Справа № 826/16834/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 січня 2015 року № 826/16834/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Гарника К.Ю., Катющенка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, ОСОБА_2
доМіністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про:

- визнання протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо ненадання за запитами на інформацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інформації;

- зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України надати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інформацію по всім питанням, поставленим в запитах на інформацію №1 від 15.09.2014 року, №3 від 15.09.2014 року №4 від 15.09.2014 року та від 23.09.2014 року або надати вмотивовану відмову в наданні такої інформації.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року позовну заяву залишено без руху, та надано п'ятиденний строк з дня одержання даної ухвали для усунення недоліків шляхом надання доказів сплати судового збору.

На виконання вимог ухвали суду позивачі надіслали додаткові документи по справі, зокрема, уточнену позовну заяву, в якій додано вимоги:

- визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо ненадання відповідей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на звернення, заяви та скарги;

- зобов'язати Міністерства внутрішніх справ України надати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повні та всебічні відповіді на всі питання, поставлені в заяві до МВС про порушення доступу до публічної інформації від 23.09.2014 року №н-3586в, в заяві до МВС для оперативного реагування від 17.09.2014 року №Н-3481, скарзі №3 від 12.09.2014 року, скарзі №2 від 01.08.2014 року та інших листах (заявах, зверненнях, та скаргах) до МВС, які були перелічені в даному позові

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 загальною сумою 150 000,00 грн. моральної шкоди рівними частками - кожному позивачу по 75000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на неправомірне ненадання відповідачем відповідей на їх інформаційні запити та на всі питання, поставлені у заявах та скаргах, а також завдання моральної шкоди такою протиправною бездіяльністю.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали і просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечив і просив відмовити у його задоволенні, надавши для приєднання до матеріалів справи письмово викладені доводи в обґрунтування своєї позиції. Зокрема, уповноважений представник відповідача стверджує про правомірність дій відповідача з огляду на положення Закону України «Про звернення громадян» та Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10 жовтня 2004 року №1177, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2004 року №1361/9960.

З урахуванням висловленої сторонами позиції про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.

Оцінивши повідомлені позивачами обставини та ознайомившись із викладеними відповідачем доводами в обґрунтування наданих ним заперечень, розглянувши наявні у справі документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення вимог позивачів виходить з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 01 серпня 2014 року на ім'я Міністра МВС, начальника Департаменту внутрішньої безпеки МВС України (далі по тексту - ДВБ МВС України) та заступника міністра МВС позивачами було подано скаргу №2 (вх. №Н-2804, №Н-2805, №Н-2806), в якій містилось прохання розглянути скаргу позивачів №1 від 29 липня 2014 року, захистити їх від будь-яких посягань на життя, інформацію, персональні дані, майно, здоров'я та життя.

В обґрунтування викладеного, позивачі зазначити про отримання ними інформації щодо направлення ДВС МВС України у липні 2014 року запиту до Міністерства фінансів України, в якості додатків до якого були приєднані заяви та скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Вчинення таких дій, на думку заявників, є порушенням положень Законів України «Про звернення громадян» та «Про захист персональних даних», що у зумовило відповідне звернення зі скаргою.

За результатами розгляду зазначеної скарги, 11 вересня 2014 року позивачі отримали відповідь листом Головного слідчого управління МВС України №13/Н-5796 та листом від ДВБ МВС України №18/5-Н-136оп.

У зв'язку з неотриманням відповідей на поставлені у скарзі №2 питання, позивачами 12 вересня 2014 року на ім'я начальника ДВБ МВС України було подано скаргу №3 (вх. №Н-3422), в якій викладено прохання:

1) надати відповідь на скаргу від 01 серпня 2014 року;

2) надати роз'яснення причин ненадання відповіді на скаргу в установлені строки та продовження строків розгляду скарги, що було зроблено протягом місяця;

3) надати в найкоротші строки відповідь щодо причин позбавлення права бути присутніми під час розгляду скарги, примати участь у перевірці та особисто викласти додаткові аргументи особі, яка фактично розглядала документи;

4) притягнути до відповідальності посадових осіб, які порушили Закон України «Про звернення громадян» та відповідно до статті 29 названого Закону направити матеріали щодо таких осіб до прокуратури;

5) розгляд даної скарги проводити у присутності скаржників або одного з них.

Також 15 вересня 2014 року позивачами до МВС України було подано запити на інформацію, зокрема:

№1 (вх. №1405зі), в якому містились вимоги про надання інформації:

1) чи направлявся в Міністерство доходів і зборів і є зареєстрованим лист від 17 червня 2014 року, підписаний одним із керівників ДВБ МВС України - ОСОБА_3. (виконавець - ОСОБА_4), стосовно «можливого порушення податкового законодавства ОСОБА_2 та ОСОБА_1;

2) якщо направлявся цей лист або будь-який інший запит стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - надати його копію з додатками;

3) у випадку підтвердження наявності зазначеного листа, надати пояснення з якого приводу він направлявся, як саме запитувана у ньому інформація могла допомогти в розкритті злочинів, де ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є потерпілими, хто є ініціатором направлення такого листа до фіскальних органів, ким саме було дано доручення на його направлення;

4) коли саме з 01 серпня 2014 року по 11 вересня 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були в зоні АТО.

№3 (вх. №Н-3449), в якому містились вимоги про надання інформації:

1) чому саме в порушення п. 7.7 наказу МВС України №1177 від 10.04.2004р. скарги позивачів на дії ДВБ МВС України (№Н-2770 від 29 липня 2014 року., №Н-2804, №Н-2805, №Н-2806 від 01 серпня 2014 року, №Н-2878 від 07 серпня 2014 року) і саме в частині, що стосується неправомірних дій ДВС, були розписані на цей підрозділ ;

2) згідно яких інструкцій або положень ДВБ МВС України в порушення п. 7.7 наказу МВС України №1177 від 10.04.2004р. повинен сам на себе проводити перевірку.

№4 (вх. №Н-3448), в якому містились вимоги про надання інформації:

1) яка саме перевірка проводилась ДВБ МВС України під час розгляду звернення позивачів, за наслідками якої надано відповідь листом від 11 вересня 2014 року №18/5-Н-136оп;

2) чи розглядались звернення позивачів до МВС від 13 травня 2014 року №Н-1634, від 20 травня 2014 року №Н-1732, від 27 травня 2014 року №Н-1819, від 08 липня 2014 року №Н-2430, від 01 серпня 2014 року №Н-2804, від 12 травня 2014 року, від 01 серпня 2014 року №Н-2806, від 29 липня 2014 року №Н-277, від 05 серпня 2014 року №Н-2878, від 09 вересня 2014 року №Н3356 під час проведення зазначеної перевірки;

3) які саме факти були перевірні та що саме було досліджено під час перевірки;

4) чи досліджувались під час перевірки терміни розгляду звернень та клопотань, адекватність відповідей на них Печерськім РУ ГУ МВС України;

5) чи досліджувались факти неналежного прийому громадян в Печерському РУ ГУ МВС України та ДВБ 01 серпня 2014 року та які результати перевірки.

17 вересня 2014 року на ім'я заступника Міністра ВМС України начальника Головного слідчого управління позивачами було подано заяву для оперативного реагування (вх. №Н-3481), в якій викладено прохання про включення до складу комісії, яка має бути створена для розгляду та перевірки звернень ОСОБА_1 та ОСОБА_2, працівника Головного слідчого управління.

Повторно повідомлено про вчинення, на думку заявників, працівниками ДВБ злочину - направлення листа до фіскальних органів з інформацією про порушення позивачами податкового законодавства та неотримання відповідей на скарги з цього приводу.

Крім того, наголошено на наданні різної інформації в листі Головного слідчого управління МВС України від 11 вересня 2014 року №13/Н-5796 та листі ДВБ МВС України від 11 вересня 2014 року №18/5-Н-136оп щодо результатів перевірки дотримання працівниками СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві положень кримінального процесуального законодавства, а також ненадання відповіді за результатами перевірки скарг позивачів щодо протиправних дій працівників ДВБ.

Наведене стало підставою для прохання звернути особисту увагу на викладене, негайно допитати ОСОБА_3 та взяти під контроль надання відповіді по всім питанням.

У подальшому 23 вересня 2014 року на ім'я Міністра МВС України позивачами було подано заяву про порушення доступу до публічної інформації (вх. №Н-3586), в якій зазначено про ненадання відповідей на запити №3 та №4 та отримання 22 вересня 2014 року - із порушенням строків, визначених Законом України «Про доступ до публічної інформації», відповіді на запит №1, в якому відсутні відповіді на поставлені у ньому питання.

У зв'язку з викладеним, громадяни просить:

1) надати відповіді на всі звернення та запити на інформацію;

2) доручити проведення службового розслідування щодо дій ДВБ та посадових осіб цього департаменту іншому підрозділу;

3) запросити заявників на засідання органу, який буде розглядати звернення;

4) надати у термін до 25 вересня 2014 року відповіді на всі питання, поставлені у запиті №1 від 115 вересня 2014 року.

Також 23 вересня 2014 року позивачами до МВС України було подано запит на інформацію (вх. №1432зі), в якому викладено прохання надати інформацію:

1) який саме вихідний номер листа від ДВБ МВС України до Міністерства доходів і зборів України стосовно позивачів від 17 червня 2014 року;

2) надати копію зазначеного листа та копії доданих до нього документів;

3) чому в порушення вимог п. 2.23.3 Інструкції з оформлення документів у системі Міністерства внутрішніх справ України, згідно з яким документи, що надсилаються Міністерством до центральних органів виконавчої влади та адресовані їх керівникам, підписує Міністр або особа, що виконує його обов'язки, а у виняткових випадках, за його дорученням, - перший заступник чи заступники Міністра, а в інших випадках такі документи підписує перший заступник та заступники Міністра відповідно до розподілу посадових обов'язків, лист до Міністерства доходів і зборів України стосовно позивачів від 17 червня 2014 року підписаний ОСОБА_3;

4) яким саме документом регламентується направлення запитів / листів, інших документів від ДВБ МВС стосовно фізичних осіб - підприємців, які ніколи не працювали і не працюють в органах внутрішніх справ, з припущенням щодо порушень податкового законодавства;

5) надати пояснення з якого приводу ДВБ МВС України направило лист від 17 червня 2014 року та як саме отримана на нього інформація допоможе в розслідуванні кримінальних справ, в яких позивачі є потерпілими та ким було прийнято рішення про направлення листа і долучення до нього звернень заявників;

6) коли саме з 01 серпня 2014 року по 11 вересня 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були в зоні АТО або вмотивовану відмову в наданні такої інформації;

7) коли та яким документом створена робоча група для проведення перевірки щодо підстав направлення ДВБ МВС України листа від 17 червня 2014 року, склад такої групи;

8) повідомити коли саме буде засідання робочої групи, створеної для проведення перевірки щодо підстав направлення ДВБ МВС України листа від 17 червня 2014 року з метою прийняття заявників участі у її роботі.

Даючи правову оцінку (матеріалам справи) встановленим у справі обставинам з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд зважає на наступне.

В силу частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Основного Закону встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення є Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996р. №393/96-ВР у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 02.10.1996р. №393/96-ВР).

Відповідно до статті 1 названого Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з частиною 3 та 4 статті 3 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності, а скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

- порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

- створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

- незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до приписів статті 5 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР звернення може бути усним (викладеним громадянином і записаним посадовою особою на особистому прийомі) чи письмовим, надісланим поштою або переданим громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до чинного законодавства.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

У той же час, частина 3 статті 7 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР передбачає, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Відповідно до статті 18 названого Закону громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Згідно зі статтею 19 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Статтею 20 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, під дію Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР підпадають спірні правовідносини, які виникли між сторонами щодо розгляду скарги №2 та №3, а також заяви про порушення доступу до публічної інформації та заяви для оперативного реагування.

Заперечуючи проти позову та на підтвердження дотримання вимог названого вище Закону, відповідач зазначив, що з метою розгляду порушених у скарзі №2 питань щодо неправомірних дій співробітників Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві перевірку було проведено ГСУ МВС України, а щодо неправомірних дій співробітників ДВБ МВС України - Департаментом внутрішньої безпеки МВС України.

У зв'язку з необхідністю проведення додаткової перевірки, викладених у скарзі питань, 29 серпня 2014 року ГСУ МВС України листом №13/н-5796 повідомило позивачів про продовження термінів розгляду звернення, а відповідь по суті скарги надало листом від 11 вересня 2014 року №13/Н-5796.

Зі змісту зазначеного листа вбачається, що Головним слідчим управлінням МВС України під час службової перевірки, викладених у скарзі фактів, встановлено порушення з боку службових осіб СВ Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві кримінального процесуального законодавства, що стало підставою для вжиття до таких осіб заходів дисциплінарного впливу.

Також заявників проінформовано, що за фактами можливих неправомірних дій працівників ДВБ МВС, допущених під час розгляду попередніх звернень позивачів та окремих працівників Печерського РУ щодо неналежного здійснення прийому громадян, ненадання відповідей на звернення і клопотання, подані до цього рай управління, перевірку проведено працівниками ДВБ Міністерства, про результати якої поінформовано заявників листом від 11 вересня 2014 року №18/5-Н-13.

Крім того, листом від 11 вересня 2014 року №18/5-Н-13 ДВБ МВС України повідомила заявників, що порушень чинного законодавства з боку окремих працівників Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві не встановлено, а опитати працівників ДВБ МВС України, які на думку заявників скоїли неправомірні дії, не є можливим у зв'язку зі службовими відрядженнями їх до зони АТО. Після повернення зазначених осіб, їх буде опитано та надано оцінку правомірності їх дій, про що громадян буде проінформовано додатково.

Перевіряючи дотримання відповідачем наведених вище правових норм Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР під час розгляду скарги №2, суд не приймає до уваги посилання МВС України на дотримання строків розгляду звернення, визначені Законом, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження направлення позивачам листа від 29 серпня 2014 року про продовження строків розгляду звернення у зв'язку з необхідністю проведення перевірки.

У той же час, з огляду на отримання позивачами листів з відповідями, прийнятими за результатами розгляду порушених у скарзі питань, що було підтверджено останніми під час розгляду справи, суд приходить до висновку про виконання відповідачем вимог Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР в цій частині.

Посилання позивачів на допущення МВС України під час розгляду скарги №2 порушень положень статті 7 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР, якими закріплено заборону направлення скарги для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються, в частині направлення скарги №2 щодо протиправних дій службових осіб ДВБ МВС України для розгляду названому департаменту, суд визнає необґрунтованими, оскільки фактично таку перевірку проведено не було у зв'язку з відсутністю осіб, дії яких оскаржуються та неможливістю їх опитати. Про зазначене було повідомлено позивачів та зазначено про додаткове повідомлення про результати перевірки викладених у скарзі фактів після проведення перевірки.

Саме неотримання позивачами листа 29 серпня 2014 року №13/Н-5796 про продовження строків розгляду звернення - скарги №2, зумовило подання позивача 12 вересня 2014 року скарги №3 (вх. №Н-3422) на ім'я начальника ДВБ ДВС України.

За результатами розгляду зазначеної скарги листом за підписом першого заступника начальника ДВБ МВС України від 02 жовтня 2014 року №18/5-Н-154о/п, Н-157о/п ОСОБА_1 повідомлено, що керівництвом МВС розглянуто питання щодо створення комісії з представників структурних підрозділів апарату Міністерства по розгляду питань, зазначених у зверненні.

Будь-яких інших відповідей або листів з інформацією про результати проведення розгляду порушених позивачами у скарзі №3 питань, суб'єктом владних повноважень громадянам не направлялось.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про не ненадання відповідачем відповіді за результатами розгляду скарги №3.

На підтвердження дотримання вимог Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР під час розгляду заяви позивачів для оперативного реагування від 17 вересня 2014 року (вх. №Н-3481) відповідач зазначив про її розгляд разом із заявою про порушення доступу до публічної інформації від 23 вересня 2014 року (вх. №Н-3586), який керівництвом МВС України було доручено ГСУ МВС України.

Листом названого підрозділу від 22 жовтня 2014 року №13/н-6963 позивачів було повідомлено про продовження розгляду їх звернень у зв'язку з необхідністю проведення перевірки.

Однак, доказів на підтвердження направлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначеного листа відповідачем суду також не надано, що свідчить про порушення суб'єктом владних повноважень вимог Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР в частині строків розгляду звернень, оскільки кінцеву відповідь на звернення позивачам надано листом від 05 листопада 2014 року №13/Н-7165.

Зі змісту зазначеного листа вбачається, що під час перевірки відомостей, викладених у зверненнях позивачів, встановлено факти порушень кримінального процесуального законодавства з боку службових осіб Острозького МВ УМВС України в Рівненській області та Олександрівському МВ УМВС України в Кіровоградській області та працівників ОМВ слідчих управлінь зазначених УМВС, керівництво слідчих управлінь УМВС України в Рівненській та Кіровоградській області зобов'язано провести службове розслідування, за результатами якого до винних службових осіб вжити заходів дисциплінарного впливу.

Порушень відомчих нормативно-правових актів МВС України щодо документообігу в діях окремих службових осіб ДВБ МВС не встановлено, а також направлено копію відповіді на запит на інформацію, зареєстрований в ДРСДЗ МВС 15 вересня 2014 року за №1405зі.

Аналізуючи зміст звернень позивачів та листа ГСУ МВС України від 05 листопада 2014 року №13/Н-7165, суд приходить до висновку про здійснення суб'єктом владних повноважень розгляду порушених у зверненнях питань та надання відповіді, однак, з порушенням визначеного Законом України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР строку.

Основним нормативно правовим актом, що регулює спірні правовідносини, які виникли між сторонами щодо розгляду запитів на інформацію №1 (вх. №1405зі), №3 (вх. №Н-3449), №4 (вх. №Н-3448) та від 23 вересня 2014 року (вх. №1432зі) є Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. № 2939-VI (далі по тексту - Закон України від 13.01.2011р. №2939-VI).

Основною метою прийняття названого Закону є створення механізму реалізації права кожного на доступ до публічної інформації. Він містить перелік гарантій дотримання прав на надання публічної інформації, поетапний порядок доступу до неї, надає визначення таким поняттям, як конфіденційна, таємна та службова інформація, регламентує порядок її отримання, визначає порядок і строки подачі та задоволення запиту на інформацію, а також процедуру оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації.

Так, відповідно до визначення публічної інформації, яке міститься в статті 1 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI, це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Доступ до інформації забезпечується шляхом її оприлюднення у засобах масової інформації (в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом) та через надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до статті 12 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

До обов'язків розпорядників інформації, зокрема, віднесено надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації (пункт 6 частини 1 статті 14 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI).

Реалізуючи право на отримання публічної інформації запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина 2 статті 19 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI).

Окрім того, відповідно до положень статті 10 зазначеного Закону, кожна особа має право:

1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;

2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;

3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;

4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;

5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

Частиною 2 названої правової норми також закріплено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані:

1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;

2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;

3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;

4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (частина 5 статті 10 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI).

Положеннями статті 16 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI закріплено, що запит на інформацію підлягає реєстрації у встановленому розпорядником інформації порядку, а останній відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань запитів на інформацію розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію та надання консультацій під час оформлення запиту.

Відповідно до статті 20 названого Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Тільки у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

У той же час, статтею 22 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI закріплено право розпорядника відмовити в задоволенні запиту, однак, лише у разі, якщо:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19 цього Закону.

Аналізуючи наведену вище норму чинного законодавства України, колегія суддів приходить до висновку, що відмова в наданні запитуваної інформації може бути аргументована виключно підставами, закріпленими в пунктах 1-4 частини 1 статті 22 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI.

Статтею 23 цього Закону встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2014 року позивачі звернулись до відповідача із запитами на інформацію.

За результатами розгляду запиту на інформацію №1 позивачам ДВБ МВС України направлено лист від 19 вересня 2014 року №18/5-19зі, в якому зазначено про направлення ДВБ МВС України листа від 17 червня 2014 року за №18/5-ЦА-Н-63оп, 72оп, 567, а підставою для такого направлення стало створення названим підрозділом робочої групи для організації відповідної перевірки.

Проте, з метою отримання копії зазначеного листа позивачам запропоновано звернутися до Державної фіскальної служби України (колишнє Міністерство доходів і зборів України), оскільки зазначений документ до ДВБ МВС України не повертався та будь-яка інформація не надходила.

У наданні інформації щодо перебування працівників органів внутрішніх справ України в зоні АТО заявникам було відмовлено з огляду на неможливість її розголошення.

За результатами розгляду запитів на інформацію №3 та №4 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлено лист від 29 жовтня 2014 року листом №18/2-ЦА-160о/п, 170о/п, 171о/п, в якому зазначено про встановлення за результатами проведеної працівниками слідчого управління ГУ МВС України в м. Києві перевірки порушення кримінального процесуального законодавства з боку окремих службових осіб СВ Печерського РУ та вжиття до них заходів дисциплінарного впливу.

Додаткового названим листом позивачів було поінформовано, що відповідно до положень статті 19 Закону України «Про звернення громадян», пунктів 2, 5 статті 10 Закону України «Про міліцію», пункту 8 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого указом Президента України від 06 квітня 2011 року №383/2011, пункту 4.1 Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10 жовтня 2004 року №1177, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2004 р. за №1361/9960 у разі наявності у зверненнях громадян даних, що свідчити б про можливе порушення ними вимог податкового законодавства, або отримання таких даних під час проведення перевірок за вказаними зверненнями, направлення копій звернень позивачів до Міністерства доходів і зборів України не суперечить законодавству України.

Аналізуючи зміст направлених позивачам відповідей, суд звертає увагу, що на питання щодо підстав направлення ДВБ МВС України листа від 17 червня 2014 року №18/5-ЦА-Н-63оп, 72оп, 567 до Міністерства доходів і зборів України, відповідь фактично надано 29 жовтня 2014 року листом № 18/2-ЦА-160о/п, 170о/п, 171о/п, тобто з порушенням приписів статті 20 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI.

Також суд не може погодитись з правомірністю дій відповідача в частині ненадання копії зазначеного листа з посиланням на його направлення до Міністерства доходів і зборів України та не повернення станом на дату розгляду запиту, а також ненадання відомостей щодо перебування працівників органу в зоні АТО, оскільки ані в самому листі, ані під час розгляду справи, суб'єктом владних повноважень не наведено нормативного обґрунтування таких дій.

Крім того, суд приходить до висновку про ненадання відповідачем відповіді на порушенні у запитах на інформацію №3 та №4 питання, оскільки такі у листі від 29 жовтня 2014 року № 18/2-ЦА-160о/п, 170о/п, 171о/п відсутні, а сам лист складений із порушенням строків, визначених у статті 20 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI.

Щодо розгляду відповідачем запиту на інформацію позивачів від 23 вересня 2014 року (вх. №1432зі), то під час розгляду справи судом МВС України не надано будь-яких пояснень та доказів та підтвердження здійснення такого розгляду та надання відповіді за результатами його проведення.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині визнання протиправними дій відповідача щодо несвоєчасного розгляду скарги №2, заяви для оперативного реагування від 17 вересня 2014 рок, заяви про порушення доступу до публічної інформації від 23 вересня 2014 року та щодо ненадання відповідей за результатами розгляду інформаційних запитів №1, №3 та №4 з усіх порушених у них питань, а також ненадання відповіді на запит на інформацію від 23 вересня 2014 року.

При цьому колегія суддів, зважаючи на те, що відповідь на скаргу №2, заяву для оперативного реагування від 17 вересня 2014 рок, заяву про порушення доступу до публічної інформації від 23 вересня 2014 року та частково на запити на інформацію №1, №3 та №4 позивачів була надана, однак з якою останні не погоджуються, суд не вбачає підстав для задоволення вимог про визнання протиправними дій Міністерства внутрішніх справ України щодо ненадання за згаданими запитами на інформацію і зверненнями ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Разом з тим, відповідно до загальних принципів адміністративного судочинства, зокрема, диспозитивності, суд вважає, що порушене право позивачів на отримання інформації підлягає захисту шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень повторно розглянути запити на інформацію №1, №3 та №4 від 15 вересня 2014 року та від 23 вересня 2014 року й надання відповідей згідно з вимогами чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд вважає недоведеним належними засобами доказування факт завдання останнім такої шкоди саме тими діями, які оскаржуються ними в даному провадженні.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 1167 названого Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки доказів заподіяння позивачам моральної шкоди діями відповідача, пов'язаними з наданням відповідей на звернення і запити на інформацію суду надано не було, переконливих доводів щодо спричинення такої шкоди відповідачем саме оскаржуваними в даному провадженні діями (бездіяльністю) не наведено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у відповідній частині.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б повністю спростовували доводи позивачів, відповідач суду не надав.

Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та виходячи з того, що під час розгляду справи доводи, викладені в адміністративному позові частково знайшли своє підтвердження, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись ст.ст.11, 69-71, 94, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо несвоєчасного розгляду скарги №2 (вх. №Н-2804, №Н-2805, №Н-2806), заяви для оперативного реагування від 17 вересня 2014 рок (вх. №Н-3481), заяви про порушення доступу до публічної інформації від 23 вересня 2014 року (вх. №Н-3586) та щодо ненадання відповідей за результатами розгляду запитів на інформацію №1 від 15 вересня 2014 року (вх. №1405зі), №3 від 15 вересня 2014 року (вх. №Н-3449) та №4 від 15 вересня 2014 року (вх. №Н-3448) з усіх порушених у них питань, а також ненадання відповіді на запит на інформацію від 23 вересня 2014 року (вх. №Н-3586).

Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути запити на інформацію ОСОБА_1 і ОСОБА_2 №1 від 15 вересня 2014 року (вх. №1405зі), №3 від 15 вересня 2014 року (вх. №Н-3449) та №4 від 15 вересня 2014 року (вх. №Н-3448) та від 23 вересня 2014 року (вх. №Н-3586) і надати відповідь у відповідності до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду.

В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

В.П. Катющенко