Справа № 813/6659/14
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року № 813/6659/14

Львівський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого - судді: Костецького Н.В.

за участю секретаря судового засідання: Приймака С.І.

представника позивача Савчина В.З.

представника відповідача Шевчука І.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кеннер-Україна»до Миколаївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кеннер-Україна» ( далі - ТзОВ «Кеннер-Україна») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Миколаївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області (далі - Миколаївська ОДПІ Головного управління Міндоходів у Львівській області), в якому просить суд:

- скасувати частково повідомлення - рішення Миколаївської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Львівській області від 18.09.2014 року № у частині щодо зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за звітній період 12.2013 року у розмірі 115 500,00 грн., за звітній період 12.2011 року - у розмірі 110 261,00 грн.;

- скасувати частково повідомлення - рішення Миколаївської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Львівській області від 18.09.2014 року № у частині щодо зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість за звітній період 12.2013 року у розмірі 33 124,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що всупереч діючому податковому законодавству, Порядку оформлення результатів документальних перевірок, висновки перевіряючого органу щодо питань дотримання податкового та іншого законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2013 року, ґрунтуються виключно на власних нічим не обґрунтованих припущеннях про те, що відповідні господарські операції не відбулись, та через не правильне застосування норм податкового і цивільного законодавства. Реальність виконання господарських операцій підтверджується відповідними первинними бухгалтерськими документами. Діяльність контрагентів не викликала сумнівів, керівниками зазначених підприємств були пред'явлені статутні та реєстраційні документи, які свідчили, що останні є належними суб'єктами господарської діяльності та платниками податків на загальних підставах. Протиправними, на думку позивача, слід вважати доводи контролюючого органу з посиланням на акти інших податкових інспекцій щодо неможливості проведення зустрічних перевірок контрагентів позивача, оскільки такі не містять жодних відомостей про операції з позивачем.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, з підстав викладених в поданих суду письмових запереченнях (а.с.158-160), зокрема зазначивши, що Миколаївська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Львівській області при перевірці діяла в межах норм ПК України. Також зазначає, що у позивача відсутні товарно-транспортні накладні на перевезення товарно-матеріальних цінностей від постачальника. Просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч.2 ст.2 КАС України можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

При вирішенні даної адміністративної справи до спірних правовідносин слід застосовувати норми Податкового кодексу України (надалі також - ПК України), Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (надалі також - Закон №996-XIV),Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», чинного на момент виникнення спірних правовідносин (надалі також -Закон №334/94-ВР), Закону України «Про податок на додану вартість», чинного на момент виникнення спірних правовідносин (надалі також - Закон № 168/97-ВР), наказу Міністерство фінансів України «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» №88 від 24.05.1995 року, Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної» від 01.11.2011 року № 1379, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України (далі ПК України), відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Судом встановлено, ТзОВ «Кеннер-Україна» зареєстроване державним реєстратором Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області. Свідоцтво про державну реєстрацію від 28.03.2006 року №462579, номер запису про державну реєстрацію - 0000371, номер останьої реєстраційної дії 01.03.2012 року №1000371.

Код ТзОВ «Кеннер-Україна» за .

Місцезнаходження ТзОВ «Кеннер-Україна» відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію: Львівська область, Миколаївський район, с. Розвадів, вул.Сагайдачного,72.

Перевіркою встановлено, що фактично ТзОВ «Кеннер-Україна» знаходиться за адресою: Львівська область, м. Миколаїв, пл. Ринок, 2. Договір оренди нерухомого майна №04-07/14 від 04.07.2014 року з ФО ОСОБА_3 площею 13,8 м2.

Взято на податковий облік в ДПІ Миколаївському районі 04.04.2006 року за №52, станом на 11.08.2014 року перебуває на обліку в Миколаївської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Львівській області.

У період який перевірявся, ТзОВ «Кеннер-Україна» було платником: податку на прибуток, податку на додану вартість, податку з доходів фізичних осіб, плати за патент.

У періоді, за який проводилася перевірка, ТзОВ «Кеннер-Україна» було платником ПДВ з 10.04.2006 року відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість №18468841 від 10.04.2006 року, виданого ДПІ Миколаївському районі, індивідуальний податковий номер - 14.

Судом встановлено, що посадовими особами Миколаївської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Львівській області проведено виїзну планову перевірку ТзОВ «Кеннер-Україна», код за з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2013 року.

За результатами перевірки складено акт від 01.09.2014 року №517/13-21-22-00/34103692 (далі - акт перевірки) (а.с.16-61), у висновках якого зафіксовано порушення позивачем, а саме:

- п.137.10 ст.137, пп.135.5.4 п.135.5, п.135.2, п.135.1 ст.135, п.44.1, п.44.3 ст.44, пп.138.1.1. п.138.1, п.138.2. п. 138.4, п.138.6 ст.138, пп.139.1.9. п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №275 5-VІ (із внесеними змінами та доповненнями), в результаті завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування від усіх видів діяльності в загальній сумі 692 567,00 грн. в т.ч. ІІ-ІІІ кв. 2011року на суму 241 232,00 грн., ІІ-ІV кв. 2011 року на суму 51 709,00 грн., І кв. 2012 року на суму 1 577,00 грн., півріччя 2012 року на суму 1 593,00 грн., 2012 року на суму 74 826,00 грн., 2013 року на суму 321 630,00 грн.;

- п. 198.1. п. 198.2, п. 198.3 ст.198 Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VІ (із внесеними змінами та доповненнями), в результаті чого завищено залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду в загальній сумі 35 764,00 грн. в т.ч. липень 2011 року - 109,00 грн., серпень 2011 року - 106,00 грн., вересень 2011 року -10 127,00 грн., жовтень 2011 року -109,00 грн., листопад 2011 року -103,00 грн., грудень 2011 року - 106,00 грн., січень 2012 року -109,00 грн., лютий 2012 року - 101,00 грн., березень 2012 року - 106,00 грн., квітень 2012 року - 109,00 грн., травень 2012 року - 106,00 грн., червень 2012 року -103,00 грн.. жовтень 2012 року -106,00 грн., листопад 2012 року - 103,00 грн., грудень 2012 року - 109,00 грн., лютий 2013 року - 98,00 грн., березень 2013 року - 109,00 грн., квітень 2013 року -103,00 грн., травень 2013 року - 106,00 грн., липень 2013 року - 106,00грн., серпень 2013 року - 106,00 грн., вересень 2013 року - 106,00 грн.. жовтень 2013 року - 106,00 грн., листопад 2013 року - 103,00 грн., вересень 2013 року - 23 209,00 грн.;

- пп.49.18.2 п.49.18. ст.49; п.51.1 ст.51, пп.176.2 ст.176 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями);

- п.3.1 п.7.39 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затверджене постановою Правління НБУ від 15.12.2004року № 637 (із змінами та доповненнями) - відсутність платіжних документів, які підтверджують сплату підприємством готівкових коштів в розмірі 443,06 грн.

На підставі акта перевірки від 01.09.2014 року №517/13-21-22-00/34103692 податковий орган 18.09.2014 року прийняв податкові повідомлення - рішення № та №, які були отримані позивачем 18.09.2014 року.

ТзОВ «Кеннер-Україна» частково не погодилося з висновками акта перевірки і подало заперечення від 08.09.2014 року за вих. № 877 до Миколаївської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Львівській області(а.с.66-73).

За результатами розгляду даного заперечення Миколаївською ОДПІ Головного управління Міндоходів у Львівській області був направлений лист №6654/13-21-22-00/2204 від 15.09.2014 року «Про надання відповіді на заперечення до акта про результати планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Кеннер-Україна» код за з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2013 року» (далі - відповідь на заперечення)(а.с.75-77).

В даній відповіді на заперечення відповідач зазначив, що аргументи, вказані в запереченні, не спростовують наявність правильності зроблених висновків та правильності описаних порушень в акті перевірки.

Судом досліджено та встановлено, що податковим повідомленням-рішенням № від 18.09.2014 року зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірах: за звітний період 12.2013 року - у сумі 321 630,00 грн.; за звітний період 12.2011 року -у сумі 292 941,00 грн.; за звітний період 12.2012 року - у сумі 77 996,00 грн.

ТзОВ «Кеннер-Україна» частково не погоджується зі зменшенням суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у сумі 225 761,00 грн., зокрема: за звітній період 12.2013 року - з сумую 115 500,00 грн.,за звітній період 12.2011 року - з сумую 110 261,00 грн.

Судом досліджено та встановлено, що податковим повідомленням-рішенням № від 18.09.2014 року зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі за звітній період 12.2013 року - 35 764,00 грн.

ТзОВ «Кеннер-Україна» частково не погоджується зі зменшенням розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість за звітній період 12.2013 року - з сумою 33 124,00 грн.

Відповідно до листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 «Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України» визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, протиправності формування витрат та податкового кредиту для цілей визначення об'єкта оподаткування належить з'ясувати, зокрема, такі обставини, як: рух активів у процесі здійснення господарської операції, установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При розв'язанні відповідних спорів судам варто враховувати принцип офіційного з'ясування обставин справи, передбачений частинами четвертою та п'ятою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (лист Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 року №1936/11/13-11 «Щодо підтвердження даних податкового обліку»).

Відповідно до зазначеного листа, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Навіть наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту, якщо реальність здійснених господарських операцій ставиться під сумнів.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність перевірки під час розгляду даної справи висновків податкового органу про порушення позивачем вимог діючого законодавства, які були покладені в основу прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.

До спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на момент їх виникнення, оскільки згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи (постанова Верховного Суду України від 20 листопада 2012 р. у справі № 3-52гс12).

Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку (який є основою будь-якого іншого обліку) господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Відповідно до ст.1 зазначеного Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.4 Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, первинні документи (на паперових і машино зчитувальних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Вирішуючи спір, суд керується принципом законності та виходить з положень Конституції України, відповідно до частини 2 статті 19 якої, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», а саме зазначено цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що підставою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Вказаний принцип також закріплений в частині 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, який визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Виходячи із положень статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства є рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Так, згідно підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Виходячи з наведеного, платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси.

Згідно з п. 1.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995р., господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктом 2 цього ж Положення передбачено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

За змістом наведених правових норм витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, податковий кредит. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Як наслідок, суд дійшов висновку, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, акти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавство.

Водночас, як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі від 02.06.2011 р. №742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Поряд із цим, суд також звертає увагу на інформаційний лист Вищого адміністративного суду України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 р., зі змісту якого вбачається, що задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин реальності здійснення спірної господарської операції суди повинні витребувати у платника податків ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків. Відповідні дії можуть бути вчинені судом на підставі п.1 ч.2 ст.110, ст.114 КАС України.

У разі ненадходження витребуваних додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв'язано на підставі наявних у справі доказів. Якщо позивач без поважних причин ухиляється від надання доказів на вимогу суду, а наявних у справі матеріалів недостатньо для спростування підтверджених належними доказами висновків контролюючого органу, покладених в основу ухваленого ним спірного рішення, у позові платника податків може бути відмовлено.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно із ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Отже, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно акта перевірки вбачається, що ТзОВ «Кеннер-Україна» внаслідок господарської операції з ТзОВ «Домєн» завищено витрати у IV кв. 2011року на загальну суму 50 119,00 грн. Також вказано, що ТзОВ «Кеннер-Україна» внаслідок господарської операції з ТзОВ «Домєн» завищено податковий кредит за вересень 2011 року на загальну суму 10 023,75 грн., занижено дохід, що враховується при визначенні об'єкту оподаткування, за рахунок не включення до складу інших доходів вартості товарно-матеріальних цінностей, безоплатно отриманих у невстановлених осіб (безповоротної фінансової допомоги у товарній формі) на загальну суму 60 142,00 грн. Відповідач зазначає, що товариством не надано до перевірки належним чином оформлених первинних документів, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій з ТзОВ «Домєн», а саме: первинні документи по транспортуванню товару, по прийняттю за кількістю та якістю, по виконанню вантажно-розвантажувальних робіт, ким з матеріально-відповідальних осіб здійснювалося приймання (передача), розвантаження та (або) складування продукції (П.І.Б., №довіреності).

На підтвердження реальності господарських операцій позивачем надано первинні документи та договір, які підтверджують отримання ТзОВ «Кенер-Україна» від ТзОВ «Домєн» товару, модифікатор FM-22, зокрема:

- договір купівлі-продажу №04/07-2010 від 01.07.2010 року(а.с.80-81);

- додаткова угода №8 від 01.07.2011 року до договору купівлі-продажу №04/07-2010 від 01.07.2010 року (а.с.82);

-додаткова угода №9 від 29.06.2010 року до договору купівлі-продажу №04/07-2010 від 01.07.2010 року (а.с.83);

-специфікація №10 від 07.09.2011 року до договору купівлі-продажу №04/07-2010 від 01.07.2010 року (а.с.84);

-рахунок-фактура №СФ-0000146 від 07.09.2011 року (а.с.85);

-видаткова накладна №РН-0000120 від 07.09.2011 року (а.с.86);

-податкова накладна №8 від 07.09.2011 року (а.с.87);

-виписка по особовому рахунку за період з 12.09.2011 року по 12.09.2011 року(а.с.88);

-виписка по особовому рахунку за період з 16.09.2011 року по 16.09.2011 року(а.с.89);

-виписка по особовому рахунку за період з 21.09.2011 року по 21.09.2011 року(а.с.90);

-виписка по особовому рахунку за період з 22.09.2011 року по 22.09.2011 року(а.с.91);

-виписка по особовому рахунку за період з 23.09.2011 року по 23.09.2011 року(а.с.92);

- виписка по особовому рахунку за період з 26.09.2011 року по 26.09.2011 року(а.с.93).

Крім того, в період здійснення господарських операцій ТзОВ «Домен» було включене до ЄДРПОУ та було платником податку на додану вартість. Доказів відсутності статусу платника податку на додану вартість у ТзОВ «Домєн» чи анульовані свідоцтва платника податку на додану вартість у ТзОВ «Домєн»в акті перевірки та відповідв на заперечення не наведено.

Згідно наведених вище первинних документів позивачем доводиться факт купівлі товару у ТзОВ «Домєн», факт передачі товарів за видатковою накладною та податковою накладною, факт оприбуткування товарів товариством, факт проведеного розрахунку за товари та подальшого використання товару у власній господарській діяльності.

Згідно акта перевірки вбачається, що ТзОВ «Кеннер-Україна» внаслідок господарської операції з ТзОВ «Кампен» завищено інші витрати у грудні 2013 року на загальну суму 115 500,00 грн. Також вказано, що ТзОВ «Кеннер-Україна» внаслідок господарської операції з ТзОВ «Кампен» занижено податкові зобов'язання за грудень 2013 року на суму 23 100,00 грн. Відповідач зазначає, що договір постачання №28/09-10 від 28.09.2010 року діє до 28.09.2013 року, однак не взято до уваги та не відображено в тексті акта перевірки та відповіді на заперечення надану додаткову угоду №1 від 03.01.2013 року до договору постачання №28-09-10 від 28.09.2010 року, відповідно до якої п.3.1. договору було викладено в новій редакції, згідно якої договір діє до 31.12.2013 року. Тобто, зобов'язання сторін тривали до 31.12.2013 року, а не 28.09.2013 року.

Відповідно до п. 7.4. договору постачання №28/09-10 від 28.09.2010р. усі зміни даного договору і доповнення до нього дійсні лише за умови, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані уповноваженими представниками Сторін, а також після одержання, у разі потреби, дозволу відповідних органів влади.

Судом встановлено, що додаткова угода №1 від 03.01.2013 року до договору постачання №28-09-10 від 28.09.2010 року була укладена згідно вимог норм законодавства України і у повній відповідності до умов договору.

На підтвердження реальності господарських операцій позивачем надано первинні документи та договір, які підтверджують повернення ТзОВ «Кенер-Україна» контрагенту ТзОВ «Кампен» попередньої оплати за товар, зокрема:

- договір постачання №28/09-10 від 28.09.2010 року (а.с.94-96);

- додаткова угода від 03.01.2013 року до договору постачання №28/09-10 від 28.09.2010 року (а.с.97);

-виписка по рахунку за 11.12.2013 року(а.с.98);

- розрахунок №27 від 11.12.2013 року коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної від 29.09.2010 року №298-1(а.с.99).

Таким чином суд зазначає, що надані ТзОВ «Кенер-Україна» докази щодо продовження терміну дії договору постачання №28/09-10 від 28.09.2010 року спростовуються порушення, встановлені у акті №517/13-21-22-00/34103692 від 01.09.2014 року.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Розділом ІІІ Податкового кодексу України врегульовані питання, пов'язані з обчисленням та сплатою податку на прибуток підприємств.

Відповідно до ст. 149 Податкового кодексу України податковою базою для цілей оподаткування податком на прибуток визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу, з урахуванням положень статей 135 - 137 та 138 - 143 цього Кодексу.

Витрати у розумінні Податкового кодексу України - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілом власником) (пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

До складу валових витрат що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, входять: витрати від операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інші витрати, визначені згідно з пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статті 141 цього Кодексу; крім витрат визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.4. статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За приписами пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Згідно із п.198.1, п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

У відповідності до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цьогоКодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

-придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

-придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього ж Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

На підставі викладеного, суд робить висновок, що у Податковому кодексі України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Із наведеного випливає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства та як підтверджує сплату податку на додану вартість у складі ціни товару.

Відповідно до змісту п.п. 201.4 та 201.8 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у встановленому порядку. Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

Відповідно до п. 1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 01.11.2011 N 1379, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за N 1333/20071 (далі - Порядок № 1379), податкову накладну заповнює особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

На момент вчинення господарських операцій та складання податкових накладних контрагенти ТзОВ «Домєн» та ТзОВ «Кампен» були зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, отже мали право нарахувати податок на додану вартість та складати податкові накладні, в свою чергу, податкові накладні, відповідають вимогам, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Судом з матеріалів адміністративної справ встановлено, що одними із аргументів, на які покликається представник відповідача є акт ДПІ у Печерському районі м.Києва ДПС від 13.04.2012 року № 156/22-4/23739044 щодо звірки ТзОВ «Домєн».

Щодо використання податковим органом вказаних актів суд вважає за необхідне зазначити, що враховуючи положення ч. 2 ст. 61 Конституції України щодо індивідуального характеру юридичної відповідальності особи, діюче законодавство України, так само як Податковий кодекс України не передбачає відповідальності у виді донарахування податкових зобов'язань, застосування штрафних санкцій або не підтвердження права на податковий кредит на господарюючого суб'єкта за можливі неправомірні дії свого контрагента; окрім того, не передбачає обов'язку або права одного платника податку контролювати показники податкової звітності з податку на додану вартість іншого платника податку, або на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Чинним законодавством не передбачено залежності виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання та не встановлює обов'язку для підприємства здійснювати контроль за веденням господарської діяльності та зобов'язань сплати податку до бюджету контрагентами.

Також чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків.

Таким чином, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.

Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку добюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Судом з пояснень представника відповідача встановлено, що одним із основних покликань відповідача на нереальність господарських операцій позивача з його контрагентами є відсутність товарно-транспортних накладних.

Щодо вищевказаного суд зазначає наступне.

Підтвердження отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей, які постачалися контрагентами позивача - ТзОВ «Кампен» та ТзОВ «Домєн» товарно-транспортними накладними, не є визначальною умовою для отримання права на податковий кредит, оскільки, законодавчі норми не ставлять в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість.

Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з п.п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 зазначених Правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, а відтак визначає взаємовідносини по виконанню перевезення вантажів для обліку транспортної роботи. У розглядуваному випадку Товариство здійснювало операції з придбання товару та не виступало в якості замовника за договором перевезення, у зв'язку з чим відсутність товарно-транспортних накладних не можна розцінювати як беззаперечне свідчення безтоварності спірних операцій

Таким чином, товарно-транспортна накладна не може бути первинним документом, який підтверджує здійснення господарської операції з поставки товарів, та відповідно набуття права власності на нього, оскільки не відображає відомості про господарську операцію з поставки товару, а відображає відомості про господарську операцію перевезення. А тому, безпідставним є твердження відповідача, що внаслідок відсутності товарно-транспортних накладних господарські операції з поставки товарно-матеріальних цінностей не мали місце (не здійснювалися).

Вищевказане підтверджується і судовою практикою Вищого адміністративного суду України, зокрема, у справах К/800/15892/13 від 26.02.2014 року, К/9991/14582/12 від 26.02.2014 року, К/800/61508/13 від 06.03.2014 року, К/9991/67732/12 від 04.12.2014 року та інших.

Суд відхиляє покликання відповідача на порушення контрагентами позивача податкового законодавства, оскільки платник податків не несе і не може нести відповідальності за іншого платника, навіть, якщо вони перебували між собою у господарських взаємовідносинах. Висновки органу ДПС прямо суперечать практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з с.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, при розгляді Європейським судом з прав людини податкових спорів в мотивувальній частині рішення найчастіше застосовується ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Даною статтею гарантується право на мирне володіння своїм майном. У ній, зокрема, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У контексті податкових спорів (в т.ч. даного конкретного спору) позбавлення права отримати податкову вигоду (податковий кредит) розглядається як позбавлення власності.

Так, у своєму Рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС»АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також: сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між: вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Вищенаведений висновок Європейський суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні у справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», у пункті 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до вимог ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого ним рішення.

Таким чином, висновок про завищення витрат у IV кв. 2011року на загальну суму 50 119,00 грн., завищення інших витрат у грудні 2013 року на загальну суму 115 500,00 грн., заниження податкових зобов'язань за грудень 2013 року на суму 23 100,00 грн., завищення податкового кредиту за вересень 2011 року на загальну суму 10 023,75 грн., заниження доходу, що враховується при визначенні об'єкту оподаткування, за рахунок не включення до складу інших доходів вартості товарно-матеріальних цінностей, безоплатно отриманих у невстановлених осіб (безповоротної фінансової допомоги у товарній формі) на загальну суму 60 142,00 грн., є безпідставним, неправомірним та таким, що не відповідає чинному законодавству України і спростовується наданими договорами, первинними бухгалтерськими документами, судовою практикою і навіть листом Міністерства доходів і зборів України від 19.09.2013 р. № 11569/6/99-99-22-01-03- 15/1128.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог - у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. ст. 7-14, 17, 18, 49, 51, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Миколаївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області від 18.09.2014 року № в частині зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за звітній період - грудень 2013 року в розмірі 115 500,0 грн., за звітній період - грудень 2011 року в розмірі 110 261,00грн. та № у частині щодо зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість за звітній період - грудень 2013 року у розмірі 33 124,00 грн.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кеннер-Україна» 487 грн. 20 коп. судового збору.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Повий текст постанови виготовлено 23 січня 2015 року.

Суддя Костецький Н.В.