оплату праці включаються основна і додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати згідно чинного законодавства, а фонд оплати праці визначається відповідно до Інструкції №5 від 13.01.2004 року.

Відповідно до п.2 наказу Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5, яким затверджено Інструкцію зі статистики заробітної плати, дія цієї Інструкції поширюється на всіх юридичних осіб та їх відокремлені підрозділи незалежно від форм власності й організаційно-правових форм господарювання.

В той же час, ця Інструкція зареєстрована в Міністерстві юстиції України, а отже є нормативно-правовим актом та обов'язковою до виконання і дотримання.

Водночас суд погоджується з доводами відповідача викладеними у письмових запереченнях, що Галузеві методичні рекомендації, на які покликається позивач є галузевим документом, правовим актом індивідуальної дії, прийнятим у формі методичних рекомендацій, а тому виникають обґрунтовані підстави сумніватись в обов'язковості їх застосування чи дотримання у випадку суперечності їх окремих положень вимогам законодавства України. А тому, застосування цього документу в якості спеціального нормативно-правового акту для регулювання спірних правовідносин є недоцільним.

Крім цього, відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» страхові виплати становлять матеріальне забезпечення громадян у зв'язку з втратою заробітної плати (доходу) внаслідок тимчасової втрати працездатності.

Згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року базою для нарахування ЄСВ є: суми нарахованої заробітної плати за видами виплат, що включають основну й додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці»; суми винагород фізичним особам за виконання робіт (послуг) за договорами цивільно-правового характеру; суми грошового забезпечення, оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, та допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами; допомоги або компенсації відповідно до законодавства.

Таким чином, при визначенні бази нарахування єдиного соціального внеску суми оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, як і допомоги по тимчасовій непрацездатності, визначено окремо від сум заробітної плати за видами виплат, що включають основну й додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, а тому такі очевидно не відносяться до фонду оплати праці.

Таким чином, твердження позивача щодо помилкового застосування відповідачем норм Інструкції №5 від 13.01.2004 року є необґрунтованим.

Що стосується покликання позивача на довідку про зміни до плану асигнувань загального фонду державного бюджету на 2014 рік від 25.04.2014 року №02/10-01-186 як на доказ фактичного усунення виявленого порушення, оскільки по ДП «Львіввугілля» було зменшено план асигнувань за бюджентою програмою «Державна підтримка вугледобувних підприємств на часткове покриття витрат із собівартості готової товарної вугільної продукції» (КПКВ 1101110, КЕВК 2610) на загальну суму 92 911 000 гривень на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 року №65 «Про економію бюджетних коштів та недопущення втрат бюджету», а також за зверненнями ДП «Львіввугілля» від 13.03.2014 року №6.4/435 та від 26.03.2014 року №6.4/552, то суд вважає, що така обставина не може слугувати доказом усунення конкретного виявленого в ході ревізії порушення.

Так, зокрема, відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, регулюються Бюджетним кодексом України.

Відповідно до п.24 ч.1 ст.116 Бюджетного кодексу України нецільове використання бюджетних коштів є порушенням бюджетного законодавства, а за ст.117 Бюджетного кодексу України заходом впливу до учасників бюджетного процесу за порушення такого бюджетного законодавства передбачено, зокрема: попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства з вимогою щодо усунення порушення бюджетного законодавства в строк до 30 календарних днів; зменшення бюджетних асигнувань; повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету.

Застосування такого заходу впливу за порушення бюджетного законодавства як попередження про неналежне виконання бюджетного законодавства з вимогою щодо усунення порушення бюджетного законодавства відповідно до ст. 118 Бюджетного кодексу України покладено на органи, уповноважені цим Кодексом на здійснення контролю за дотриманням бюджетного законодавства, а прийняття рішення про застосування інших вище перелічених заходів впливу - на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, органи державного фінансового контролю, місцеві фінансові органи, головних розпорядників бюджетних коштів у межах встановлених їм повноважень на підставі протоколу про порушення бюджетного законодавства або акту ревізії та доданих до них матеріалів.

При цьому, у п.4 та п.5 ч.1 ст.117 Бюджетного кодексу України визначено, що за порушення бюджетного законодавства, встановлене п.24 ст.116 (нецільове використання бюджетних коштів) захід впливу зменшення бюджетних асигнувань застосовується стосовно розпорядників бюджетних коштів, а повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету - застосовується щодо субвенцій та коштів, наданих одержувачам бюджетних коштів.

Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для часткового покриття витрат вугледобувних підприємств, що включаються до собівартості готової продукції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 року №153, (за яким виділялися бюджетні кошти ДП «Львіввугілля», використані підприємством за нецільовим призначенням) визначено, що головним розпорядником бюджетних коштів і відповідальним виконавцем вказаної державної програми є Міненерговугілля, одержувачами бюджетних коштів визначено, зокрема, державні вугле- та торфодобувні підприємства (в даному випадку ДП «Львіввугілля»).

Таким чином, заходом впливу до ДП «Львіввугілля» за порушення бюджетного законодавства внаслідок нецільового використання бюджетних коштів, наданих одержувачам бюджетних коштів, та відповідно механізмом усунення порушення, є саме повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відтак, відповідачем в межах положень ст.ст.117-118 Бюджетного кодексу України у вимозі від 08.05.2014 №05-15м/3185 попереджено керівництво ДП «Львіввугілля» про неналежне виконання бюджетного законодавства та виставлено вимогу усунути порушення бюджетного законодавства, а саме повернути (перерахувати) в дохід загального фонду відповідного бюджету за кодом бюджетної класифікації доходів «Інші надходження» кошти в сумі 14 946,9 тис. грн, використані не за цільовим призначенням, в строк до 30 календарних днів.

Крім цього, відповідно до п.2 Порядку повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету в разі їх нецільового використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року №1163 підставою для повернення коштів до відповідного бюджету є акт ревізії, складений органом, уповноваженим здійснювати контроль за дотриманням бюджетного законодавства, у якому зафіксовано факт нецільового використання бюджетних коштів їх одержувачем, а відповідно до п.3 - контролюючий орган складає вимогу до одержувача бюджетних коштів про повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету в сумі, що використана ним не за цільовим призначенням. Керуючись цими положеннями Державною фінансовою інспекцією у Львівській області було складено та направлено на адресу ДП «Львіввугілля» вимогу від 12.05.2014 року №05-15м/3205, як до одержувача бюджетних коштів про повернення бюджетних коштів до відповідного бюджету, використаних ним не за цільовим призначенням.

Зменшення ж плану асигнувань по ДП «Львіввугілля» за бюджетною програмою «Державна підтримка вугледобувних підприємств на часткове покриття витрат із собівартості готової товарної вугільної продукції (КПКВК 1101110) на загальну суму 92 911,0 тис. гривень здійснене на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 року №615 «Про економію бюджетних коштів та недопущення втрат бюджету», а також нібито за зверненнями ДП «Львіввугілля» від 13.03.2014 року № 6.4/435 на яке покликається позивач в якості обґрунтування позовних вимог суд не бере до уваги у зв'язку з тим, що таке зменшення здійснено головним розпорядником бюджетних коштів за вказаною державною програмою - Міненерговугілля, однак будь-яких підтверджуючих розпорядчих чи інших документів (наказ, лист тощо), прийнятих Міненерговугілля, як головним розпорядником бюджетних коштів, про те, що зменшення таких асигнувань проведено з врахуванням звернень ДП «Львіввугілля» чи результатів проведеної Державною фінансовою інспекцією у Львівській області ревізії позивачем не надано. В довідці про зміни до плану асигнувань загального фонду державного бюджету на 2014 рік від 25.04.2014 №02/10-01-186 будь-які відомості щодо підстав зменшення асигнувань на суму 92 911,0 тис. гривень за КПКВК 1101110 одержувачу (02141) ДП «Львіввугілля» відсутні.

Отже, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування викладеного в абзаці 2 сторінки 4 вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області №05-15м/3/85 від 08.05.2014 року зобов'язання щодо повернення (перерахування) в дохід загального фонду відповідного бюджету за кодом бюджетної класифікації доходів «Інші надходження» кошти в сумі 14946,9 тис. гривень використані не за цільовим призначенням.

Що стосується оскарження зобов'язання привести штатні розписи у відповідність до Типових структур управління, штатних розписів і нормативів чисельності керівників, фахівців, службовців державних підприємств, акціонерних товариств з видобуванням вугілля, вугільних шахт і розрізів та Типового штатного розкладу і нормативів чисельності керівників, фахівців і службовців апарату управління державного підприємства, акціонерного товариства з видобуванням вугілля, дотримуватись вимог КЗпП України, Гірничого закону, Закону України «про оплату праці» та інших законодавчих актів при проведенні видатків на оплату праці, яке визначене у абзаці 5 сторінки 6 вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області №05-15м/3/85 від 08.05.2014 року, то судом встановлено наступні обставини.

Ревізією встановлено, що в порушення ст.43 Гірничого закону України від 06.10.1999 року №1127-XIV, ст.5 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР, п.1.3 розділу 1 «Загальні положення» Типових структур управління, штатних розписів і нормативів чисельності керівників, фахівців, службовців державних підприємств, акціонерних товариств з видобування вугілля, вугільних шахт і розрізів» та п. 3.1, 3.2 розділу 3 Типового штатного розкладу і нормативів чисельності керівників, фахівців і службовців апарату управління державного підприємства, акціонерного товариства з видобування вугілля, які є Додатком №1 листа Мінвуглепрому від 14.12.2007 року № 2166/03/04-01, п.1.1, 1.2 наказу Мінвуглепрому від 22.11.2010 року №465, п. 7.2 Статуту ДП «Львіввугілля» (змін внесених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 07.06.2012 №388), таблиці №3, 6 додатка №1 Галузевої угоди (з доповненнями та змінами) проведено витрат на утримання понаднормативної чисельності вісімнадцяти одиниць керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців ДП «Львіввугілля» за період з 01.12.2010 року по 31.12.2012 року на загальну суму 2 096 12 тис. гривень (в тому числі за грудень 2010 року - 103,27 тис. гривень, за 2011 рік - 1 082,85 тис. гривень, за 2012 рік - 910,0 тис. гривень) з причини введення до штатного розкладу посад, що не передбачені типовою структурою.

В результаті цього порушення також проведено зайве нарахування внесків до державних цільових фондів (єдиного соціального внеску) на загальну суму 972,36 тис. гривень.

Контролюючим органом в ході ревізії встановлено, що при розробці та затвердженні структур та штатних розписів працівників апарату управління ДП «Львіввугілля» за період з 01.04.2010 року по 31.12.2012 року не дотримано доведених листом Міністерства вугільної промисловості України (як органом, до сфери управління якого входить підприємство) від 14.12.2007 року №2166/03/04-01 Типових структур управління, штатних розписів і нормативів чисельності керівників, фахівців і службовців державних підприємств, акціонерних товариств з видобування вугілля (із внесеними листом Міненерговугілля від 02.08.2011 №2/19/1587 змінами) (далі - Типові структури управління, штатні розклади і нормативи чисельності працівників або лист Мінвуглепрому від 14.12.2007 року №2166/03/04-01).

Зокрема, встановлено утримання 18-ти посад керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців ДП «Львіввугілля», які не передбачено вищевказаним листом Мінвуглепрому від 14.12.2007 року № 2165/03/04-01, а саме по апарату управління підприємства - 13 одиниць, по ВП «Шахта «Зарічна» - 3 одиниці та по ВП «Шахта «Великомостівська» - 2 одиниці.

При цьому, штатні розписи керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців ДП «Львіввугілля» на грудень 2010 року, на 2011-2012 роки та введення до них посад, які не передбачені типовими штатними розписами, доведених листом Мінвуглепрому від 14.12.2007 року №2165/03/04-01 не розглянуті та не погоджені Мінвуглепромом (Міненерговугілля).

Пояснення дані позивачем в запереченнях на акт ревізії щодо виробничої необхідності залученого додаткових посад не є достатніми, оскільки згідно з п. 1.2 Загальних положень Типових структур управління, штатних розкладів і нормативів чисельності працівників вказані типові структури враховують існуючі різновидності організацій організаційно-технічних умов видобування вугілля, розроблені на підставі вивчення існуючих засобів управління та організаційних форм управлінської праці з урахуванням дотримання чинного законодавства, більш тіснішого ув'язнення чисельності працівників з обсягом видобування вугілля та іншими факторами, які впливають на складність управління. Пунктом 1.3 Загальних положень у листі Мінвуглепрому від 14.12.2007 року №2166/03/04-01 визначено, що типові штатні розклади і нормативи чисельності працівників містять необхідний перелік посад і штатну чисельність працівників, які забезпечують вирішення питань виробничо-господарської діяльності підприємства з урахуванням якісного виконання всього обсягу робіт, покладених на працівників за встановленої тривалості робочого дня.

Додатково заслуговує на увагу й той факт, що пунктом 1.4. Загальних положень Типових структур управління, штатних розкладів і нормативів чисельності працівників визначено, що при розробленні структури у правління і штатних розкладів працівників конкретного підприємства слід виходити з необхідності зниження витрат на управління виробництвом, вводити не всі елементи структури і посади, а тільки ті, що необхідні.

Як вбачається з результатів ревізії, встановлено порушення в частині саме введення до штатного розкладу посад, що не передбачені Типовими структурами управління, штатних розкладів і нормативів чисельності працівників, а не перевищення граничної чисельності працівників.

Таким чином, доводи позивача про те, що допущені випадки перевищення нормативів чисельності зумовлені припиненням діяльності ВП «МПУ» шляхом приєднання до ВП «Шахта «Зарічна» на підставі розпорядження ДП «Львіввугілля» №57 від 28.09.2012 року і відповідно затвердження штатного розпису ВП «Шахта «Зарічна» з урахуванням переведення працівників з ВП «МПУ» у зв'язку з чим чисельність апарату управління збільшилась на 12,5 одиниць є безпідставними.

Суд також не бере до уваги твердження позивача про рекомендаційний характер Типових структур управління, штатних розкладів і нормативів чисельності працівників і відповідно необов'язковість їх застосування і дотримання з огляду на наступне.

В розумінні положень ст.63 ГК України ДП «Львіввугілля» є державним підприємством, що діє на основі державної власності.

Статтею 64 ГК України закріплено організаційну структуру підприємства. Зокрема, регламентовано, що підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).

Функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно зі ст.65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу.

Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства, з яким укладається договір (контракт).

Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Міністерство, згідно з постановою Кабінету Міністрів України №597 від 02.08.1995 року, є органом управління майном Державного підприємства. В даному випадку, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України є органом управління майном ДП «Львіввугілля». Це ж підтверджується Статутом державного підприємства «Львіввугілля» (нова редакція), затвердженим наказом Міненерговугілля України 17.08.2011 року № 411, зокрема у його вступній частині зазначено, що Державне підприємство «Львіввугілля» засноване на державній власності і належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (Уповноважений орган управління). У цьому ж Статуті, затвердженого Міністром вугільної промисловості України (наказ № 110 від 15.05.2009 року), передбачено, що ДП «Львіввугілля» належить до сфери управління Міністерства вугільної промисловості України (Орган управління майном).

На орган управління майном покладено функцію (обов'язок) здійснення контролю за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна; організації фінансового контролю за діяльністю підприємства (п.11 Типової форми контракту).

Водночас, керівник підприємства керується трудовим законодавством з урахуванням галузевих особливостей, передбачених статутом підприємства, генеральною та галузевими угодами, колективним договором і фінансовими можливостями підприємства (п.16 Типової форми контракту).

Згідно з положеннями Статуту підприємство здійснює свою діяльність на основі і відповідно до чинного законодавства України, генеральної та галузевої угод, колективного договору, цього Статуту, який затверджується Уповноваженим органом за участю трудового колективу (профспілки), рішень і нормативних документів Уповноваженого органу управління та внутрішніх нормативних актів Підприємства. Підприємство вільне у виборі предмету договору, визначенні зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать чинному законодавству України, рішенням органу управління майном та цьому Статуту.

У зв'язку із реорганізацією відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 року №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Міністерства палива та енергетики України і Міністерство вугільної промисловості України в Міністерство енергетики та вугільної промисловості України прийнято Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, яке затверджено Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №382/2011.

Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (Міненерговугілля України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міненерговугілля України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно-промисловому, торфодобувному та нафтогазовому комплексах.

Пунктом 8 даного Положення, визначено, що Міненерговугілля України у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання.

Накази Міненерговугілля України, видані в межах його повноважень, є обов'язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та громадянами.

Таким чином, рішеннями Міненерговугілля України (до реорганізації - Мінвуглепрому України) є видані ним накази.

Отже, накази Міненерговугілля України (Мінпаливенерго України) є обов'язковими до виконання ДП «Львіввугілля», в тому числі в якості рішень уповноваженого органу управління до сфери якого належить ДП «Львіввугілля».

Покликання на висновки викладені в рішеннях судів різних інстанцій в аналогічних справах, суд не бере до уваги, оскільки відповідно ст.9 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Обов'язковість висновків рішень інших судів встановлена положеннями ст.244-2 КАС України, де зазначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України, а також ч.5 ст.227 КАС України, де зазначено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи. Застосування ж при вирішенні справ судової практики по аналогічних справах законом не передбачено. Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, суд дійшов висновку про безпідставність і цієї позовної вимоги.

Доводами викладеними позивачем в поданому позові не обґрунтовано законність вимоги про скасування зобов'язання відобразити в обліку дебіторської заборгованість по розрахунках з ДП «Зовнішторгвидав» за розміщення в інформаційному бюлетені «Вісник державних закупівель» (без укладення відповідних договорів) оголошень стосовно державних закупівель, які відповідно до Закону №2289 оприлюднюються безоплатно, та стягнути зайво сплачені кошти в сумі 80,6 тис. гривень, в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи з контрагентом, в іншому випадку стягнути з осіб, що допустили порушення, шкоду у порядку та розмірі, встановленому ст.ст.130-136 КЗпП України, - яке викладене в абзаці 5 сторінки 7 оскаржуваної вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області.

Так, судом встановлено, що в ході проведеної контролюючим органом ревізії встановлено, що в порушення ч.2 ст.10 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 року №2289-VІ, впродовж 2010 - 2012 років на підставі рахунків-фактур та актів надання послуг ДП «Львіввугілля» проведено оплату за розміщення 118 термінових оголошень у інформаційний бюлетень «Вісник державних закупівель» (далі - ВДЗ) на загальну суму 80 546,45 гривень.

Позивач стверджує, що такий висновок контролюючого органу про порушення не відповідає дійсності і покликається на п.7.1.2 Інструкції подання, прийому та розміщення інформації про державні закупівлі в інформаційному бюлетені «Вісник державних закупівель» та на веб-порталі Уповноваженого органу «Державні закупівлі» від 16.05.2012 року, де передбачений оплатний порядок публікації інформації поза графіком з метою термінового розміщення інформації. Стверджує, що необхідність в терміновій публікації виникла у зв'язку з необхідністю здійснення першочергових заходів з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, що сталася 21.12.2010 року на відокремленому підрозділі «Шахта «Межирічанська» ДП «Львіввугілля». У зв'язку з цим, на підставі п.3 ч.2 ст.39 Закону України «Про здійснення державних закупівель» позивач вважає, що правомірно здійснив оплатне замовлення термінових публікацій у «Віснику державних закупівель» для ліквідації аварії на відокремленому підрозділі «Шахта «Межирічанська», а також для термінової підготовки, монтажу та введення лави №553 шахти «Лісова» та №171 шахти «Лісова» згідно визначеного графіка. Додатково покликається на судову практику у подібних справах, а також на відсутність повноважень контролюючого органу спонукати господарюючий суб'єкт на проведення претензійно-позовної роботи та зобов'язання звернення до суду про стягнення безпідставно отриманих коштів з іншого господарюючого суб'єкта.

Однак, такі доводи суперечать дослідженим в ході розгляду справи матеріалам справи, а також ряду правових норм.

Процедури проведення державних закупівель визначені Законом України «Про здійснення державних закупівель».

Частина 2 статті 10 цього Закону передбачає, що оголошення про проведення процедури закупівлі (оголошення про проведення відкритих торгів, оголошення про проведення процедури двоступеневих торгів, оголошення про проведення попередньої кваліфікації, запит цінових пропозицій, інформація про застосування процедури закупівлі в одного учасника), повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів або цінової пропозиції, відомості щодо рішення Уповноваженого органу про погодження або відмову в погодженні застосування процедури закупівлі (у разі застосування процедури закупівлі в одного учасника), оголошення про результати процедури закупівлі (оголошення про результати проведення торгів, повідомлення про результати проведення попередньої кваліфікації, інформація про результати процедури запиту цінових пропозицій, інформація про результати проведення процедури закупівлі в одного учасника, повідомлення про відміну торгів або визнання їх такими, що не відбулися, повідомлення про відміну процедури закупівлі в одного учасника) обов'язково безоплатно публікуються в державному офіційному друкованому виданні з питань державних закупівель у терміни, встановлені цим Законом для оприлюднення відповідної інформації.

Відповідно до п.10 та п.11 частини першої статті 8 Закону України «Про здійснення державних закупівель» основними функціями Уповноваженого органу є забезпечення видання безоплатного державного офіційного друкованого видання з питань державних закупівель та видання безоплатного міжнародного інформаційного видання з питань державних закупівель.

28 липня 2010 року Міністерством економіки України видано наказ №932 «Про визначення офіційного друкованого видання з питань державних закупівель, міжнародного інформаційного видання з питань державних закупівель та веб-порталу Уповноваженого органу з питань закупівель» (Наказ №932), відповідно до якого офіційним друкованим виданням з питань державних закупівель визначено інформаційний бюлетень «Вісник державних закупівель», а його публікацію здійснює ДП «Зовнішторгвидав України».

Суд погоджується із доводами відповідача, що Інструкція подання, прийому, реєстрації та розміщення інформації про державні закупівлі в інформаційному бюлетені «Вісник державних закупівель» та на офіційному загальнодержавному веб-порталі «Державні закупівлі» (далі - Інструкція) є внутрішнім документом ДП «Зовнішторгвидав» та не є нормативно-правовим актом, зареєстрованим у встановленому порядку, а отже не має загального характеру застосування.

Більше того, у п.1 цієї Інструкції визначено, що ДП «Зовнішторгвидав» на виконання наказу Міністерства економіки України від 28.07.2010 № 932, відповідно до Закону України «Про здійснення державних закупівель» із змінами та доповненнями, інших нормативно-правових актів у сфері державних закупівель здійснює прийом інформації та її оприлюднення.

При цьому, в самому Законі не встановлено жодної можливості для здійснення платних публікацій, а відтак норма про безоплатність відповідних публікацій в порядку визначеному цьому Законі має імперативний характер, а положення Інструкції на яку покликається позивач суперечить Закону, який має вищу юридичну силу по відношенню до Інструкції прийнятої на його виконання.

Твердження позивача про вимушеність публікації у ВДЗ за рубрикою «терміново в номер» у зв'язку з публікацією оголошень, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на відокремленому підрозділі «Шахта «Межирічанська», закупівлею обладнання для пускових лав, то таке не відповідає дійсності так, як за рубрикою «терміново в номер» на платній основі опубліковані і інші оголошення (про акцепт пропозиції конкурсних торгів або цінової пропозиції, повідомлення про відміну торгів або визнання їх такими, що не відбулися, оголошення про результати торгів, тощо), всього, за період з квітня 2010 року по квітень 2012 року опубліковано 118 платних оголошень, що свідчить про системність публікації термінових оголошень, а не зумовлено виробничою необхідністю.

З приводу необхідності публікації термінових оголошень, пов'язаних із ліквідацією наслідків аварії на «Шахті «Межирічанська», то як вбачається з результатів ревізією договори на поставку товару необхідного для усунення наслідків аварії укладені без проведення процедур закупівлі, чим порушено вимоги ст.2 ч. 4 ст. 40 статті 10 Закону «Про здійснення державних закупівель».

Тому, суд погоджується з висновками відповідача, що придбання необхідних ТМЦ та обладнання для ліквідації наслідків аварії проведена без укладення договорів на закупівлю та не може пояснювати причину подання термінових оголошень.

З цих підстав позовна вимога про скасування зобов'язання визначеного абзацом 5 сторінки 7 вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області №05-15м/2/85 від 08.05.2014 року не підлягає до задоволення.

Що стосується повноважень контролюючого органу на спонукання господарюючого суб'єкта до проведення претензійно-позовної роботи щодо стягнення зайво сплачених коштів із контрагента, то суд виходить з наступного.

Статтею 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» визначені основні функції органу державного фінансового контролю, зокрема останній, серед іншого, здійснює державний фінансовий контроль за усуненням виявлених недоліків і порушень і вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб.

У зв'язку з цим, має право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (п.7 ст.10 Закону); порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (п.8 ст.10 Закону); звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (п.10 ст.10 Закону).

Отже, Державна фінансова інспекція має право самостійно у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані незаконно.

В той же час, під час проведення ревізії ДП «Львіввугілля» виявлено порушення, в результаті вчинення якого спричинено матеріальну шкоду (збитки) не державі, а ДП «Львівугілля».

Враховуючи вищенаведене, а також те, що саме на органи державної фінансової інспекції покладено державний фінансовий контроль, органи державної фінансової інспекції виявляючи відповідні порушення законодавства пред'являють вимоги щодо їх усунення та у разі невиконання вимог звертаються із позовними заявами до суду в інтересах держави.

Тобто, з метою реалізації права Державної фінансової інспекції на звернення в суд із позовною заявою є необхідним виникнення певних умов, зокрема, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог, скерованих відповідно до п.7 ст.10 Закону.

Водночас, суттєвими умовами такого звернення є інтерес держави, порушення законодавства з питань збереження і використання активів, яке не усунуто.

Крім цього, пунктом 49 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 року №550, у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, контролюючий орган ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Підстави та механізм усунення порушень винними особами підприємства визначається ст. 130-136 КЗпПУ.

Відтак, вимога Державної фінансової інспекції жодним чином не порушує права позивача, оскільки прийнята у спосіб та в межах наданих органам державної фінансової інспекції повноважень, з врахуванням усіх обставин, що мають значення для справи (надано право вибору щодо визначення шляху усунення порушення), безсторонньо, пропорційно та з урахуванням інших визначених ч.3 ст.2 КАС України вимог.

Слід зауважити, що у випадку, коли підприємство не скористається своїм правом добровільно вжити заходи щодо усунення порушення, тобто не виконає вимогу про усунення порушення, тільки після цього у Державної фінансової інспекції виникає право на звернення до суду.

При цьому, відповідачем додатково було наголошено на порядку застосування норм матеріального права, які регламентують діяльність Державної фінансової інспекції і позицію колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України викладену у постанові від 15 квітня 2014 року (справа № 21-40а14), яка відповідно до ст.244-2 КАС України є обов'язковою при розгляді справ судами.

Відповідач обґрунтовуючи доводи, якими заперечує позовні вимоги зазначив, що позиція Верховного Суду України не обмежує повноваження Державної фінансової інспекції на пред'явлення вимоги про проведення підприємством претензійно-позовної роботи чи про стягнення матеріальної (майнової) шкоди в судовому порядку з винних осіб чи про стягнення коштів шляхом звернення до суду, оскільки наведене для підприємства є тими засобами чи способами, які спонукають його відновити свої майнові права та усунути порушення законодавства добровільно шляхом реалізації права на вчинення відповідних дій. Вимога, що є обов'язковою до виконання, не є підставою для винесення рішення судом про стягнення таких коштів та з її допомогою чи шляхом вимоги зробити цього неможливо. У випадку добровільного вжиття заходів з метою відновлення втрачених активів, підприємство повинно вчинити ряд дій: пред'явити претензію, звернутися із відповідним позовом до суду і тільки у випадку позитивного судового рішення, кошти будуть стягнуті, тобто обставини зазначені в оскаржуваній вимозі потребують доказування у судовому порядку незалежно від того, хто є позивачем.

Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Оцінюючи в сукупності надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не ґрунтуються на положеннях закону, а відтак, суд дійшов переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи вищенаведене, позивачем не було надано суду достатньо належних доказів, які б свідчили про правомірність заявлених позовних вимог.

На підставі ст. 94 КАС України, здійснені позивачем судові витрати не підлягають компенсації.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складено та підписано 19.01.2015 року.

Суддя Сидор Н.Т.