Справа № 2а/1770/132/11
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року м. Київ К/9991/56262/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівне на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24.02.2011 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2011 у справі № 2а/1770/132/2011

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Акватон"

до Державної податкової інспекції у м. Рівне

про визнання податкового повідомлення-рішення недійсним та його скасування,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство в судовому порядку оскаржило податкове повідомлення-рішення від 30.12.2010 № /0 на суму 19 388,05 грн., яким позивачу Державною податковою інспекцією визначено штрафні санкцій у розмірі 20 % за затримку граничних строків сплати узгоджених сум податкових зобов'язань з податку на прибуток.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 24.02.2011, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2011, позовні вимоги задоволено, визнано недійсним та скасовано оскаржуване податкове повідомлення - рішення.

Вказані судові рішення вмотивовано висновком про відсутність державного податкового органу права чи обов'язку змінювати призначення платежу, визначене платником податку.

Не погодившись із судовими рішеннями, Державна податкова інспекція до Вищого адміністративного суду України подала касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, відповідач посилається на те, що проведення операцій в особових рахунках здійснюється в хронологічному порядку, а тому податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення.

У поданих запереченнях на скаргу позивач просить у задоволенні скарги відмовити через її необґрунтованість.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена перевірка Товариства щодо своєчасності сплати узгодженого податкового зобов'язання, за підсумками якої складено акт від 22.12.2010 № 579.

У ході вказаної перевірки працівниками Державної податкової інспекції було встановлено порушення позивачем пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", що полягало у порушенні граничних термінів сплати узгоджених сум податкових зобов'язань з податку на прибуток за II квартал 2010 року.

На підставі акта перевірки Державна податкова інспекція прийняла оспорюване податкове повідомлення-рішення, яким визначила штраф у розмірі 20 % несвоєчасно сплаченої суми самостійно узгодженого податкового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлених судами обставин, позивачем до контролюючого органу подано податкові декларації з податку на прибуток за I квартал 2010 року, I півріччя 2010 року, III квартал 2010 року та 2010 рік з самостійно визначеними розмірами податку до сплати.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що відповідні суми податкових зобов'язань з податку на прибуток, що сплачувались позивачем з метою погашення поточних зобов'язань за конкретно визначені в платіжних дорученнях періоди, в тому числі і за II квартал 2010 року, податковим органом було зараховано у рахунок погашення податкового боргу, що виник раніше, а саме на підставі податкового повідомлення - рішення від 28.07.2010 № /2, яким позивачеві донараховано податок на прибуток в сумі 106 540,00 грн.

Підпунктом 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (далі - Закон № 2181-ІІІ) визначено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Водночас, суть спірних правовідносин у цій справі полягає у правомірності перерозподілу податковим органом сплачених сум платником податку у рахунок податкового боргу, що не вказаний в платіжних дорученнях.

Як визначено пп. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону № 2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку. Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України від 20.05.1999 № 679-XIV "Про Національний банк України" Національний банк України визначає систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів.

При цьому згідно з п. 3.8 зазначеної Інструкції реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів утримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право визначати призначення платежу, відповідно до чинного законодавства України, належить виключно платнику, шляхом зазначення такого призначення у платіжному документі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", який є спеціальним законом з питань оподаткування і установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначено вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків. Не передбачено такого права для податкової інспекції й іншими норми податкового законодавства.

Таким чином, у разі недотримання платником податків порядку погашення податкового боргу, передбаченого Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", податковий орган не наділений правом чи обов'язком змінювати призначення платежу, визначене платником податків.

Отже, самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобов'язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, є неправомірним.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівне відхилити.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 24.02.2011 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2011 у справі № 2а/1770/132/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко