Справа № 816/5084/14
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2015-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/5084/14

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Супруна Є.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Зеленського О.В.,

представника третьої особи - Клекти І.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Полтави Міністерства оборони України про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконною бездіяльності щодо незарахування часу перебування на квартирному обліку за попереднім місцем служби та зобов`язання зарахувати ОСОБА_1 на відповідний облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов з липня 1992 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на обставини порушення відповідачем вимог Конституції України, Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Житлового кодексу УРСР, які зводяться до незгоди з рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 №94 від 21.10.2014, яким ОСОБА_1 відмовлено в переміщені у квартирній черзі з червня 1994 року на липень 1992 року.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. У наданих до суду письмових запереченнях просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що право військовослужбовців на збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку надано їм лише з моменту прийняття наказу Міністерства оборони України від 03.02.1995 №20, за яким при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку, але не раніше ніж з 03.02.1995.

Ухвалою суду від 15.01.2015 до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Квартирно-експлуатаційний відділ міста Полтави Міністерства оборони України.

Представник третьої особи в судовому засіданні вказував на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, приходить до наступних висновків.

З пояснень позивача суд встановив, що 28.10.2014 ОСОБА_1 направив на адресу військового прокурора Полтавського гарнізону звернення стосовно переміщення його у квартирній черзі, яке було переадресовано за належністю до житлової комісії Полтавського гарнізону.

У відповідь на дане звернення голова житлової комісії Полтавського гарнізону своїм листом від 12.12.2014 за №650/246/235/1486пс повідомив заявника про відсутність законних підстав для його переміщення у черзі, зіславшись лише на рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , яким ОСОБА_1 також відмовлено в переміщенні у квартирній черзі (а.с. 7).

Дійсним же мотивом відмови стало те, що житлова комісія військової частини НОМЕР_1 , керуючись пунктом 2 наказу Міністра оборони України №20 від 03.02.1995, датою постановки на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов, вважає дату набрання чинності вищевказаним наказом. Така позиція ґрунтується на роз`ясненні начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 15.02.2007 №303/21/1/279.

Вважаючи, що в даному випадку має місце бездіяльність відповідача в особі житлової комісії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку заявленим позовним вимогам, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ, Житловим кодексом УРСР, постановою Кабінету Міністрів України "Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями" від 03.08.2006 №1081 та наказом Міністра оборони України від 06.10.2006 №577.

Так, згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до положень ст.ст. 1, 11 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Зі змісту вказаних норм випливає, що ніхто не може обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у праві на отримання житлового приміщення за рахунок держави у передбаченому законом порядку.

Згідно із статтями 34 та 37 Житлового кодексу УРСР потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.

Статтею 43 Житлового кодексу УРСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Відповідно до пункту 3.1 наказу Міністра оборони України від 06.10.2006 №577 військовослужбовці та члени їх сімей визнаються такими, що потребують поліпшення житлових умов, на загальних підставах відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 22 "Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03.08.2006 (далі - Порядок), встановлено, що облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Відповідно до п. 24 Порядку військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини.

Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.

Згідно з п. 26 постанови Кабінету Міністрів України "Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями" та пунктом 3.7 наказу Міністра оборони України від 06.10.2006 №577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

З матеріалів справи суд встановив, що позивач був вперше зарахований на квартирний облік в липні 1992 року.

Рішенням житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 позивача було зараховано на квартирний облік з 03.02.1995 (відповідно до діючого на той момент наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 №20, яким було передбачено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку, але не раніше ніж з 03.02.1995).

Як вже зазначалося вище, правовою підставою відмови у зарахуванні часу перебування на квартирному обліку за попереднім місцем служби слугував наказ Міністра оборони України від 03.02.1995 №20.

Проте, суд встановив, що на час прийняття житловою комісією військової частини рішення про постановку позивача на квартирний облік вказаний наказ втратив чинність на підставі наказу Міністра оборони України №577 від 06.10.2006, яким затверджено Інструкцію про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень.

З огляду на вищевказані норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що відповідні положення наказу Міністра оборони України від 03.02.1995 №20 порушували права військовослужбовців, оскільки прямо суперечили приписам Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей", зокрема статті другій, якою встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Фактично цим наказом було обмежено право військовослужбовців на зарахування їм всього часу перебування на квартирному обліку, починаючи з першої дати зарахування на такий облік за попереднім місцем несення служби, та обмежено право на забезпечення житлом за рахунок держави в установленому законом порядку.

Суд погоджується із твердженням позивача про те, що житлова комісія військової частини НОМЕР_1 , не зарахувавши йому при постановці на квартирний облік період перебування на такому обліку за попереднім місцем служби упродовж 1992 - 1994 років, обмежила гарантоване Конституцією України та Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" право на забезпечення житлом. Це призвело до порушення принципу рівності, запобігаючи несправедливій дискримінації, в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби, втрачають при цьому період квартирного обліку за попереднім місцем служби.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на роз`яснення начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 15.02.2007 №303/21/1/-279, яким рекомендовано при вирішенні питання про зарахування осіб на квартирний облік керуватись пунктом 2 наказу Міністра оборони України №20 від 03.02.1995, оскільки даний документ не є нормативно-правовим актом (а відповідний наказ втратив чинність з 2006 року), а відтак і не може бути застосований при вирішенні спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що єдиним належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 (в особі військової частини НОМЕР_1 ) зарахувати ОСОБА_1 на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов з дня первинної постановки на такий облік за попереднім місцем військової служби.

Вимога позивача про припинення незаконної бездіяльності не відповідає повноваженням суду при вирішенні справи, передбаченим статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову лише в частині вимоги щодо переміщення позивача у квартирній черзі, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково.

З урахуванням положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати присуджуються пропорційно до задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 вчинити дії з постановки ОСОБА_1 на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов, з дня первинної постановки на такий облік за попереднім місцем військової служби.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 частину судових витрат, що пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 36,54 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції.
Повний текст постанови складено 28.01.2015.

Суддя Є.Б. Супрун