Справа № 820/18973/14
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

22 січня 2015 р. №820/18973/14

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Волошина Д.А.,

суддів - Горшкової О.О., Панова М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ільницької І.Л.,

представників позивача - Третьякової Н.Ю., відповідача - Селіванова А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу за адміністративним позовом Чугуївської міськрайонної громадської організації "Чугуївська правозахисна група" до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною відмову у наданні інформації та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, Чугуївська міськрайонна громадська організація "Чугуївська правозахисна група" , з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України , в якому просить суд, визнати протиправною відмову Апарату Верховної Ради України у наданні інформації на клопотання про надання інформації Чугуївської міськрайонної громадської організації "Чугуївська правозахисна група" від 22 вересня 2014 року; зобов'язати Апарат Верховної Ради України надати повну інформацію на клопотання про надання інформації Чугуївської міськрайонної громадської організації "Чугуївська правозахисна група" від 22 вересня 2014 року, а саме: надати інформацію щодо того хто є помічником народного депутата України - ОСОБА_4; надати інформацію щодо того, хто є помічником народного депутата України - ОСОБА_5; надати інформацію щодо того, хто є помічником народного депутата України - ОСОБА_6; надати інформацію щодо того, хто є помічником народного депутата України - ОСОБА_7; надати інформацію щодо того, хто є помічником народного депутата України - ОСОБА_8.

В обґрунтування позову зазначає, що звернувся до відповідача 22.09.2014 року з інформаційним запитом в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації", однак у наданні інформації було відмовлено з посиланням на ст. 32 Конституції України та Закон України "Про захист персональних даних".

Відповідач, Апарат Верховної Ради України, в письмових запереченнях проти позову заперечував зазначивши, що з метою досудового врегулювання спору представником Апарату Верховної Ради України 18.12.2014 р. рекомендованим листом була направлена запитувана позивачем у запиті № 64 від 15.09.2014 р. інформація. Також вищезазначена інформація була надіслана і Керівником Управління кадрів Апарату Верховної Ради України В. Максим'яком листом від 22.12.2014 р. № 20-12/4086.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, зазначив, що ним станом на момент розгляду справи отримана запитувана інформація, однак така інформація надана не на запит позивача, а у зв'язку з розглядом справи у суді.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, зазначивши, що на час розгляду цієї адміністративної справи по суті у ній відсутній предмет спору, оскільки відповідач в добровільному порядку надав позивачу запитувану ним інформацію.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, встановив наступне.

Чугуївська міськрайонна громадська організація "Чугуївська правозахисна група" 22.09.2014 р. звернулась із запитом до Апарату Верховної Ради України за № 64 від 15.09.2014 р., в якому громадська організація просила надати інформацію, щодо помічників - консультантів народних депутатів України ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

За результатами розгляду вказаного звернення позивачу надана відповідь за № 20-5/2919 від 24.09.2014 р. якою відмовлено у наданні інформації з посиланням на ст. 32 Конституції України та ст.ст. 2, 5 Закону України "Про захист персональних даних", оскільки дані про списки помічників-консультантів народних депутатів України відносяться до конфіденційної інформації про особу, захищеної законом, яка не може бути надана згідно з положеннями пункту 2 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Представником Апарату Верховної Ради України 18.12.2014 р. рекомендованим листом була направлена запитувана позивачем у запиті № 64 від 15.09.2014 р. інформація щодо помічників-консультантів народних депутатів України VII скликання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Також, вищезазначена інформація була надіслана і Керівником Управління кадрів Апарату Верховної Ради України В.Максим'яком листом від 22.12.2014 р. № 20-12/4086 .

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно зі статтею 5 вказаного Закону кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VІ (далі - Закон № 2939).

Згідно зі статтею 5 Закону № 2939 право на доступ до публічної інформації гарантується: обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону № 2939).

Згідно зі частинами першою та другою статті 13 Закону № 2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Пунктом 8 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 № 769 передбачено, що на Апарат, серед іншого, покладаються завдання щодо організаційно-методичного забезпечення роботи зареєстрованих у Верховній Раді України депутатських фракцій (депутатських-груп); організаційне забезпечення виконанняЗакону України "Про доступ до публічної інформації"; організація та здійснення роботи з кадрового обслуговування народних депутатів України, їх помічників-консультантів, працівників Апарату, забезпечення виконання положень Закону України "Про державну службу"; підготовка інформаційно-аналітичних матеріалів з кадрових питань.

Пунктом 1 розпорядження Голови Верховної Ради України від 11 травня 2011 року №393 «Про забезпечення виконання Закону України «Про доступ до публічної інформації» в Апараті Верховної Ради України», визначено, що розпорядником публічної інформації є Апарат Верховної Ради України стосовно інформації:- що була отримана або створена в процесі реалізації Верховною Радою України, її органами повноважень, передбачених законодавчими актами, та яка знаходиться у володінні Апарату Верховної Ради України;- що була отримана або створена Апаратом Верховної Ради України в процесі забезпечення діяльності Верховної Ради України та її органів, та яка знаходиться у володінні Апарату Верховної Ради України.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що Апарат Верховної Ради України є розпорядником інформації, запитуваної позивачем.

За змістом статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Частинами 1-2 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна інформація, таємна інформація, службова інформація. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.

Конституційний Суд України у рішенні від 20.01.2012 № 2-рп/2012 зазначив, що, вирішуючи питання щодо конфіденційності інформації про особу, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім'ї, Конституційний Суд України виходив з такого, що належність інформації про фізичну особу до конфіденційної визначається в кожному конкретному випадку. Перебування особи на посаді, пов'язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб'єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві (пункт 3.3 вказаного рішення).

Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 № 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

Такий підхід відображено і у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні від 16.11.2004 у справі «Кархуваара та «Ільталехті» проти Фінляндії» (заява № 53678/00) суд наголосив, що у громадськості є право бути поінформованим, зокрема, про аспекти приватного життя публічних осіб, і таке право є основоположним для демократичного суспільства. У рішенні "Фон Ганновер проти Німеччини" (заява № 59320/00) від 24 червня 2004 року суд зазначив, що визначення «помітна (видатна) фігура сучасності», яке, в першу чергу, слід застосовувати до політичних діячів, які виконують офіційні функції, надає особі дуже обмежений захист її приватного життя. Також, у низці рішень (у справах «Нікула проти Фінляндії» (заява № 31611/96) від 21 березня 2002 року, «Яновський проти Польщі» 21 січня 1999 року (заява №25726/94) та інших) суд підкреслив, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Державна служба є публічною службою (в розумінні пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України), і відповідно до статті 2 Закону України «Про державну службу» посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Проаналізувавши зміст інформації, яка запитувалась позивачем, з огляду вищевикладене та норми ст.. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" якою передбачено, що на чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України "Про державну службу", їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування, Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 р. за № 379/95-ВР, суд приходить до висновку про те, що така інформація повинна надаватись запитувачам інформації в порядку, встановленому Законом № 2939.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем листами від 18.12.2014р. та 22.12.2014р. в порядку врегулювання спору було надано позивачу запитувану інформацію, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника позивача в судовому засіданні.

Представником позивача в судовому засіданні підтверджено, що станом на момент розгляду справи у суді позивачем отримана запитувана інформація, будь - які зауваження щодо змісту наданих відповідей відсутні.

Посилання позивача, що зазначена інформація була надана не на запит позивача, суд не приймає до уваги, оскільки як вбачається з листа № 30/10-617 (229778) від 18.12.2014р., вказана інформація направлена на запит позивача № 64 від 15.09.2014 року в порядку врегулювання спору.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Положеннями ст. 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, у контексті з положеннями частини 1 статті 6 КАС України, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах.

Реалізація права на судовий захист здійснюється з використанням законодавчо передбаченого способу захисту, яким є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

А відтак обраний позивачем спосіб захисту права повинен відповідати змісту порушеного права та характеру його порушення, а також передбачатися законом для конкретного спірного правовідношення.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи те, що станом на момент розгляду справи права позивача не порушені, оскільки відповідачем в добровільному порядку надана запитувана інформація позивачу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.7-11, 71, 159-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Чугуївської міськрайонної громадської організації "Чугуївська правозахисна група" до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною відмову у наданні інформації та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 27 січня 2015 року.

Головуючий суддя Волошин Д.А.

Судді Горшкова О.О.

Панов М.М.