Справа № 803/92/15-а
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2015-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2015 року Справа № 803/92/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

при секретарі Головатій І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Пахолюка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - відповідач, УДМС України у Волинській області), в якому просить визнати протиправними та скасувати рішення від 14.01.2015 року про примусове повернення з України, рішення від 14.01.2015 року про заборону в'їзду в Україну, зобов'язати відповідача вчинити дії щодо направлення до Державної прикордонної служби України та до інших служб в передбачені законодавством строки відомості про скасування оспорюваних рішень, а також визнати безпідставним анулювання відміток в паспорті позивача про реєстрацію продовження строку перебування на території України та зобов'язати відповідача поновити їх.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що після умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі з Полицької виправної колонії №76 Рівненської області позивач оселився у родині двоюрідного брата, був зареєстрований з ними в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1. У виправній колонії його було попереджено про заборону залишати межі України до закінчення фактичного відбування покарання, а саме до 01.07.2015 року. В міграційній службі в паспорт позивача було поставлено відповідні відмітки про його реєстрацію з 27.06.2014 року по 24.09.2014 року, з 19.09.2014 року по 17.12.2014 року, з 12.12.2014 року по 11.03.2015 року. На даний час ОСОБА_1 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, яка є вагітною. Вважає оскаржувані рішення протиправними, такими, що не дають можливості позивачу повноцінно жити в Україні з сім'єю, матеріально забезпечувати дружину та її батьків-пенсіонерів, оскільки жодної небезпеки для суспільства, для України він не становить, позитивно характеризується, став на шлях виправлення.

В судовому засіданні позивач та його представник адміністративний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили його задовольнити.

В поданих суду письмових запереченнях проти адміністративного позову відповідач позовні вимоги не визнав повністю, вважає, що оскаржувані рішення прийняті у повній відповідності до норм чинного законодавства, тому просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Республіки Грузія, що підтверджується паспортом громадянина Грузії НОМЕР_1 (а.с.17).

14 січня 2015 року УДМС України у Волинській області прийняті рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яким зобов'язано позивача покинути територію України в строк до 05.02.2015 року, а також рішення про заборону в'їзду в Україну, яким позивачу заборонено подальший в'їзд на територію України терміном на 3 роки (а.с.37-42).

Зі змісту рішення про примусове повернення позивача з України вбачається, що прийняте воно на підставі положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому фактичними підставами прийняття даного рішення зазначено наявність рішення про видворення позивача з території України та скоєння останнім злочинів в Україні.

Разом з тим, рішення про заборону в'їзду в Україну ґрунтується на приписах абзацу другого частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та мотивоване тим, що перебування громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1 на території України може суперечити інтересам охорони громадського порядку, охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Вирішуючи питання щодо правомірності рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1, судом враховано таке.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Відповідно до частини п'ятнадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Частинами першою та третьою статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Так, відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України і Виконавчою Владою Грузії про безвізові поїздки громадян від 31.03.1999 року (дата набуття чинності 19.07.1999 року) громадяни Грузії можуть в'їжджати, прямувати транзитом, виїжджати та перебувати на території України без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначає Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №150 від 15.02.2012 року (надалі - Порядок).

Згідно із підпунктом 2 пункту 2 Порядку іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС (п.5 Порядку).

Відповідно до підпункту 1 пункту 6 Порядку строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в'їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в'їзду в Україну.

Пунктом 7 Порядку визначено, що рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Судом встановлено, що громадянин Республіки Грузія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув на територію України 16.05.2007 року, про що свідчить відповідний штамп в паспорті про перетин кордону (а.с.18).

Відповідно до пункту 19 Правил в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.1995 року №1074, які були чинними на момент перетину кордону позивачем, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на законній підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за паспортним документом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами. Паспортний документ подається іноземцем та особою без громадянства для реєстрації у пункті пропуску через державний кордон посадовій особі Державної прикордонної служби. Реєстрація проводиться на період короткотермінового перебування - для іноземців та осіб без громадянства з країн з безвізовим порядком в'їзду - на 90 днів, якщо інший термін не визначено в міжнародних угодах

З матеріалів справи вбачається, що з 01.07.2007 року по 27.05.2014 року позивач відбував покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 13.12.2013 року, яким ОСОБА_1 засуджений за частиною другою статті 121, частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України до позбавлення волі на строк вісім років (а.с.54-60).

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20.05.2014 року ОСОБА_1 був звільнений умовно-достроково від невідбутої частини покарання за вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 13.12.2013 року (а.с.14-15).

Відповідно до довідки про звільнення серії РІВ №05327 (а.с.16) ОСОБА_1 після звільнення прямував до місця проживання за адресою: АДРЕСА_2, прибув до Луцького МВ КВІ 30.05.2014 року і поставлений на облік в Луцькому МВ 30.05.2014 року.

Як встановлено судом, після звільнення з місць позбавлення волі позивач звертався до міграційної служби про продовження строку перебування на території України з тих підстав, що йому заборонено виїзд з України протягом строку умовно-дострокового звільнення, тобто до 01.07.2015 року, а також з наміром одружитись з громадянкою України. На підставі поданих позивачем заяв (а.с.89-91) підрозділом УДМС України у Волинській області був продовжений строк перебування ОСОБА_1 на території України з 27.06.2014 року по 24.09.2014 року, з 19.09.2014 року по 17.12.2014 року, з 12.12.2014 року по 11.03.2015 року, про що зроблені відповідні відмітки у паспорті позивача (а.с.18, 69).

Водночас твердження позивача про необхідність перебування на території України у зв'язку з встановленим наглядом після умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі спростовані при проведенні перевірки Луцького МВ УДМС України у Волинській області, в ході якої встановлено необґрунтоване прийняття рішень про продовження строку перебування позивача на території України. Так, згідно з повідомленням Управління МВС України у Волинській області від 05.01.2015 року №9/2-41 (а.с.67) громадянин Грузії ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_3, від 16.07.2014 року перебуває на обліку в Луцькому МВ як особа раніше судима та особа, яка формально підпадає під адміністративний нагляд, обмежень щодо виїзду за межі території України вищевказаний громадянин немає. Відповідно до повідомлення Управління Державної пенітенціарної служби у Волинській області (а.с.68) громадянин Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на обліку підрозділів кримінально-виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби у Волинській області станом на 12 січня 2015 року не перебуває.

Таким чином, надавши неправдиві відомості щодо необхідності перебування на території України у зв'язку з наявними обмеженнями щодо виїзду з України протягом періоду умовно-дострокового звільнення, ОСОБА_1 безпідставно перебував на території України більше ніж 90 днів, чим порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, з огляду на що відповідачем були анульовані відмітки про продовження терміну перебування в Україні у паспортному документі іноземця та прийнято рішення про його примусове повернення.

Враховуючи наявність порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також відсутність передбачених частинами 2, 3 статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» заборон у виїзді з України, відповідачем правомірно та обґрунтовано прийнято рішення від 14.01.2015 року про примусове повернення з України громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Разом з тим, рішення відповідача від 14.01.2015 року про заборону в'їзду позивача в Україну терміном на 3 роки суд вважає безпідставним, враховуючи наступне.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Аналіз наведеної правової норми свідчить, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов'язані одночасно приймати рішення й про заборону в'їзду цієї особи на територію України і такі їх повноваження мають дискреційний характер. Положеннями статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено підстави для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

У свою чергу, підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну наведені у статті 13 Закону.

Так, відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Приймаючи рішення про заборону позивачу в'їзду на територію України, УДМС у Волинській області вказує на те, що вчинені ОСОБА_1 злочини є тяжкими, які посягають на життя, здоров'я, честь та гідність громадян та по своїй суті є умисною дією особи, спрямованою на порушення громадського порядку, що в свою чергу несе небезпеку для суспільства.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що з часу звільнення з місць позбавлення волі та перебування в м.Луцьку ОСОБА_1 характеризується позитивно, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, в розшуку не перебував. Дані обставини підтверджуються повідомленням Луцького МВ УМВС України у Волинській області від 23.01.2015 року (а.с.25), характеристикою, наданою дільничим інспектором Луцького МВ старшим прапорщиком міліції Цюпяхом В.В. (а.с.27). Крім того, позитивну характеристику позивачу надала адвокат ОСОБА_8, яка здійснювала захист ОСОБА_1 в ході розгляду відносно нього кримінальної справи (а.с.87).

Водночас, як ствердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, на даний час позивач перебуває у фактичних шлюбних відносинах з його дочкою ОСОБА_2, яка є вагітною, про що в свою чергу свідчить листок непрацездатності (а.с.19).

На думку суду, наявність судимості у позивача не може бути безумовною підставою для заборони в'їзду останнього в Україну, оскільки як вбачається з ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20.05.2014 року ОСОБА_1 був звільнений умовно-достроково від невідбутої частини покарання, що свідчить про те, що він став на шлях виправлення та перевиховання.

Таким чином, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні від 14.01.2015 року про заборону в'їзду в Україну на те, що перебування ОСОБА_1 в Україні може суперечити інтересам охорони громадського порядку, охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, є безпідставними, необґрунтованими, оскільки не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення відповідача від 14.01.2015 року про заборону в'їзду позивача в Україну протягом трьох років прийнято з порушенням вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», порушує права іноземця, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно пункту 8 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 року №1235, ДМС України або її територіальний орган, який готував рішення про заборону в'їзду в Україну особі, у триденний строк надсилає засвідчену копію такого рішення разом з дорученням щодо заборони в'їзду в Україну особі до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України, розташованого: вул.Володимирська, 26, м.Київ, 01601, оформленого відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року №280 «Про затвердження Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

У відповідності до зазначеної Інструкції відповідач 14.01.2015 року скерував до Держприкордонслужби України доручення щодо заборони в'їзду в Україну терміном на 3 роки громадянину Республіки Грузія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.44).

Разом з тим, оскільки суд прийшов до висновку про скасування рішення УДМС України у Волинській області від 14.01.2015 року про заборону позивачу в'їзду в Україну та у зв'язку з відсутністю у зазначеній вище Інструкції встановленого порядку дій органу міграційної служби в разі скасування в судовому порядку прийнятого рішення, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача направити до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України інформацію про скасування рішення про заборону в'їзду в Україну громадянину Республіки Грузія ОСОБА_1 після набрання постановою суду законної сили.

Водночас вимоги позивача про визнання безпідставними анулювання відміток в паспорті позивача про реєстрацію продовження строку перебування на території України та зобов'язання відповідача поновити їх є необґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають. Судом встановлено, що законодавчо визначені підстави для продовження строку перебування ОСОБА_1 на території України відсутні. Крім того, суд дійшов висновку про правомірність рішення відповідача про примусове повернення з України позивача, відтак анулювання зазначених відміток в паспорті останнього є правомірним.

Керуючись ст.ст.11, 17, 158, 160, 162, 163, 183-5 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 14 січня 2015 року про заборону в'їзду в Україну громадянину Республіки Грузія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Волинській області направити до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про скасування рішення від 14 січня 2015 про заборону в'їзду в Україну громадянину Республіки Грузія ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, після набрання постановою суду законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 183-5 КАС України, а в разі її оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом п'яти днів з дня проголошення постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій