Справа № 2а-15997/11/2670
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м. Київ К/9991/42977/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. Просив визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо ненадання публічної інформації на запит та зобов'язати відповідача надати в повному обсязі публічну інформацію на звернення від 3 червня 2011 року, від 10 серпня 2011 року, від 15 вересня 2011 року та від 7 жовтня 2011 року.

Посилався на те, що бездіяльність відповідача порушує встановлений Законом України «Про доступ до публічної інформації» порядок здійснення та забезпечення права на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єкта владних повноважень та інформації, що становить суспільний інтерес, а також суперечить принципу відповідальності держави перед людиною за свою діяльність.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 травня 2011 року ОСОБА_4 направив на адресу Міністерства юстиції України запит про надання витягу з Реєстру методик проведення судових експертиз щодо Методики криміналістичного дослідження холодної зброї та конструктивно схожих з нею виробів (далі - Методика); завірених копій протоколу та довідки про апробацію Методики та облікової картки Методики.

Листом від 27 травня 2011 року № 3-17421-15 ОСОБА_4 повідомлено, що відповідно до протоколу секції науково-консультаційної та методичної ради з проблем судової, трасологічної, балістичної та вибухотехнічної експертиз (далі по тексту НКМР з проблем судової, трасологічної, балістичної та вибухотехнічної експертиз) від 10 квітня 2009 року № 22 предметом розгляду секції було питання щодо упорядкування в окремий додаток деяких понять, які визначені у Методиці. Питання щодо затвердження названої Методики на секції не розглядалось, оскільки вона впроваджена в експертну практику у 1999 році, а тому вважається такою, що пройшла атестацію та підлягає державній реєстрації в Реєстрі методик проведення судових експертиз відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 2 липня 2008 року № 595 «Про затвердження Порядку атестації та державної реєстрації методик проведення судових експертиз» та наказу Міністерства юстиції України від 2 жовтня 2008 року № 1666/5 «Про затвердження Порядку ведення Реєстру методик проведення судових експертиз».

На підтвердження викладеного до листа приєднано витяг з Реєстру методик проведення судових експертиз, згідно якого Методика створена у 1999 році, а рішення про її державну реєстрацію Координаційною радою з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України прийнято 6 лютого 2009 року, та копію запитуваного позивачем протоколу засідання секції від 10 квітня 2009 року № 22.

3 червня 2011 року позивачем направлено до відповідача інший запит про надання копії листа секції НКМР з проблем судової, трасологічної, балістичної та вибухотехнічної експертиз; копії рішення за розглядом названого листа; реквізитів нормативно-правових актів, якими передбачено внесення змін до затверджених методик судових експертиз без дотримання процедур, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2008 року № 595.

За наслідками розгляду вказаного запиту, листом від 15 червня 2011 року № 3-20452/15 відповідач повідомив, що надання копій запитуваних документів є неможливим у зв'язку з віднесенням їх до службової інформації, а внесення змін до затверджених методик судових експертиз, врегульовано наказом Міністерства юстиції України від 13 жовтня 2000 року № 49/5, яким затверджено Положення про науково-консультаційну та методичну раду з проблем судової, трасологічної, балістичної та вибухотехнічної експертиз та постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 1998 року № 778, якою затверджено Положення про Координаційну раду з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України.

10 серпня 2011 року позивачем знову подано запит, у якому зазначено про необхідність надання калькуляції кошторисної вартості наукової роботи; акту приймання наукової роботи; довідки про результати апробації наукової роботи; акту впровадження результатів наукової роботи, які мають бути складені відповідно до Порядку виконання наукових робіт у науково-дослідних інститутах судових експертиз Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 5 березня 2004 року № 22/5. Листом від 22 серпня 2011 року № 3-29395/15 відповідач повідомив, що запитувані позивачем документи відносяться до службової інформації, а тому підстави для їх надання відсутні. У зв'язку з цим 15 вересня 2011 року позивачем знову направлено запит про визнання запитуваної в первинному запиті інформації такою, що становить суспільний інтерес, перегляд рішення з відмови та надання запитуваної раніше інформації.

Листом від 28 вересня 2011 року № 3-35483/15 позивачу повідомлено, що запитувані документи не є наслідком науково-дослідної роботи, а тому запитувані позивачем документи щодо змін до Методики взагалі не складались, у зв'язку з чим надати їх копії не можливо. Крім того, позивача повідомлено, що перелік відомостей, що становлять службову інформацію, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 8 червня 2011 року № 1537/5.

7 жовтня 2011 року позивачем подано ще один запит в якому, окрім запитуваних раніше відомостей, було зазначено про необхідність надання інформації, на примірнику якої редакції Методики зроблено запис встановленого зразка. Листом від 20 жовтня 2011 року № 3-38614/15 позивача проінформовано, що відповіді на поставлені в запиті питання вже були надані, а відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 2 липня 2008 року № 595 методика не є нормативно-правовим актом, а є результатом наукової роботи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з правомірності дій відповідача, оскільки зазначені документи не підлягають нормативно-правовому регулюванню.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації», постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2008 року № 595 «Про затвердження Порядку атестації та державної реєстрації методик проведення судових експертиз» та наказом Міністерства юстиції України від 2 жовтня 2008 року № 1666/5 «Про затвердження Порядку ведення Реєстру методик проведення судових експертиз».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Доступ до інформації забезпечується шляхом її оприлюднення у засобах масової інформації (в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом) та через надання інформації за запитами на інформацію. До обов'язків розпорядників інформації, зокрема, віднесено надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» реалізуючи право на отримання публічної інформації запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Назване право кореспондується з обов'язком розпорядника інформації надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Положеннями ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» закріплено право розпорядника відмовити в задоволенні запиту, однак, лише у разі, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону. Отже відмова в наданні запитуваної інформації може бути аргументована виключно підставами, закріпленими в пунктах 1-4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Стаття 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» містить також додаткові критерії щодо віднесення інформації до службової, а саме: інформації, що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону.

Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Відповідно до Порядку № 595 «Про затвердження Порядку атестації та державної реєстрації методик проведення судових експертиз», який визначає процедури атестації та державної реєстрації методик проведення судових експертиз (крім судово-медичної та судово-психіатричної), під поняттям методика проведення судової експертизи (далі - методика) слід розуміти результат наукової роботи, що містить систему методів дослідження, які застосовуються в процесі послідовних дій експерта з метою виконання певного експертного завдання.

Зі змісту розділу «атестація методик» Порядку № 595 «Про затвердження Порядку атестації та державної реєстрації методик проведення судових експертиз» вбачається, що методика - це система методів дослідження, які застосовуються в процесі проведення певного експертного дослідження експертом, та відповідно, її розробкою займаються спеціалісти певної галузі, а оцінкою такі самі спеціалісти, які не приймали участі у її розробці, з метою перевірки обґрунтованості методики, а також оцінки її ефективності та результативності для виконання експертних завдань.

Відповідно до пункту 8 цього Порядку державна реєстрація методик проводиться Мін'юстом, який є держателем Реєстру методик проведення судових експертиз (далі - Реєстр) і визначає організаційні та методологічні принципи його ведення. Методики, подані для державної реєстрації, розглядаються Координаційною радою з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України.

У разі прийняття Координаційною радою рішення про те, що методика підлягає державній реєстрації, їй присвоюється відповідний реєстраційний код і до Реєстру заносяться такі дані, як реєстраційний код методики, найменування спеціалізованої установи, що є розробником методики, назва методики та дата прийняття рішення про державну реєстрацію методики, а на примірниках методики робиться напис установленого зразка із зазначенням дати її державної реєстрації і реєстраційного коду згідно з Реєстром.

Проте, зазначена процедура атестації не застосовується до методик, що раніше впроваджені в експертну практику, а тому вони підлягають державній реєстрації як такі, що пройшли атестацію (пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України № 595 «Про затвердження Порядку атестації та державної реєстрації методик проведення судових експертиз»).

На реалізацію положень названої постанови наказом Міністерства юстиції України від 2 жовтня 2008 року №1666/5 затверджено Порядок ведення Реєстру методик проведення судових експертиз, відповідно до якого реєстр - це офіційна електронна база даних, що ведеться з метою створення інформаційного фонду про наявність методик проведення судових експертиз, які атестовані та рекомендовані до впровадження в експертну практику відповідно до Порядку атестації та державної реєстрації методик проведення судових експертиз, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2008 року № 595.

Відповідно до пункту 8 зазначеного Порядку до відомостей, що надаються держателю Реєстру, яким є Міністерство юстиції України, віднесені: копія рішення Координаційної ради (витяг); два примірники методики у формі стислої анотації змісту методики із зазначенням, у разі наявності формул, розрахунків тощо або витягу зі звіту про виконання наукової роботи; копія рецензії на звіт про наукову роботу з розроблення методики; копія довідки про апробацію методики; копія рішення наукової ради спеціалізованої установи про рекомендацію до впровадження методики в експертну практику; облікова картка, заповнена спеціалізованою установою, що є розробником методики.

З огляду на те, що Методика криміналістичного дослідження холодної зброї та конструктивно схожих з нею виробів створена у 1999 році, вона підлягала внесенню до Реєстру лише за наслідками прийняття Координаційною радою рішення про те, що вона підлягає державній реєстрації, у відповідача як держателя Реєстру у наявності мають бути лише рішення Координаційної ради від 6 лютого 2009 року та два примірники Методики у формі стислої анотації її змісту.

Отже, судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що за своєю правовою природою Реєстр є електронною базою даних методик проведення судових експертиз, а внесення до нього інформації про певну методику не передбачає реєстрації в ньому внесення будь-яких змін до такої. А тому відповідач правомірно не надав позивачу інформації щодо переліку нормативно-правових актів, які регулюють внесення змін до результатів наукової роботи, яким є методика, та до зареєстрованої у встановленому порядку методики, оскільки зазначені дії не підлягають нормативно-правовому регулюванню.

Обгрунтованим є й висновок суду про правомірність дій відповідача щодо запиту позивача про надання копій калькуляції кошторисної вартості наукової роботи щодо проведення науково-дослідної роботи, за результатами якої НКМР 10 квітня 2009 року було проведено внесення змін до Методики, підтримане Координаційною радою 5 червня 2009 року, акту приймання наукової роботи та довідки про результати апробації наукової роботи щодо проведення науково-дослідної роботи. При цьому, суди обґрунтовано зазначили, що складання зазначених документів передбачено лише щодо самої методики, а не щодо змін, які вносяться до вже зареєстрованої методики.

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку, що віднесення відповідачем інформації у вигляді листа профільної секції НКМР з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України, підготовленого за наслідками прийнятого 22 квітня 2009 року рішення та відповіді відповідача на зазначений лист до службової, є правомірним, оскільки відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 8 червня 2011 року № 1537, яким затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію у Мін'юсті, зазначені документи віднесені до службової кореспонденції, яка відповідно до названого Переліку є службовою інформацією.

Доводи касаційної скарги не ґрунтуються на законі та матеріалах справи, і не спростовують висновків судів, викладених у судових рішеннях.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення -без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2012 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк
З оригіналом згідно

Маркосян А.В.