Справа № 2а-12830/09/1570
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" грудня 2014 р. м. Київ К/9991/36979/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24.11.2010 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2011 у справі № 2а-12830/10/1570 за позовом Відкритого акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2009 року Товариством до суду заявлений позов про скасування рішення Державної податкової інспекції від 12.05.2009 № , яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 3 060,00 грн. за порушення порядку декларування валютних цінностей та іншого майна.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, у задоволенні позовних вимог відмовлено з тих підстав, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, а тому рішення про застосування штрафних санкцій винесено правомірно.

Не погодившись із судовими рішеннями, позивач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Під час підготовки справи до касаційного розгляду, враховуючи заявлене клопотання про заміну відповідача на правонаступника у зв'язку з реорганізацією, у відповідності до вимог ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України суд допустив заміну відповідача у справі - Ізмаїльську об'єднану державну податкову інспекцію в Одеської області на його правонаступника - Ізмаїльську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів в Одеській області.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена планова виїзна перевірка Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2007 по 31.12.2008, за підсумками якої складено акт від 27.04.2009 № 125821.

На підставі цього акта та ст. 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Указу Президента України від 27.06.1999 № 734/99 "Про регулювання порядку отримання кредитів, позик в іноземній валюті" Державна податкова інспекція прийняла оспорюване рішення, яке за результатами адміністративного оскарження було залишено без змін.

У ході вказаної перевірки працівниками Державної податкової інспекції було встановлено порушення позивачем ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", що полягало у недекларуванні позивачем валютних цінностей, що перебувають за межами України станом на 01.04.2007, на 01.07.2007, на 01.10.2007, на 01.01.2008, 01.04.2008, на 01.07.2008, на 01.10.2008 та на 01.01.2009.

При цьому судами було встановлено, що передумовою встановленого Державним податковим органом недекларування Товариством валютних коштів була наявна дебіторська заборгованість у позивача по контрактам з нерезидентами, за яким позивачем фактично були здійснені перерахування коштів за межі України проте за якими не було отримано товар (обладнання), а також списання Товариством заборгованості по фрахтовим платежам по контракту за яким контрагент був ліквідований.

Так, преамбулою Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет № 15-93) визначено, що цей Декрет установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Вказаним Декретом також однозначно вирішено питання щодо компетентного органу, який має право застосовувати санкції за порушення приписів Декрету, а саме - повноважним органом є Національний банк України.

Саме цим нормативно-правовим актом і мали керуватися суди при вирішенні спору у цій справі.

Таким чином, положення Указу Президента України від 27.06.1999 № 734/99 "Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства", яким органи державної податкової служби наділено повноваженнями застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені п. 2 ст. 16 Декрету № 15-93, не підлягають застосуванню, оскільки, врегульовуючи по-іншому питання, які були врегульовані законом (Декретом, виданим у межах повноважень, наданих Законом України від 18.11.1992 № 2796-XII "Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети в сфері законодавчого регулювання"), Указ суперечить обмеженням, встановленим пунктом 4 Перехідних положень Конституції України та необґрунтовано створює протиріччя в правовому регулюванні відносин.

Таким чином, санкції, передбачені ст. 16 Декрету № 15-93 застосовуються лише Національним банком України та підпорядкованими йому особами, до яких Державна податкова інспекція не відноситься.

Відповідно до ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що судами попередніх інстанцій повно і правильно встановлені обставини справи, але порушено норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, а тому вбачаються підстави для їх скасування та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24.11.2010 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2011 у справі № 2а-12830/10/1570 скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" задовольнити. Рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 12.05.2009 № скасувати.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою про перегляд даної постанови, поданою через Вищий адміністративний суд України у порядку, встановленому ст.ст. 236 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко