Справа № 2а-5147/12/2670
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 січня 2015 року письмове провадження № 2а-5147/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., розглянувши адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної казначейської служби України у місті Києві
проскасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державного казначейства України у м. Києві (далі - ГУДКУ у м. Києві) від 22.12.2011 № 442-ос про її звільнення; поновити на посаді заступника начальника УДКС України у Оболонському районі м. Києва; стягнути з ГУ ДКС України в м. Києві середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.09.2014 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.02.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 скасовано та направлено справу до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвалою суду від 23.10.2014 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду в судовому засіданні на 06.11.2014, яке в подальшому відкладалось з метою отримання додаткових доказів для вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на розірвання трудового договору з ініціативи Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві в день видання лікарняного листка про її тимчасову непрацездатність.

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Про дату час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 з березня 1997 року працювала в органах Державного казначейства України. 08.07.2009 переведена на посаду заступника начальника УДК у Оболонському районі м. Києва.

Наказом ГУДКС України у м. Києві від 22.12.2011 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 № 346 «Про ліквідацію урядових органів», наказу Міністра фінансів України від 30.04.2011 № 547 «Про заходи щодо ліквідації Державного казначейства України», наказу Державного казначейства України від 05.05.2011 №116 «Щодо ліквідації територіальних органів ДКУ», звільнено ОСОБА_1, заступника начальника УДК у Оболонському районі м. Києва із займаної посади з 22.12.2011, у зв'язку з ліквідацією ГУДКУ у м. Києві, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП .

Про ліквідацію ГУДКУ у м. Києві позивача 12.05.2011 було письмово повідомлено, про що свідчить її підпис, та попереджено, що посаду заступника начальника УДКУ у Оболонському районі ГУ ДКУ у м. Києві буде скорочено.

13.12.2011 ОСОБА_1 було запропоновано зайняти посаду начальника відділу моніторингу видатків місцевих бюджетів Управління міжбюджетних відносин та моніторингу видатків місцевих бюджетів в апараті ГУДКС України у м. Києві або посаду заступника начальника УДКС України у Дарницькому районі м. Києва.

Позивач відмовилася від запропонованих посад, мотивуючи це тим, що в новоутвореному Управлінні державної казначейської служби України в Оболонському районі м. Києва, що є повним правонаступником УДК у Оболонському районі м. Києва, збереглася посада яку вона обіймала, а саме - заступник начальника Управління.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Так, за загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, про наступне вивільнення відповідач повідомив позивача 12.05.2011 та всупереч статті 49-2 КЗпП лише 13.12.2011, тобто за 9 днів до звільнення, запропонував іншу роботу.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП), стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

В матеріалах справи міститься копія листка непрацездатності серії АВЗ №726419 про перебування ОСОБА_1 на лікарняному з 22.12.2011 по 05.01.2012. Отже, звільнення позивача з 22.12.2011 є протиправним та суперечить чинному законодавству України.

При цьому, судом встановлено, що з 22.12.2011 по 13.01.2012, з 15.01.2012 по 24.01.2012 позивачка перебувала на амбулаторному та з 25.01.2012 по 17.02.2012 на стаціонарному, з 20.02.2012 по 14.03.2012, з 15.03.2012 по 16.03.2012 на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності, копії яких долучена до матеріалів справи.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державного казначейства у м. Києві від 22.12.2011 № 442-ос підлягають задоволенню в частині дати звільнення позивача з займаної посади та, як наслідок, необхідності зобов'язання відповідача змінити дату звільнення ОСОБА_1 посади заступника начальника УДК у Оболонському районі м. Києва з урахуванням ст. 49-2 КЗпП і часу перебування ОСОБА_1 на лікарняному з 22.12.2011 по 16.03.2012.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку і поновлення на роботі задоволенню не підлягають, враховуючи наступне.

Заявляючи вимогу про поновлення на посаді, позивач просить поновити її посаді заступника начальника Управління Державної казначейської служби України у Оболонському районі міста Києва, однак суд не погоджується із такими доводами позивача, оскільки при ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України можуть застосовуватися і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. У цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Доводи позивача про те, що йому при звільненні не вирішено питання переважного права залишення на роботі не заслуговують на увагу, оскільки норми статті 42 Кодексу законів про працю України не застосовуються при ліквідації юридичної особи, а інші доводи не дають підстав вважати, що при звільненні позивача за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (ліквідація юридичної особи) відповідачем було порушено порядок звільнення з цих підстав.

Крім цього, позивачем не спростовано, що 13.12.2011 їй запропоновано зайняти посаду начальника відділу моніторингу видатків місцевих бюджетів Управління міжбюджетних відносин та моніторингу видатків місцевих бюджетів в апараті Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві та/або посаду заступника начальника Управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва, від обіймання яких позивачка відмовилась, хоча посади керівні та рівнозначні тій посаді, на якій працювала позивачка до звільнення.

Крім цього, суд не бере до уваги посилання позивача на лист Національного агентства України з питань державної служби від 29.02.2012 № 920/12-12, в якому останніми відповідачу запропоновано скасувати наказ Головного управління Державного казначейства України у місті Києві від 22.12.2011 № 442-ос «Про звільнення ОСОБА_1.», оскільки зазначений лист несе рекомендований характер, а встановлення правомірності спірного наказу відноситься до виключної компетенції суду.

За таких обставин, враховуючи, що дійсно мала місце ліквідація центрального органу виконавчої влади із визначенням його правонаступника, а позивачем не спростовується ознайомлення із попередженням про її наступне вивільнення, при цьому, відповідачем запропоновано позивачу обійняти вакантну посаду для переведення до новоутвореного підприємства, суд не вбачає порушень порядку розірвання трудового договору згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та зазначає, що вимоги чинного законодавства при звільненні позивача з роботи за вищевказаної підстави відповідачем було дотримано.

Одночасно, суд звертає увагу, що посилання позивача на обов'язок роботодавця по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи має місце в разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, шляхом реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, та такий обов'язок виконано відповідачем, що підтверджується матеріалами адміністративної справи.

Стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 по справі № 21-395а13, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

За таких обставин, з урахуванням ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, можливе лише в разі прийняття рішення про поновлення на посаді та скасування оскаржуваного наказу. Оскільки, в даному випадку, в цій частині позовних вимог відмовлено, то позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню також не підлягає.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позовні вимоги, в даному випадку, підлягають задоволенню частково.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державного казначейства України у м. Києві від 22 грудня 2011 року № 442-ос про звільнення ОСОБА_1 в частині дати звільнення - 22.12.2011.

3. Зобов'язати Головне управління державної казначейської служби України у місті Києві змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника УДК у Оболонському районі м. Києва з урахуванням ст. 49-2 КЗпП і часу перебування ОСОБА_1 на лікарняному з 22.12.2011 по 16.03.2012.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.О. Арсірій