Справа № 872/11315/14
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2015 рокусправа № 804/11315/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Іванова С.М. Чабаненко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року у справі №804/11325/14 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив зобов'язати Прокуратуру Дніпропетровської області внести зміни до наказу Прокурора Дніпропетровської області № 522к від 27 березня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури м. Вільногірська Дніпропетровської області з 01 квітня 2014 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", змінивши дату звільнення на 31 березня 2014 року, про що в трудовій книжці БТ-11 № 0431093 зробити відповідний запис та визнати ОСОБА_1 особою, яка має право на отримання грошової допомоги згідно частини 16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" та зобов'язати відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Дніпропетровської області виконати необхідні дії щодо нарахування та виплати грошову допомогу у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру". В обґрунтування позовних вимог зазначав, що прокуратура Дніпропетровської області безпідставно відмовила в нарахуванні та виплаті грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до частини 16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", оскільки датою звільнення позивача є 01 квітня 2014 року, тобто день коли вказана норма закону не втратила чинність згідно Закону України "Про запобігання фінансової кризи та створення передумов для економічного зростання в Україні". Закон України "Про запобігання фінансової кризи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення ч.16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" набрав чинності 01 травня 2014 року. Позивач вказує також на те, що рапорт про звільнення поданий ним 27 березня 2014 року, а тому не зрозумілим є обрання відповідачем датою звільнення саме 01 квітня 2014 року.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року адміністративний позов задоволено частково. Суд зобов'язав прокуратуру Дніпропетровської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до частини 16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру". У задоволенні решти позову суд відмовив.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, прокуратура Дніпропетровської області звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі. Апелянт посилається на те, що оскільки позивача звільнено з посади прокурора прокуратури м. Вільногірська у зв'язку з виходом на пенсію з 01 квітня 2014 року, то і право на отримання грошової допомоги він мав отримати після виходу на пенсію, тобто звільнення. Однак, у зв'язку з набранням з 01 квітня 2014 року чинності Закону України «Про запобіганню фінансової кризи та створення передумов для економічного зростання в Україні», таке право ОСОБА_1 так і не набув.

Відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

У відповідності до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, з 08 травня 2009 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м.Вільногірську Дніпропетровської області, отримує пенсію за вислугу років та продовжував працювати - проходив службу в органах прокуратури на посаді прокурора прокуратури м. Вільногірська Дніпропетровської області. 27 березня 2014 року позивач подав прокурору Дніпропетровської області рапорт про звільнення із займаної посади за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу Законів про працю України у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років. У рапорті позивач визначив бажану дату звільнення з посади - 01 квітня 2014 року. 27 березня 2014 року прокурор Дніпропетровської області видав наказ № 522к про звільнення позивача з посади прокурора прокуратури м. Вільногірська Дніпропетровської області з 01 квітня 2014 року за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру". Проте, ОСОБА_1 не було нараховано та виплачено грошову допомогу у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до частини 16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку протиправність дій відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до частини 16 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо позовних вимог про зміну дати звільнення з посади, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до положень ч.1 ст. 46-2 Закону України "Про прокуратуру" прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як вбачається з рапорту ОСОБА_1 про звільнення, останній просив звільнити його з 01 квітня 2014 року у зв'язку з виходом не пенсію за вислугою років.

Згідно пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника.

Відтак, власник або уповноважений ним орган вправі звільнити працівника у будь-який день в межах двотижневого строку попередження. Однак якщо, заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу у зв'язку з виходом на пенсію, то власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Відтак, в діях відповідача відсутні порушення вимог трудового законодавства, що виключає зміну дати звільнення у судовому порядку.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити грошову допомогу у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до частини 16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до частини 16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачується грошова допомога у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури.

Положеннями частини 16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" виключено на підставі Закону України "Про запобігання фінансової кризи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який набрав чинності в цій частині 01 квітня 2014 року.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач з 08.05.2009 року є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років згідно Закону України "Про прокуратуру", що підтверджується копією пенсійного посвідчення та листом Управління Пенсійного фонду України № 1409 від 26.08.2014 року, що знаходяться у матеріалах справи.

Враховуючи те, що за змістом частини 16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції станом на 31.03.2014 року) виплата грошової допомоги пов'язана саме із виходом на пенсію за вислугою років чи по інвалідності, а також те, що позивач отримує пенсію за вислугу років на підставі Закону України "Про прокуратуру" з 08.05.2009 року, то останній отримав право на виплату грошової допомоги з 08.05.2009 року, тобто під час дії частини 16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру", а тому право позивача на виплату грошової допомоги не може бути звужено шляхом внесення в подальшому змін до законодавства.

Відтак, відповідачем протиправно не нараховувалась та не виплачувалась грошова допомога у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до частини 16 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати помилковим застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення не допущено порушень норм матеріального і процесуального права, а викладені в ньому висновки відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 195-196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2014 року у справі №804/11325/14 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення її тексту у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко