Справа № 826/18495/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 січня 2015 року № 826/18495/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Іщука І.О., Шулежка В.П., розглянувши у письмовому провадження адміністративну справу
за позовом Пенсійного фонду України
доДержавної виконавчої служби України
провизнання незаконними дій та скасування вимоги, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Пенсійний фонд України (далі - позивач) з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби України (далі - ДВС України, відповідач) про:

- визнання дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Медведєва О.В. щодо винесення вимоги від 12 листопада 2014 року № 1185/16-В незаконними;

- скасування вимоги державного виконавця від 12 листопада 2014 року № 1185/16-В.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідач, всупереч вимогам чинного законодавства, переклав свої обов'язки щодо вжиття заходів примусового виконання рішень на Пенсійний фонд України, який до того ж не є учасником виконавчого провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, надав суду завірену копію матеріалів виконавчого провадження ВП № 42555204.

Відповідно до вимог ч. 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 березня 2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Медведєвим О.В., на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 13 лютого 2014 року № 59834/09, прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 42555204.

Відповідно до вказаного рішення:

(а) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які підлягають виконанню, та сплатити 2 000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, чиї заяви зазначені у Додатку 1, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-який податок, що може нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме на період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

12 листопада 2014 року відповідачем винесено вимогу № 1185/16-В, відповідно до п. 1, 2 резолютивної частини якої, Пенсійний фонд України зобов'язано вжити заходи щодо виконання вищевказаного рішення національного суду, винесеного в інтересах заявника та у триденний строк з моменту отримання даної вимоги, повідомити відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та стягувача про повне чи часткове виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2007 року № 2-а-4506/07 та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 липня 2008 року № 2-а-12884/08, та вказати суму перерахунку.

Незгода з діями відповідача щодо винесення вказаної вимоги обумовила звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд частково погоджується з доводами позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти вказані в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (далі - Закон № 606-ХІV) та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 статті 6 Закону № 606-ХІV, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 статті 11 Закону № 606-ХІV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 статті 7 Закону № 606-ХІV, учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом (ч. 1, 2 статті 8 Закону № 606-ХІV).

Положеннями ч. 1 статті 5 Закону № 606-ХІV встановлено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до п. 1.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802 (далі - Інструкція № 489/20802), вимога державного виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов'язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення.

Як вбачається з дослідженої копії матеріалів виконавчого провадження № 42555204, 12 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Відділу примусового виконання рішень держаної виконавчої служби України Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі прийнятого 13 лютого 2014 року рішення Європейського суду з прав людини (SHCHUKIN AND OTHERS v. UKRAINE Application no. 59834/09 and 249 other applicants), в якому він є одним із заявників, відповідно до якого Україну зобов'язано виконувати постанови Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2007 року по справі № 2-а-4506/07 та від 25 липня 2008 року по справі № 2-а- 12884/08.

19 березня 2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Медведєвим О.В., прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 42555204.

Відповідно до вказаної постанови боржником у виконавчому проваджені визначено Державу, а стягувачем - ОСОБА_2

12 листопада 2014 року відповідачем винесено вимогу № 1185/16-В, відповідно до якої Пенсійний фонд України зобов'язано вжити заходи щодо виконання вищевказаного рішення національного суду, винесеного в інтересах заявника та у триденний строк з моменту отримання даної вимоги, повідомити відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та стягувача про повне чи часткове виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2007 року № 2-а-4506/07 та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 липня 2008 року № 2-а-12884/08, та вказати суму перерахунку.

У той же час, з резолютивних частин постанов Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2007 року № 2-а-4506/07 та від 25 липня 2008 року № 2-а-12884/08 вбачається, що обов'язок їх виконання покладено саме на Управління Пенсійного фонду у м. Сніжному Донецької області, яке було відповідачем у вказаних адміністративних справах.

Зокрема, постановою Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2007 року по справі № 2-а-4506/07 визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України у м. Сніжному Донецької області про відмову ОСОБА_2 у перерахуванні пенсії по інвалідності з 01 липня 2007 року із розрахунку шести прожиткових мінімумів для непрацездатних громадян; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у м. Сніжному Донецької області перерахувати ОСОБА_2 пенсію по інвалідності відповідно до ст.ст. 50, 54 п.4, 67 п.3, 71 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01 липня 2007 року із розрахунку шести прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 25 липня 2008 року по справі № 2-а-12884/08 визнано незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Сніжне щодо виплати з 1 січня 2008 року основної та додаткової пенсії ОСОБА_2 у розмірі меншому, ніж встановлено частиною 4 статті 54 та статтею 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Сніжне здійснювати ОСОБА_2 з 1 січня 2008 року перерахунок пенсії по інвалідності у відповідно до частини 4 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у відповідності до статті 50 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, з урахуванням вимог статті 67 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до п. 1.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 р. № 8-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2002 р. за № 442/6730 (далі - Положення № 8-2), Управління Пенсійного фонду України (далі - Фонд) у районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі - Управління) є органами Фонду, підпорядкованими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - регіональні управління), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду.

Згідно з п. 4.2 Положення № 8-2, Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Частиною 1 статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади можуть утворюватись, ліквідовуватись, реорганізовуватись керівником центрального органу виконавчої влади як структурні підрозділи апарату центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, та Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з системного аналізу норм Закону № 606-ХІV суд зазначає, що під час виконання рішень, державний виконавець повинен діяти в межах положень цього закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а вимоги щодо виконання рішень можуть бути покладені ним лише на учасника (сторону) виконавчого провадження.

Так, п. 2.7 та 2.7.1 Інструкції № 489/20802 передбачено, що залучення у виконавчому провадженні відповідних органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб та фізичних осіб (крім понятих) здійснюється державним виконавцем шляхом винесення постанови про залучення цих осіб.

У цій постанові обов'язково зазначаються обставини, які зумовили залучення визначених осіб, час та місце здійснення виконавчих дій, а також інші необхідні відомості.

Копія постанови надсилається (вручається) керівнику відповідного органу, установи, організації, суб'єкту господарювання у триденний строк з дня її винесення, але не пізніше ніж за три дні до запланованих заходів (п. 2.7.2 Інструкції № 489/20802).

Відповідно до п. 2.13 Інструкції № 489/20802, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження (у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали державний виконавець своєю постановою, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, замінює назву сторони виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова державного виконавця долучаються до виконавчого документа при його направленні за належністю або поверненні його стягувачу чи до суду.

Під час розгляду справи судом встановлено, що державним виконавцем, не приймались постанови про залучення в рамках ВП № 42555204 Пенсійного фонду України чи його територіальних органів, як сторони у виконавчому провадженні, а до участі у справі відповідні органи не залучалися.

Окрім цього, як вбачається з довідки з Єдиного реєстру виконавчих проваджень від 16.10.2014 року, що міститься у ВП № 42555204, в провадженні Відділу державної виконавчої служби Сніжнянського міського управління юстиції Донецької області перебувало ВП № 6296728, відкрите 15.02.2008 року на підставі виконавчого листа № 2а-4506 виданого 13.02.2008 року щодо перерахування пенсії ОСОБА_2, боржником у якому визначено Управління Пенсійного фонду у м. Сніжному Донецької області. Вказане виконавче провадження було завершено 12.05.2008 року, у зв'язку із поверненням виконавчого документу стягувачу, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Відомості щодо інших матеріалів виконавчих проваджень, відкритих на підставі судових рішень у адміністративних справах № 2-а-4506/07 та № 2-а-12884/08, їх сторін та стану виконання, матеріали ВП № 42555204 не містять.

Також суд зазначає, що станом на час розгляду даної адміністративної справи, відповідного рішення про ліквідацію чи реорганізацію Управління Пенсійного фонду у м. Сніжному Донецької області не приймалось, а жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладення повноважень територіальних відділень на Пенсійний фонд України, у зв'язку з тимчасовою окупацією деяких регіонів України.

Таким чином, вимога державного виконавця від 12 листопада 2014 року № 1185/16-В, винесена в рамках виконавчого провадження ВП № 42555204 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, у зв'язку із чим підлягає скасуванню.

У той же час дії державного виконавця з винесення відповідної вимоги протиправними визнані бути не можуть, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією № 489/20802 віднесені до його повноважень та самі по собі жодних прав та інтересів позивача в спірних правовідносинах не порушують.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 статті 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статей 69, 70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими статтею 86 КАС України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представника позивача по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи те, що позивач, відповідно до приписів п. 18 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, звільнений від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат судом не вирішувалося.

Керуючись статтями 69-71, 94, 158-163, 167, 181, 254 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И ЛА:

1. Адміністративний позов Пенсійного фонду України задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати державного виконавця від 12 листопада 2014 року № 1185/16-В в виконавчому провадженні ВП № 42555204.

3. В задоволені решти позовних вимог Пенсійного фонду України - відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко
Судді І.О. Іщук
В.П. Шулежко