Справа № 819/1780/14-а
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року Справа № 876/9768/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Хобор Р.Б., Яворського І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Нива» на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Нива» до реєстраційної служби Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Золота Нива» звернулося в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправними дії державного реєстратора Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області (далі - Реєстраційна служба) та скасування рішення №6815130 від 15.10.2013 р.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 16.09.2014 р. в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною постановою, її оскаржило ТзОВ «Золота Нива». Апеляційну скаргу мотивує тим, що документом, який підтверджує припинення права оренди земельної ділянки є Угода, яка зареєстрована у встановленому на момент її підписання законодавством порядку. Державна реєстрація Угоди не проводилась, тому така не може бути підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків. Вказує, що Угода про розірвання договору оренди не підтверджує припинення права оренди земельної ділянки, не може вважатись документом, оформленим належним чином і не може бути підставою для проведення державної реєстрації припинення права товариства на оренду земельної ділянки. При цьому вказує, що до спірної Угоди не може застосовуватись законодавство, яке набрало чинності з 01.01.2013 р. та яким скасовано процедуру обов'язкової державної реєстрації договорів оренди землі та угод до них. Тому просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, клопотання про розгляд справи за їх відсутності не подавали, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України, колегія суддів вважає можливим здійснювати розгляд справи у письмовому провадженні за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 23.05.2007 р. між ТзОВ «Золота Нива» та ОСОБА_1 було укладено Договір оренди землі, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ТР №033825, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 0,76 га, яка розташована в межах Блищанської сільської ради. Строк дії договору 20 років. Державну реєстрацію Договору здійснено 05.10.2007 р., що підтверджується відповідним записом на останній сторінці Договору.

В подальшому договір оренди землі від 23.05.2007 р. був розірваний на підставі угоди про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки від 20.10.2011 р., укладеного між орендарем ТзОВ «Золота Нива» та орендодавцем ОСОБА_1

Крім того, 15.10.2013 р. ОСОБА_1 було подано заяву про державну реєстрацію припинення права оренди земельної ділянки, до якої додано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ТР №033825, договір оренди землі від 23.05.2007 р. та Угоду про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки від 20.10.2011 р., за результатами розгляду якої державним реєстратором Реєстраційної служби прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 6815130 від 15.10.2013 р. про проведення державної реєстрації іншого речового права, права оренди земельної ділянки на земельну ділянку з реєстраційним номером 20, що розташована за адресою: Тернопільська область, Заліщицький район, в межах Блищанської сільської ради, кадастровий номер земельної ділянки 0:01:001:0099 та внесено записи про реєстрацію договору оренди землі від 23.05.2007 р. в органах державного земельного кадастру та реєстрацію припинення речового права.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що державний реєстратор на момент прийняття рішення з питань державної реєстрації законодавчо не наділений повноваженнями самостійно визнавати правочин, який йому поданий таким, що не відповідає закону (недійсний), та як наслідок відмовляти у проведенні реєстрації речових прав, які виникли на підставі такого правочину. Крім того, зважаючи на зміни внесенні в законодавство з 01.01.2013р., на момент реєстрації речового права (його припинення) на підставі Угоди від 20.10.2011р. про дострокове розірвання договору оренди № 24 від 23.05.2007р., державна реєстрація права оренди здійснювалась у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. в редакції Закону України від 04.07.2012 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно», яка набрала чинності 08.08.2012 р.

Аналізуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 р. в редакції, що діяла на час укладання Договору, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ст.13 вказаного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 14 цього ж Закону встановлено форму договору оренди землі та закріплено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до з ст. 654 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно ст.31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Слід зауважити, що законодавча вимога щодо письмової форми Договору оренди земельної ділянки та Угоди про дострокове припинення договору оренди земельної ділянки сторонами дотримана.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державний реєстратор на момент прийняття рішення з питань державної реєстрації законодавчо не наділений повноваженнями самостійно визнавати правочин, який йому поданий таким, що не відповідає закону (недійсний), та як наслідок відмовляти у проведенні реєстрації речових прав, які виникли на підставі такого правочину.

Як встановлено судом першої інстанції, Угода про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки від 20.10.2011 р. укладена за взаємною згодою сторін, відповідно до п.38 Договору оренди земельної ділянки від 23.05.2007р., без пред'явлення сторонами майнових та немайнових зобов'язань один перед одним, що підтверджується змістом вказаної Угоди.

При цьому, текст вказаної Угоди, як і текст Договору, посвідчено підписом директора ТзОВ «Золота Нива» та скріплено печаткою товариства.

Рішення, яким би визнавалась Угода про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки від 20.10.2011р. недійсною, відсутнє, а тому така є чинною та на момент проведення реєстраційних дій, була підставою для проведення державної реєстрації прав та їх обмежень.

З наявного в матеріалах справи Протоколу позачергових Загальних зборів Учасників ТзОВ «Золота Нива» №34 від 03.02.2014 р. вбачається, що до порядку денного включено, зокрема, питання про доведення до відома новообраного директора товариства про обмеження його повноважень, серед яких заборона вчиняти дії, спрямовані на припинення Товариством договорів оренди земельних ділянок всіх форм власності без згоди Загальних зборів Товариства та зобов'язано новообраного директора повідомляти треті сторони про обсяги обмежень його повноважень, встановлених Статутом Товариства та рішеннями Загальних зборів Учасників Товариства.

Оскільки, 03.02.2014 р. на розгляд загальних зборів учасників товариства було винесено питання обмеження права директора Товариства без згоди загальних зборів вирішувати питання щодо дострокового розірвання договорів оренди землі, а про наявність таких обмежень на час укладення Угоди про дострокове розірвання договору між ТзОВ «Золота Нива» та ОСОБА_2 доказів не подано, тому колегія суддів приходить до висновку, що директор Кубай М.А., діючи від імені товариства, мав право на укладення такої Угоди 20.10.2011 р.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. (в редакції, що діяла на час звернення про реєстрацію) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, крім випадків, передбачених статтею 4-1 цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.5 вказаного Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав відповідно до положень ст.9 цього ж Закону України, приймає державний реєстратор.

При цьому державним реєстратором встановлюються відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Статтею 24 вказаного Закону закріплено вичерпний перелік підстав за наявності яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав та їх обмежень. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» не встановлено, що відсутність державної реєстрації договорів оренди землі та угод про дострокове розірвання договорів оренди земельної ділянки, є наслідком їх нечинності. А тому не можна вважати обґрунтованими твердження апелянта про те, що Угода про дострокове розірвання є нечинна, оскільки така не пройшла процедури державної реєстрації після її підписання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зважаючи на зміни внесенні в законодавство з 01.01.2013 р., на момент реєстрації речового права (його припинення) на підставі Угоди від 20.10.2011 р. про дострокове розірвання договору оренди від 23.05.2007 р., державна реєстрація права оренди здійснювалась у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України від 04.07.2012 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно», яка набрала чинності 08.08.2012р.

На період до 01.01.2013 р. законодавство передбачало, що моментом укладення договорів оренди землі є їхня державна реєстрація, після 01.01.2013 р. державна реєстрація договорів відсутня. У випадку коли договір оренди підписано до 2013 року та у встановленому на той час порядку його не зареєстровано, останній, за умови його відповідності встановленим законом вимогам, набуває чинності (вважається укладеним) з моменту скасування обов'язкової державної реєстрації таких договорів, тобто з 01.01.2013р.

Таким чином, з 01.01.2013 р. діючі положення законодавства України визначають, що договір оренди земельної ділянки набуває чинності (вважається укладеним) з моменту досягнення згоди з усіх його істотних умов та його підписання сторонами, а право володіння та користування цією земельною ділянкою (право оренди) в орендаря виникає з моменту реєстрації цього права.

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що угода від 20.10.2011 р. про дострокове розірвання договору оренди від 23.05.2007р., набрала чинності з 01.01.2013 р., а відповідне речове право (його припинення) виникло з моменту реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права тобто 15.10.2013 р.

Враховуючи законодавчі положення та презумпцію правомірності правочинів (Угоду про дострокове припинення договору оренди земельної ділянки укладено повноважними учасниками в письмовій формі, нотаріальне посвідчення для такої законодавчо не передбачено); особа, яка подала документи, наділена необхідними повноваженнями на їх подання; відсутність на момент проведення реєстраційних дій підстав, передбачених ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому реєстрація речового права (його припинення) на підставі Угоди від 20.10.2011р. про дострокове розірвання договору вчинена державним реєстратором Заліщицького РУЮ є такою, що відповідає вимогам законодавства, що є наслідком вважати правомірним прийняте державним реєстратором рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення з додержанням норм права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Нива» - залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року по справі 819/1850/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : Р.Б. Хобор

І.О. Яворський