Справа № 2а-578/11/1970
Суддя: Єрьомін А.В.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м. Київ К/800/48578/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Єрьоміна А.В., (головуючий)

Кравцова О.В.

Цуркана М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до реєстратора товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_6, реєстратора товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_7, товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», треті особи , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, про скасування державної реєстрації, що переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2011 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 (далі - позивачі) звернулися до Тернопільського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до реєстратора товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_6, реєстратора товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_7, товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» (далі - відповідачі), треті особи , які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, в якому просили:

- скасувати рішення реєстратора ОСОБА_6 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_13 на мансардний поверх загальною площею 243,4 кв. м. та житловою площею 139,3 кв. м. житлового будинку АДРЕСА_1;

- визнати протиправним рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права спільної часткової власності за ОСОБА_8 на 22/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1;

- скасувати рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_8 на 22/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_15 на квартиру АДРЕСА_1;

- визнати протиправним рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_9 28/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1;

- скасувати з рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_9 на 28/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_9 на квартиру № 11житлового будинку АДРЕСА_1;

- визнати протиправним рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_10 на 25/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1;

- скасувати рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_10 на 25/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1;

- визнати протиправним рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_12 на 25/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1;

- скасувати рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_12, на 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1;

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_12 на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що державним реєстратором ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_6, на думку позивачів, незаконно здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_13 на мансардний поверх житлового будинку загальною площею 243,4 кв. м. та житловою площею 139,3 кв. м. по АДРЕСА_1 на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2009 року, яке в подальшому скасовано рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2010 року, а також незаконно, на підставі договорів купівлі-продажу відповідних часток мансардного поверху, в подальшому проведено державну реєстрацію переходу права власності до нових набувачів. Мансардний житловий поверх не було введено в експлуатацію, що відповідно до п. 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 18 лютого 2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445, є перешкодою для здійснення реєстраційних дій. Рішення про реєстрацію на підставі договорів купівлі-продажу, як вважають позивачі, суперечать вимогам статей 355-357, 658 Цивільного кодексу України.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 травня 2011 року позов задоволено частково.

Скасовано з моменту прийняття рішення реєстратора ОСОБА_6 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_13 на мансардний поверх загальною площею 243,4 кв. м. та житловою площею 139,3 кв. м. житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнано протиправним рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права спільної часткової власності за ОСОБА_8 на 22/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1.

Скасовано з моменту прийняття рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_8 на 22/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнано протиправним рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_9 на 28/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1.

Скасовано з моменту прийняття рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_9 на 28/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнано протиправним рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_10 на 25/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1.

Скасовано з моменту прийняття рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_10 на 25/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнано протиправним рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_12 на 25/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1.

Скасовано з моменту прийняття рішення реєстратора ОСОБА_7 про державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності за ОСОБА_12 на 25/100 частки мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2014 року апеляційні скарги ОСОБА_15, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12., ОСОБА_13, товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації задоволені частково.

Постанова Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 травня 2011 року скасована та прийнята нова постанова, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, позивач ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 травня 2011 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши оскаржувані рішення судів та матеріали справи в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2009 року у справі № 2-9144/09, яким визнано за ОСОБА_13 право власності на нерухоме майно мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 та рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2010 року у справі № 22ц-2283/2010 рік, яким скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2009 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_13 в задоволенні позову, встановлено, що мансардний поверх вищезазначеного житлового будинку є самочинно збудоване нерухомим майном, а тому, у відповідності до вимог частини другої статті 376 ЦК України реєстрація є протиправною.

Вищий адміністративний суд України не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2009 року у справі № 2-9144/09 за ОСОБА_13 визнано право власності на нерухоме майно - мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 243,4 кв. м. та житловою площею -139,3 кв. м., на підставі якого реєстратором товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» зареєстровано за ОСОБА_13 право власності на вищезазначений мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2010 року (справа № 22ц-2283/2010) рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2009 року у справі № 2-9144/09 - скасоване.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що за ОСОБА_15 було зареєстровано 22/100 частини мансардного поверху житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 4 березня 2010 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_8

За ОСОБА_9 21 березня 2010 року було зареєстровано 28/100 частини мансардного поверху житлового будинку за вищезазначеною адресою на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 03 серпня 2010 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_9

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 3 серпня 2010 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_12, 6 серпня 2010 року за ОСОБА_12 зареєстровано 25/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1.

6 серпня 2010 року за ОСОБА_10 зареєстровано 25/100 частини мансардного поверху житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_16 31 липня 2010 року за реєстром № 3367.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 21 вересня 2010 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 20 жовтня 2010 року за ОСОБА_11 зареєстровано 25/100 частини мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1.

18 листопада 2010 року за ОСОБА_14 зареєстровано 22/100 частини мансардного поверху житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 11 листопада 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_14

Відповідно до статті 19 Конституції України органи влади повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України» №1878-VI від 11 лютого 2010 року (далі - Закон №1952-VI), цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав.

Пунктом 1 Тимчасового положення № 7/5 про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 - в редакції зі змінами, внесеними відповідним наказом Міністерства юстиції України від 28 липня 2010 року № 1692/5 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 липня 2010 року за № 582/17877 (далі - Тимчасове положення № 7/5) (у редакції наказів Міністерства юстиції України від 17 лютого 2010 року № 324/5, від 28 липня 2010 року № 1692/5) встановлено, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), створеними до набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Отже, до 1 січня 2012 року на відносини у сфері державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна поширювались норми Закону № 1952-IV - в редакції від 17 листопада 2009 року.

Згідно із пунктом 5 Прикінцевих положень вказаного Закону до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до пункту 7 Прикінцевих положень Закону № 1952-IV у цій же редакції було визначено, що до приведення законів та інших нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Повноваження комунальних підприємств бюро реєстрації та технічної інвентаризації на час здійснення реєстраторами ТОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" ОСОБА_17 та ОСОБА_7 реєстрації права власності на нерухоме майно були визначені п. 1.3 Тимчасового положення № 7/5, відповідно до якого державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Державна реєстрація прав власності на нерухоме майно (далі - реєстрація прав) відповідно до пункту 1.4. Тимчасового положення № 7/5 - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки єдина система органів державної реєстрації прав, створення якої було передбачено Законом №1952-IV станом на час здійснення реєстраторами ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_7 та ОСОБА_18 реєстрації права власності на нерухоме майно ще не була створена, то визначення його організаційно-правової форми саме у статусі комунального підприємства бюро технічної інвентаризації - не була обов'язковою, оскільки ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» в межах визначеної адміністративно-територіальної одиниці виконував повноваження, делеговані йому виконавчим органом місцевого самоврядування (виконавчим комітетом Тернопільської міської ради) щодо державної реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Отже, відповідач при виконанні делегованих повноважень владного суб'єкта здійснював владні управлінські функції, тобто передбачені законом дії у сфері діяльності публічної влади у розумінні пункту 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України - функції щодо здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно та його обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності на нерухоме майно та його обмежень, що супроводжується внесенням відповідних даних до Реєстру прав власності.

Щодо твердження позивачів про те, що поверх не належить до категорій нерухомого майна, на які реєструється виникнення, перехід та припинення права власності, суд апеляційної інстанції зазначив, з чим погоджується суд касаційної інстанції, наступне.

Згідно із статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 11 лютого 2010 року) у Державному реєстрі прав реєструються права на такі об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення: 1) житлові будинки; 2) квартири; 3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; 4) споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій; 5) приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами.

Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що мансардний поверх є частиною внутрішнього об'єму житлових будинків, що відповідно вказує на можливість проведення державної реєстрації права власності на такий об'єкт.

Рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, є правовстановлювальним документом, на підставі якого проводиться реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна (пункт 10 додатка 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445).

В Конституцією України зазначено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445, встановлено, що забороняється тлумачення прав реєстратором відомостей про заявлені права власності (пункт 3.5). Тому, реєстрація прав на нерухоме майно має здійснюватися у відповідності до резолютивної частини рішення суду.

Пункт 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 18 лютого 2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445, ні інші норми згаданого Тимчасового положення не містять у собі вимог щодо обов'язку фізичних чи юридичних осіб надавати органу реєстрації для реєстрації прав власності нерухомого майна за рішенням судів й акт вводу в експлуатацію нерухомого майна.

Згідно із Законом № 1952-IV (в редакції від 11 лютого 2010 року) - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Обов'язковій державній реєстрації відповідно до пункту 1 статті 4 Закону № 1952-IV (в редакції від 11.02.2010 року) - підлягали речові права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема, право власності на нерухоме майно.

В статті 19 Закону № 1952-IV (в редакції від 11 лютого 2010 року) визначено підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень, відповідно до частини першої якої державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Отже, нормами вказаної статті договори, укладені у порядку, встановленому законом, та рішення судів, що набрали законної сили, - визначено як окремі підстави, за яких здійснюється державна реєстрація прав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що підставою державної реєстрації права власності на мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_13 є рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2009 року (щодо визнання за ОСОБА_13 права власності на мансардний поверх вищевказаного житлового будинку), яке набрало законної сили, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25450075 від 1 березня 2010 року.

В подальшому право власності на спірні приміщення перейшло до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_12

Станом на час державної реєстрації права власності на мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_19 було чинним рішення Тернопільського міськрайонного суду від 29 грудня 2009 року (щодо визнання за ОСОБА_13 права власності на мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1).

Законодавчо визначені підстави для подальшої реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12 були іншими, аніж підстави для реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_13, а саме: укладені між ними та ОСОБА_13 договори купівлі-продажу.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із частинами першою, другою та четвертою статті 182 Цивільного кодексу України, який набрав чинності 1 січня 2004 року право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, укладені договори купівлі-продажу часток мансардного поверху були чинними станом на час здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_12

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачі мали усі необхідні документи та законодавчо визначені підстави для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_12

Вищий адміністративний суд України приходить до висновку, що відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Вищий адміністративний суд України зазначає, що питання щодо права власності на майно не може бути предметом розгляду у цій справі, а тому суд касаційної інстанції не може прийняти до уваги доводи щодо правових наслідків скасування рішення у цивільній справі за умови, що ці рішення були чинними на час оскаржуваних реєстраційних дій.

З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції вважає, що судом апеляційної інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Тому висновки суду апеляційної інстанції є правильними, а доводи, викладені в касаційній скарзі, зазначених висновків не спростовують та не дають підстав вважати судове рішення таким, що ухвалене з порушеннями норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді :