Справа № 826/20964/13-а
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 лютого 2015 року № 826/20964/13-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів: Кузьменко В.А. та Скочок Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОб'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Каштан"
доІнспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві
Державної архітектурно-будівельної інспекції України (в особі Департаменту ДАБІ у м. Києві)
провизнання протиправною та скасування постанови від 13.12.2013 № 626/13/7/26-88/1312/03 про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Каштан" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови від 13.12.2013 № 626/13/7/26-88/1312/03 про накладення на позивача штрафу у сумі 109 620,00 грн.

Позивач не погоджується з оскаржуваною постановою та в обґрунтування позову зазначає, що штраф застосовано у зв'язку із встановленням Інспекцією експлуатації приміщення на технічному поверсі будинку під майстерню по ремонту взуття без прийняття в експлуатацію. Позивач звертає увагу, що не є суб'єктом містобудування, відсутня подія та склад правопорушення, пропущені строки для притягнення до відповідальності, відповідач самостійно визначив категорію складності об'єкта будівництва.

Позивач зазначає (т. 2, а.с. 4), що реконструкцію підвального приміщення, яке передано в оренду іншій особі, виконано у 2003 році та наголошує, що відповідачем визнається та обставина, що об'єкт (майстерня) збудовано ще у 2003 році, однак, Інспекція вважає порушення триваючим. Позивач в контексті наведеного звертає увагу на те, що порушення, якщо таке і мало місце, то мало місце до прийняття Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», який, на думку позивача, не може застосовуватись до порушень, вчинених до його прийняття.

Відповідач по суті зазначив, що спірне рішення є законним та обґрунтованим, порушення є триваючим, а відтак підстав для задоволення позову та скасування спірного рішення - не має.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.08.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014, позов задоволено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.11.2014 року касаційну скаргу позивача задоволено частково. Скасовано постанову суду першої інстанції від 19.08.2014 року та ухвалу апеляційної інстанції від 30.09.2014 року, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до ухвали від 19.12.2014 р. справу прийнято до провадження судді Окружного адміністративного суду м. Києва Кармазіна О.А. та справу призначено до розгляду судом у складі колегії суддів.

Відносно відповідачів у даній справі слід зазначити, що у зв'язку із заходами по реорганізації у структурі органів архітектурно-будівельного контролю та відповідно до: постанови КМ України від 23.04.2014 р. № 150 «Питання функціонування територіальних органів Державної архітектурно-будівельної інспекції»; постанови КМ України від 09.07.2014 р. № 294 «Про затвердження Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України»; наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 10.10.2014 р. № 272 «Щодо діяльності Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві», п. 6 Порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затверджених постановою КМ України від 20 жовтня 2011 р. N 1074, Державна архітектурно-будівельна інспекція України виконує завдання, функції, реалізує права та виконує обов'язки Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві.

У свою чергу Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції України у м. Києві відповідно до вищезгаданого наказу від 10.10.2014 р. № 272 забезпечує здійснення функцій та повноважень територіального органу, утвореного як структурний підрозділ апарату Державної архітектурно-будівельної інспекції України, покладених на нього Положенням про Департамент, затвердженим наказом № 225 від 01.10.2014 р., на території міста Києва.

Виходячи з того, що на час розгляду відповідач-1 існує як юридична особа публічного права, але вже не виконує покладені на нього функції, однак, як зазначено вище, Державна архітектурно-будівельна інспекція України виконує завдання, функції, реалізує прав та виконує обов'язки Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, суд на підставі ст. 52 КАС України ухвалив залучити в якості другого відповідача Державну архітектурно-будівельну інспекцію України (в особі Департаменту ДАБІ у м. Києві).

Представник відповідача-2 проти позову заперечив та зазначив, що вважає спірні рішення законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування не вбачає. Між тим зазначив, що питання періоду виконання робіт, у зв'язку з проведенням яких прийнято оскаржуване рішення, під час перевірки дійсно не з'ясовувалось.

Оскільки відповідач-1 в судове засідання не з'явився, доказів поважності причин неприбуття у судове засідання, як і завчасного повідомлення про наявність таких обставин, не надав, суд на підставі ч. 4 ст. 128 КАС України ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача-1 на підставі наявних матеріалів справи.

Надалі, на підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується подання, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Каштан" зареєстровано у статусі юридичної особи 18.01.2001 року.

Пунктом 3.1. статуту об'єднання визначено, що власники квартир, частин квартир і нежитлових приміщень будинку є співвласниками на праві спільної часткової власності, допоміжних приміщень будинку, його конструктивних елементів і технічного обладнання, перелік яких наведено в розділі 4 статуту.

06.12.2013 р. Інспекцією ДАБК у м. Києві складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Позапланова перевірка проведена за зверненням гр. ОСОБА_2, який мешкає за адресою АДРЕСА_1, яке надійшло на урядову гарячу лінію за № ХО-1817383 від 25.11.2013 р. Перевірка проводилась щодо дотримання ОСББ «Каштан» вимог законодавства у наведеній вище сфері.

Згідно із цим актом назва та місцезнаходження об'єкта будівництва: реконструкція технічного поверху та підвальних приміщень в будинку на вул. Вишняківській, 17 у Дарницькому районі м. Києва.

Перевіркою з виїздом на місце 02.12.2013 р. встановлено, що за зазначеною адресою розташований 18 поверховий, 140 квартирний житловий будинок, який обслуговує ОСББ «Каштан». Об'єкт відноситься до ІІІ категорії складності.

Зазначено в акті перевірки, що на технічному поверсі будинку побудовано приміщення невизначеного призначення та з підвального приміщення будинку самовільно облаштовано вхідну групу для облаштування в підвальному приміщенні майстерні з ремонту взуття. Із пояснень, наданих представником ОСББ «Каштан» Дроботько О.В., з'ясовано, що рішення щодо здачі в оренду нежитлових підвальних приміщень приймалося усіма членами ОСББ, про що свідчать опитувальні листи. Для облаштування в підвальному приміщенні майстерні по ремонту взуття, замість існуючого приямку та технологічного вікна, була побудована окрема вхідна група. Щодо облаштування окремого приміщення на технологічному поверсі будинку, то з пояснень Дроботько О.В. з'ясовано, що колишній власник квартири № 139 зазначеного будинку побудував його із згоди інших членів ОСББ «Каштан». Договір між власником квартири № 139 та ОСББ не укладався. Під час перевірки з'ясовано, що будь-які документи, які дають право на виконання будівельних та підготовчих робіт на обох об'єктах відсутні. На момент перевірки приміщення на технологічному поверсі - зачинене, доступ до нього відсутній, приміщення майстерні по ремонту взуття експлуатується без прийняття його в експлуатацію, чим порушено ч. 1 ст. 34 та ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відносно вказаних обставин проведено фотофіскацію (а.с. 63).

06.12.2013 р. також складено протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, де викладено аналогічні обставини.

06.12.2013 р. складено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, згідно з яким вимагалось заборонити експлуатацію самовільно реконструйованого підвального приміщення майстерні по ремонту взуття з 06.12.2013 р. та усунути порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності на об'єкт будівництва до 13.01.2014 р.

13.12.2013 р. Інспекцією ДАБК у м. Києві прийнято оскаржувану постанову № 626/13/7/26-88/1312/03 відповідно до якої на позивача накладено штраф у розмірі 109 620 грн.

Штраф накладений на підставі абз. 4 п. 6 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності». Спірне рішення ґрунтується на тому, що на технічному поверсі будинку за адресою: м. Київ, вул. Вишняківська, 17 проведено роботи з облаштування окремого приміщення невідомого призначення. В підвальному приміщенні облаштована окрема вхідна група для розміщення майстерні з ремонту взуття. Об'єкт відноситься до ІІІ категорії складності (згідно з ЖСТУ-Н Б В.1.2.-16:2013 «Визначення класу наслідків (відповідальності) та категорії складності об'єктів будівництва»). Під час проведення перевірки будь-які документи, які дають право на виконання будівельних та підготовчих робіт на обох об'єктах відсутні, приміщення на технічному поверсі будинку - зачинене, доступ до нього відсутній, приміщення майстерні по ремонту взяття експлуатується без прийняття в експлуатацію, що є порушенням ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

У взаємозв'язку з наведеним під час розгляду справи встановлено, що вказаний вище будинок, замовником будівництва якого була ХК «Київміськбуд», прийнятий в експлуатацію згідно із актом від 30.11.2000 р. державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, який затверджений розпорядженням Харківської РДА м. Києва від 30.11.2000 р. Надалі будинок обслуговувався створеним ОСББ.

14.05.2003 року між ОСББ та приватним підприємцем ОСОБА_4 укладено договір № 5 про оренду нежитлового приміщення для обладнання майстерні по ремонту взуття, виготовлення ключів, фотодруку, ремонту кожгалантереї. Договір укладено на період 15.05.2008 р. Станом на дату укладання договору підписано акт приймання-передачі приміщення у наступному стані: відсутність електропроводки для майстерні, лічильника, вхідні двері (встановлені орендатором при ремонті приміщення), відсутня бетонна стяжка, відсутня перегородка (задньої стіни приміщення), відсутні плити дорожні з бордюрами і східці маршеві.

Між тим, 01.01.2006 р. між вказаними особами також укладено договір оренди того самого приміщення загальною площею 14 кв.м. цокольного поверху. Договір укладений на строк до 30.11.2006 року. Як пояснив представник позивача оренда була переоформлена у зв'язку з призначенням нового керівника ОСББ. Між тим, вказаним договором передбачено його пролонгацію договору за відсутності попередження про його розірвання. 01.01.2006 р. складено акт приймання-передачі приміщення. Зазначено, що приміщення знаходиться у задовільному стані: орендар за свій рахунок встановив електролічильник та електропроводку, підлога облаштована лінолеумом, стіни обклеєні шпалерами вітчизняного виробництва, вхідні двері - броньовані та облаштовані замком, доріжка з дорожньої плитки з бордюром, східцями маршовими.

02.12.2011 р. складено аналогічний договір відносно оренди приміщення площею 33 кв.м., яке складається з двох не житлових приміщень 14 кв.м. та 19 кв.м. Договір укладений на строк до 30.11.2014 р. Складено акт приймання-передачі приміщень, де визначено аналогічний стан приміщення, що і у попередньому акті.

В контексті наведеного позивач зазначає (а.с. 86), що визнає прибудову сходів до підвального приміщення та влаштування дверей замість вікна підвального приміщення. За твердженням позивача сходи є малою архітектурною формою відповідно до ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», що не передбачає отримання сертифікату. Прибудова сходів, як зазначає позивач, не є будівництвом з втручанням в конструкції вже збудованого та зданого в експлуатацію об'єкта, не є капітальним ремонтом, прибудовою чи будівництвом нового об'єкту. При цьому, позивач посилається на положення п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої 24.05.2001 р., відповідно до якого не належать до самочинного будівництва зміна призначень невиробничих приміщень, улаштування чи закриття віконних або дверних прорізів у внутрішніх не капітальних стінах.

До матеріалів справи залучено Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій щодо несучої спроможності та подальшої їх експлуатаційної придатності, складений у 2014 році Державним підприємством «Науково-дослідна виробничо-технічна агенція «Стратегія регіонального розвитку» відносно вищезгаданого будинку. Згідно із зазначеним звітом проводилось технічне обстеження об'єкта - реконструкція підвального приміщення у вищезгаданому будинку під торгівельно-офісні приміщення (майстерня по ремонту взуття). Роботи з обстеження проведені експертами відповідно до кваліфікаційних сертифікатів серії АЕ № 000215 від 31.05.2012 р., АЕ № 000354 від 31.07.2012 р., виданих Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України. Експертами встановлено, що будівля побудована і здана в експлуатацію в 2000 році. Зазначено у Звіті, що реконструкція підвального приміщення під майстерню по ремонту взуття по вул. Вишняківській, 17 Дарницького району м. Києва виконана у травні 2003 року згідно договору оренди нежитлового приміщення № 5 від 14.05.2003 року. У підвалі розташовані: електрощитова, приміщення водомірного вузла, приміщення гарячого водомірного вузла, коридор, основні та підсобні приміщення. Реконструкцію підвального приміщення під майстерню по ремонту взуття вирішено завдяки існуючому приямку та технологічного вікна, монтажу внутрішньої цегляної та гіпсокартонної перегородки. В зовнішній не несучій стіні будівлі з вулиці Вишняківської було виконано проріз для дверей завдяки подовженню віконного прорізу. На момент обстеження приміщення майстерні експлуатується. Зазначається, що при обстеженні пошкоджень (тріщин, вибоїн, деформації, випинання, відхилення стін будівлі не виявлено.

Слід зазначити, що скасовуючи рішення попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 26.11.2014 р. погодився з висновками судів попередніх інстанцій відносно того, що Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, визначивши категорію складності об'єкта реконструкції (будівництва) ОСББ «Каштан» за адресою: вул. Вишняківська, 17, м. Київ, 02140, як III (третю), діяла в межах чинного законодавства, оскільки за відсутності проектної документації, у якій би було зазначено відповідну категорію, у Інспекції існують повноваження на віднесення об'єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності.

Судом касаційної інстанції при цьому звернуто увагу на те, що відповідно до статті 32 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI) усі об'єкти будівництва за складністю архітектурно-будівельного рішення та/або інженерного обладнання поділяються на I, II, III, IV і V категорії складності.

Категорія складності об'єкта будівництва визначається відповідно до будівельних норм та державних стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об'єкта будівництва.

Віднесення об'єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності здійснюється проектною організацією і замовником будівництва.

Порядок віднесення об'єктів до IV і V категорій складності визначається Кабінетом Міністрів України.

Аналіз приписів наведеної статті у системному зв'язку з іншими нормами Закону № 3038-VI та Порядку віднесення об'єктів будівництва до IV і V категорій складності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 № 557 (далі - Порядок), як зазначив ВАС України, дає підстави для висновку, що вона встановлює загальне правило визначення категорії складності об'єкта будівництва. У випадках же, коли проектна документація на об'єкт будівництва відсутня чи об'єкт їй не відповідає, віднесення такого об'єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності належало до компетенції органу державного архітектурно-будівельного контролю, а саме Державної архітектурно-будівельної інспекції України та її територіальних органів.

Державна архітектурно-будівельна інспекція України за змістом статей 6, 7 Закону № 3038-VI здійснює управління у сфері містобудівної діяльності, зокрема контроль за дотриманням законодавства, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об'єктів містобудування, проектної документації.

Частиною третьою статті 41 Закону № 3038-VI та частиною другою статті 3 Закону України від 14.10.1994 № 208/94-ВР «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4220-VI; далі - Закон № 208/94-ВР) до повноважень органу державного архітектурно-будівельного контролю віднесено також розгляд справ про правопорушення у сфері містобудівної діяльності та застосування санкцій за ці правопорушення, наприклад, накладення штрафу за експлуатацію неприйнятого в експлуатацію об'єкта будівництва. Розмір штрафу за таке правопорушення залежить від категорії складності об'єкта будівництва (пункт 6 частини другої статті 2 Закону № 208/94-ВР).

Визначення категорії складності об'єкта будівництва за відсутності проектної документації, у якій би було зазначено відповідну категорію, не віднесено до компетенції жодного іншого державного органу.

Отже, як зазначив ВАС України, висновок судів попередніх інстанцій у цій справі про наявність у Інспекції повноважень щодо віднесення об'єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності, за встановлених судами обставин, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

У той же час, як зазначено в ухвалі ВАС України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що Інспекція правомірно наклала на ОСББ «Каштан» штраф у розмірі дев'яноста мінімальних заробітних плат, згідно з абзацом 4 пункту 6 частини другої статті 2 Закону № 208/94-ВР, а саме за експлуатацію або використання об'єкта будівництва, не прийнятого в експлуатацію, III категорії складності.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначила про передчасність такого висновку.

Зокрема, ВАС України зазначив, що відповідно до пункту 6 частини другої статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за такі правопорушення: експлуатація або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації об'єктів III категорії складності - у розмірі дев'яноста мінімальних заробітних плат.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначила, що під час розгляду цієї справи суди мають з'ясовувати питання щодо наявності в діях суб'єкта містобудування (позивача) складу правопорушення, зокрема, факту закінчення будівництвом відповідного об'єкта, наявності на цей момент встановленого законодавством обов'язку вводити об'єкт в експлуатацію, не введення в експлуатацію та використання об'єкта, закону, який би встановлював відповідальність за невиконання обов'язку із введення в експлуатацію, а також дотримання строків притягнення до публічної відповідальності.

При цьому, в ухвалі ВАС України зазначено, що посилання ОСББ «Каштан» на те, що реконструкцію будівлі здійснено у 2003 році та початок її використання мав місце до набрання чинності законами, за порушення та на підставі яких його притягнуто до відповідальності згідно з оскаржуваною постановою Інспекції, залишилися без з'ясування дійсних фактичних обставин та їх належного встановлення.

Водночас стаття 39 Закону № 3038-VI, який набрав чинності 12.03.2011, визначає порядок прийняття в експлуатацію, після набрання ним чинності, закінчених будівництвом об'єктів та містить заборону на експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, за час його дії. Цей Закон не містить темпоральних застережень, зокрема, про поширення його дії на відносини, які виникли до набрання ним чинності.

Питання щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів було вперше врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 № 449, однак ця постанова стосувалася лише об'єктів державного замовлення. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не включених до державного замовлення, мав визначатися Радою Міністрів Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за погодженням з Міністерством інвестицій і будівництва.

З дня набрання чинності у листопаді 1994 року Закону № 208/94-ВР, стаття 1 якого встановлювала відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, не передбачав відповідальності за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію. Вперше таке положення закріплено у цьому Законі 24.10.2000 шляхом доповнення частини першої зазначеної статті абзацом, що встановлював відповідальність за експлуатацію або використання будинків чи споруд після закінчення будівництва без прийняття їх державними приймальними (технічними) комісіями (Закон України від 21 вересня 2000 року № 1988-III).

19.01.2012 згідно із Законом України від 22.12.2011 № 4220-VI Закон № 208/94-ВР викладено у новій редакції, пункт 6 частини другої статті 2 якої передбачає, що суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, Закон № 208/94-ВР, зокрема положення пункту 6 частини другої статті 2 щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, регулює питання відповідальності тих суб'єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, зокрема не ввели в експлуатацію відповідні об'єкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

У контексті хронології правового регулювання спірних відносин поняття «експлуатація не прийнятого в експлуатацію об'єкта» не може тлумачитись як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обов'язку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення насамперед полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого об'єкта містобудування з початку його використання.

Частина восьма статті 39 Закону № 3038-VI зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 20.11.2012 № 5496-VI, встановлює, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, як зазначено в ухвалі ВАС України, логічним є висновок про те, що обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об'єктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише тих суб'єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов'язок, не ввели об'єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена відповідна відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.03.2014 №21-433а13.

В даному випадку, як встановлено під час розгляду справи, сам будинок прийнято в експлуатацію згідно з актом від 30.11.2000 р.

У той же час, відносно робіт, виконання яких стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення та висновків Інспекції щодо порушення вимог законодавства (щодо улаштування майстерні), слід зазначити, що виходячи із змісту договору оренди, укладеного між ОСББ та орендарем від 14.05.2003 року № 5, із Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій щодо несучої спроможності та подальшої їх експлуатаційної придатності, враховуючи зміст акту приймання-передачі від 01.01.2006 р. про передачу приміщення в оренду, вказані роботи по улаштуванню майстерні були виконані у травні 2003 року та об'єкт експлуатувався з того часу та експлуатується орендарем (під майстерню) до цього часу.

Наведене підтверджується і поясненнями фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 від 29.01.2015 р., в яких зазначено, що у зв'язку з укладанням договору від 14.05.2003 р. ним було виконано роботи, які включали виконання прорізу для дверей завдяки подовженню технічного вікна в зовнішній не несучій стіні, встановлення внутрішньої цегляної і гіпсокартонної перегородки в приміщенні. Зазначено, що роботи він виконував власними силами та за свій рахунок.

В порядку виконання обов'язку, встановленого ч. 2 ст. 71 КАС України, зазначені відомості не спростовані відповідачем під час розгляду справи.

Станом на вказаний період діяв, як зазначено вище, Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення, затверджений постановою КМ України від 5 серпня 1992 р. № 449.

Київрадою лише 27.01.2005 року, тобто після завершення виконання робіт та початку використання майстерні, було прийнято рішення № 11/2587 «Правила забудови м. Києва» (далі - Правила), одним з основних завдань яких було встановлено основних вимог щодо виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

При цьому, вказані Правила були прийняті Київрадою на підставі Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що визначав основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва та який був затверджений постановою КМ України 22 вересня 2004 р. № 1243. На підставі зазначеної постанови КМУ втратила чинність попередня постанова КМ України № 449 від 05.08.1992 р.

Між тим слід зазначити, що спірне рішення ґрунтується на порушенні позивачем приписів ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яким, як вже зазначалося, передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. У той же час, вказаний Закон набрав чинності 12.03.2011 р., тобто після завершення робіт з облаштування підвального приміщення під майстерню та після початку його експлуатації у 2003 році, у зв'язку з чим цей Закон не застосовується до спірних відносин.

Відповідачем під час розгляду справи не доведено, що період виконання робіт з облаштування майстерні, реконструкції приміщення та початку експлуатації майстерні припадав на період після набрання чинності вказаним Законом та у період, коли був встановлений обов'язок вчинення дій по прийняттю в експлуатацію результатів таких робіт, а відтак не доведено наявності встановленої Законом заборони експлуатації об'єкту робіт та правомірності висновку щодо порушення позивачем вимог вказаного закону, норми якого не мають зворотної дії. Посилання Інспекції на норму вказаного Закону в оскаржуваному рішенні вказує на застосування норм Закону відносно заборони експлуатації, які були відсутні у законодавстві станом на вказаний період 2003 року, тобто є безпідставним посилання на норму вказаного Закону в оскаржуваній постанові, що вказує як на протиправність висновків Інспекції в наведеному контексті, так і самого оскаржуваного рішення.

Відповідно, є протиправним застосування до позивача відповідальності, передбаченої абз. 4 п. 6 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», у т.ч. у зв'язку з тим, що даною нормою вказаний Закон був доповнений Законом № 4220-VI від 22.12.2011 р., який набрав чинності 19.01.2012 р., положення якого застосовуються до порушень, які вчинені після набрання ним чинності, обставин щодо чого не доведено відповідачем в порядку виконання обов'язку, передбаченого ч. 2 ст. 71 КАС України.

Слід також додати, що суб'єктами вказаної відповідальності є замовники чи підрядники робіт. Між тим, позивач в даному випадку не відносить до вказаних осіб.

Окрім цього, суд також бере до уваги положення ч. 11 ст. 2 вищезгаданого Закону, якою передбачено, що штраф може бути накладено на суб'єктів містобудування протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніш як через три роки з дня його вчинення. У зв'язку з чим суд зазначає, що за наведених вище обставин виконання робіт та початку експлуатації майстерні, навіть у випадку вчинення позивачем порушення у сфері містобудівної діяльності, належності його до статусу замовника робіт, на підставі вказаної норми до нього не може бути застосований штраф згідно оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню шляхом визнання протиправними та скасування оскаржуваного рішення. Під час розгляду справи представник позивача не наполягав на відшкодуванні судових витрат.

Керуючись вимогами статей 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 13.12.2013 № 626/13/7/26-88/1312/03, прийняту Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді: В.А. Кузьменко

Т.О. Скочок