Справа № 802/2251/14-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року м. Київ К/800/51867/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Винокурова К.С.,

Кочана В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 липня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 28.07.2014р., залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014р., позов задоволено: визнано протиправним та скасовано накази Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області №968 від 21.12.2012р. та №272о/с від 29.12.2012р. в частині звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ; поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого оперативно-пошукового відділу управління карного розшуку УМВС України у Вінницькій області та стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день поновлення на посаді.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які він просив залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ з серпня 2000 року й остання займана ним посада - старший оперуповноважений оперативно-пошукового відділу управління карного розшуку УМВС України у Вінницькій області.

Наказами начальника УМВС України у Вінницькій області №968 від 21.12.2012р. та №272о/с від 29.12.2012р. позивача звільнено з органів внутрішніх справ на підставі п.66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 (далі - Положення), за дискредитацію звання працівника міліції, що виразилось у вимаганні грошових коштів від громадянки ОСОБА_5 за непритягнення її чоловіка ОСОБА_6 до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення.

Передумовою видання вказаних наказів був висновок службового розслідування за фактом вимагання грошових коштів працівниками міліції оперативно-пошукового відділу УКР УМВС України у Вінницькій області майором міліції ОСОБА_7 та капітаном міліції ОСОБА_4, затверджений 21.12.2012р. начальником УМВС України у Вінницькій області генерал-майором ОСОБА_8

Так, як зазначено у вказаному висновку та наказі №968 від 21.12.2012р., прокуратурою м.Вінниці 18.12.2012р. розпочато кримінальне провадження №0000036 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, за зверненням ОСОБА_5 щодо вимагання грошових коштів працівниками ОПВ УКР УМВС області за непритягнення до кримінальної відповідальності її чоловіка.

19.12.2012р. під час проведення оперативно-профілактичних заходів з перевірки оперативної інформації працівниками ВВБ у Вінницькій області ДВБ МВС України спільно з працівниками прокуратури м.Вінниці затримано старшого оперуповноваженого оперативно-пошукового відділу УКР УМВС України у Вінницькій області капітана міліції ОСОБА_4 та начальника оперативно-пошукового відділу УКР УМВС України у Вінницькій області майора міліції ОСОБА_7, які вимагали 10000 доларів США незаконної винагороди у громадянки ОСОБА_5 та отримали з них частину у розмірі 7000 гривень та 500 доларів США за непритягнення її чоловіка ОСОБА_6 до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення у зв'язку з вилученням під час санкціонованого обшуку з належних йому гаражних приміщень викраденого майна.

Цього ж дня, тобто, 19.12.2012р. прокуратурою м.Вінниці ОСОБА_7 та ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину.

Зазначені порушення стали можливими внаслідок безвідповідального ставлення вказаних осіб до виконання своїх функціональних обов'язків, наказів, доручень Міністерства, які регламентують оперативно-розшукову діяльність ОВС.

Також, як встановлено судами, вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2014р позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.2 ст.190, ч.3 ст.364, ч.2 ст.369 КК України виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку про відсутність підстав для застосування до позивача такої санкції відповідальності як звільнення за п.66 Положення.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та вказує на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено обов'язок органів державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Громадянам згідно зі ст.43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Порядок проходження публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється Законом України "Про міліцію" від 20.12.1990р. №565-XII (далі - Закон №565), Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006р. №3460-IV (далі - Дисциплінарний статут) та Положенням.

Відповідно до ст.4 Закону №565 правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку.

Згідно із ст.12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

Порядок накладення дисциплінарного стягнення визначений ст.14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, яка встановлює, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування; при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо; звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Пунктом 66 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ; при цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Чинним законодавством не визначено поняття дискредитації.

Дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довір'я когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету. Аналізуючи складові цього поняття, приходимо до висновку, що вони тісно пов'язані з морально-етичними нормами. Отже, вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Ці вимоги відображені у статті 5 Закону України "Про державну службу", Кодексі честі працівника органів внутрішніх справ, Етичному кодексі працівника органів внутрішніх справ та інших нормативно-правових актах, що регулюють діяльність органів системи МВС України та їх особового складу.

Тому під вчинками, що дискредитують звання працівника ОВС та власне органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

У пункті 66 Положення визначено не окремий вид відповідальності працівника ОВС, а спеціальну підставу для припинення служби, яке відбувається у формі звільнення.

Припинення служби за п.66 Положення є найсуворішою санкцією відповідальності працівника ОВС, який вчинив діяння, несумісне з посадою.

Звільнення за п.66 Положення може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Таким чином, такий вид припинення служби в органах внутрішніх справ, як звільнення за п.66 Положення є самостійною й спеціальною підставою для звільнення осіб рядового і начальницького складу й факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, який став підставою для звільнення, повинен бути доведеним.

Проте, як правильно вказали суди попередніх інстанцій, висновок службового розслідування та оскаржувані накази про звільнення ґрунтуються лише на факті порушення органом прокуратури кримінального провадження та повідомленні, зокрема, ОСОБА_4 про підозру у вчиненні злочину, однак вимагання службовою особою грошових коштів (хабара) є кримінально караною дією, що підлягає встановленню за наслідками кримінального провадження і доведення вини особи, й в разі засудження за такий злочин працівник міліції підлягає звільненню з органів внутрішніх справ саме за цією підставою, яка визначена п.67 Положення.

З огляду на наведене вище в цій ухвалі, наявність або відсутність провадження у кримінальній справі стосовно позивача не є визначальними при встановленні в його діях ознак, за які можливе його звільнення відповідно до п.66 Положення, натомість ні з висновку службового розслідування, ні з оскаржуваних наказів про звільнення, як вже зазначалось, не вбачається, в чому саме полягає протиправність дій ОСОБА_4 і яким чином такі дії дискредитували його звання, адже останні не містять вказівок та посилань на те, які нормативні акти, приписи дисциплінарного характеру, моральні норми тощо були порушені вказаною особою.

Одночасно, судова колегія вважає за необхідне вказати й на те, що відповідачем при звільненні позивача за відсутності беззаперечних доказів вчинення ним дій, які дискредитують звання рядового і начальницького складу, та за наявності порушеної кримінальної справи, по якій не ухвалено обвинувального вироку, порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи дисциплінарного впливу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про протиправність виданих відповідачем наказів №968 від 21.12.2012р. та №272о/с від 29.12.2012р. й звільнення позивача з посади старшого оперуповноваженого оперативно-пошукового відділу управління карного розшуку УМВС України у Вінницькій області, а отже і про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстав для скасування ухвалених судами рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 28 липня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Винокуров К.С.

Кочан В.М.