Справа № 816/47/15-а
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року м.ПолтаваСправа № 816/47/15-а

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Удовіченка С.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Христич О.С.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Куришко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м.Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, рішення про застосування штрафних санкцій, вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

06 січня 2015 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м.Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області про:

- визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05 грудня 2014 року №,

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року №,

- рішення від 23 грудня 2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняте за результатами перевірки оскаржуване податкове повідомлення - рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимога є протиправними, оскільки при визначенні витрат та єдиного внеску позивачем дотримані норми Податкового кодексу України та Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування". Вказував, що перевіряючими під час перевірки досліджено лише рух коштів на рахунку, що передбачає безготівковий розрахунок за придбаний товар, а саме рух коштів по розрахунковому рахунку відкритому у АТ "Прокредитбанк", разом з тим у даному випадку оплата проводилася в готівковій формі.

Відповідач проти позову заперечував, вказуючи на відсутність документів які підтверджують оплату продукції закупленої у ФОП ОСОБА_3 Так, згідно розрахункового рахунку відкритого у АТ "Прокредитбанк" не встановлено перерахування грошових коштів за продукти харчування ФОП ОСОБА_3 Зазначив, що в Книзі обліку доходів та витрат не заповнені всі обов'язкові графи, при співставлені сум готівки, виданої контрагенту позивача та дат, коли проведені розрахунки, відсутні збіги у Книгі.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) зареєстрований як фізична особа-підприємець 22 липня 2004 року (т.2 а.с. 150-151) та перебуває на обліку в ДПІ у м.Полтаві, що не оспорюється сторонами. Позивач також являється платником податку на додану вартість (т.2 а.с. 76).

Видами діяльності позивача є: оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами, оптова торгівля цукром, шоколадом і кондитерськими виробами, оптова торгівля кавою, чаєм, какао та прянощами, оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (т.2 а.с. 150-151).

ДПІ у м. Полтаві, на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 77.1 статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), підпункту 2 пункту 1 статті 13 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI (із змінами та доповненнями), проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року, дотримання законодавства щодо ведення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства у період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

Правомірність підстав та порядку проведення перевірки позивачем не оспорюється.

За результатами перевірки складено акт від 05 грудня 2014 року №7227/16-01-17-01-11/НОМЕР_1 (т.1 а.с. 14-48), за висновками якого встановлено, зокрема порушення:

- підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 177.2, пункту 177.4 статті 177, пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб за 2012-2013 роки на загальну суму 17529,08 грн.,

- пункту 2 частини першої статті 7 та частини 11 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464-VI у результаті чого занижено єдиний соціальний внесок за 2011-2013 роки у сумі 42915,09 грн., у тому числі за 2011 рік у сумі 2364,47 грн., за 2012 рік у сумі 11943,14 грн. та за 2013 рік у сумі 28607,48 грн.

На підставі акту перевірки від 05 грудня 2014 року №7227/16-01-17-01-11/НОМЕР_1 ДПІ у м. Полтаві прийнято:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05 грудня 2014 року №ф- (т.1 а.с. 49), якою позивачу визначено суму боргу в розмірі 42915,09 грн.,

- податкове повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року № (т.1 а.с. 50), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 21911,35 грн.

- рішення №013211701 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23 грудня 2014 року (т.1 а.с. 51), яким позивачу нараховано штрафні санкції в розмірі 2979,35 грн.

Збільшуючи фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, зі слати єдиного внеску та застосовуючи штрафні санкції податковий орган виходив з того, що:

- "завищення витрат у 2012-2013 роках від провадження господарської діяльності, відображеного в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2012-2013 роки сум в розмірі 34418,30 грн. та 82442,25 грн. відповідно, відбувалося за рахунок включення до їх складу витрат, понесених за рахунок придбання продукції харчування у ФОП ОСОБА_3, які не оплачені останньому, тобто включення до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів суми кредиторської заборгованості",

- "у 2011 році встановлено, що в поданій звітності про суми нарахованого єдиного внеску за 2011 рік позивачем до УПФУ Київського району у м. Полтаві відсутні показники, які свідчать про отримання доходу від підприємницької діяльності. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток), нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. У 2012-2013 роках встановлено розбіжність чистого доходу, на який нараховується єдиний соціальний внесок на загальну суму 116860,55 грн. у тому числі за 2012 рік у сумі 34418,30 грн. та у 2013 році у сумі 82442,25 грн."

Позивач, не погоджуючись із позицією відповідача щодо правомірності збільшення йому суми грошового зобов'язання та застосування штрафних санкцій, звернувся до суду з вимогою про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Надаючи правову оцінку спірним рішенням та вимогі суд дійшов до наступних висновків.

Як встановлено судом позивач у спірному періоді здійснював реалізацію продуктів харчування.

На підставі здійснених господарських операцій позивачем задекларовано у 2012 році дохід у розмірі 352588,64 грн. (т.2 а.с. 57-61) та у 2013 році дохід у розмірі 917845,84 грн. (т.2 а.с. 70-73).

Перевіркою контролюючого органу щодо формування доходу розбіжностей не встановлено (т.1 а.с. 28).

Вказані реалізовані продукти харчування протягом 2012-2013 років були придбані, зокрема, у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

На підтвердження факту придбання товару позивачем надано копії податкових та видаткових накладних, видаткових касових ордерів, квитанцій до прибуткових касових ордерів (т.1 а.с. 57-130, т.2 а.с. 2-54).

За результатами вказаної господарської операції позивачем сформовано витрати у 2012 році в розмірі 34418,30 грн. та у 2013 році в розмірі 82442,25 грн. (т.1 а.с. 29).

Відповідно до пункту 177.2. статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

При цьому, згідно пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

За приписами підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (пункт 138.4 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до абзацу першого підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (в редакції чинні на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Зі змісту вищевикладених положень законодавства випливає, що до складу витрат належать лише витрати, які прямо передбачені Податковим кодексом України, що використовувались для забезпечення господарської діяльності підприємства, та не зазначені в переліку у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу, за умови дотримання правил формування витрат, вимагає наявності зв'язку витрат платника податків на придбання товарів з його господарською діяльністю та належного документального підтвердження факту понесення платником таких витрат.

В свою чергу, за визначенням підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником);

Згідно пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №318 від 31 грудня 1999 року, витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов'язань.

Згідно з пунктом 6 вказаного Положення витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов'язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені (пункт 7 Положення).

Таким чином, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що право платника податку на витрати виникає в періоді отримання доходу від реалізації таких товарів, робіт, послуг за наявності підтвердження понесених витрат первинними документами, що складаються відповідно до вимог ведення бухгалтерського обліку та внаслідок зменшення власного капіталу, тобто зменшення активів або збільшення зобов'язань.

Як свідчать матеріали справи, в додатку 5 гр. 4 "Вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції" до розділу III податкової декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік від 09 лютого 2013 року ФОП ОСОБА_1 задекларовано суму 330202,14 грн. та в додатку 5 гр. 4 "Вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції" до розділу III податкової декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік від 10 лютого 2014 року позивачем задекларовано суму 802603,14 грн.

В ході перевірки податковим органом встановлено, що за товар, придбаний у ФОП ОСОБА_3 позивачем не проведено оплату, оскільки, згідно руху коштів по розрахунковому рахунку НОМЕР_2, відкритому у АТ "Прокредитбанк" не встановлено перерахування грошових коштів контрагенту, що не оспорювалося і ФОП ОСОБА_1

Разом з тим, з пояснень позивача судом встановлено, що за поставлений товар останній розраховувався готівкою та на кожну поставлену партію товару виписував квитанцію до видаткового касового ордеру (т.1 а.с. 58-60, 62, 65, 67-69, 71, 74, 76, 79, 81, 84, 86, 88-91, 93-96, 98-101, 103-107, 109-112, 114, 116, 118, 120, 122, 124, 125, 127-130).

Суд вважає за необхідне зазначити, що контролюючим органом в порушення пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України, не враховано, що ФОП ОСОБА_1 включено до складу витрат суму витрат, понесених на придбання товарів, які реалізовано у звітному періоді та визнано доходи від їх реалізації, що не заперечується відповідачем (т.1 а.с. 33-35).

Твердження контролюючого органу про наявність кредиторської заборгованості в розмірі 4102224,83 грн. за товари станом на 31 грудня 2013 року може лише свідчити про існування у позивача зобов'язань перед контрагентом щодо сплати за товари та призводить до зменшення власного капіталу платника податку

Крім того, суд вважає, що наявність у платника податку - фізичної особи-підприємця, що здійснює діяльність на загальній системі оподаткування, кредиторської заборгованості перед постачальниками, не позбавляє права платника податку на формування витрат звітного періоду, за умови отримання доходу від реалізації таких товарів та документального підтвердження розміру понесених витрат.

Слід відмітити, що твердження податкового органу щодо розбіжностей сум готівки, виданої ФОП ОСОБА_3 (відповідно до касових ордерів), та дат, коли проведені розрахунки із Книгою обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці (т.1 а.с. 160-221) не є безумовною підставою для визнання завищення витрат позивачем, а є підставою для застосування до такого суб'єкта господарювання адміністративної відповідальності, чи застосування фінансові санкції за неналежне ведення такої Книги .

Крім того, суд зазначає, що Наказом Міністерства фінансів України від 07 листопада 2011 року №1395 "Про затвердження форми податкової декларації про майновий стан і доходи та Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), затверджено форму податкової декларації про майновий стан і доходи разом з додатками. При цьому, встановлена Інструкцією форма декларації та додатків до неї передбачає відображення платником податків саме вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції, а не придбані та оплачені товари, як стверджує контролюючий орган.

Стосовно тверджень відповідача про порушення ФОП ОСОБА_1 пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" за 2011 рік, суд зазначає слідуюче.

Як встановлено судом фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність на загальній системі оподаткування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2664-VI (далі по тексту Закон України 2664-VI) (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно пункту четвертого та п'ятого частини першої статті 4 Закону України 2664-VI платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності; особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями.

Аналізуючи вищевказані норми суд приходить до висновку, що фізичні особи-підприємці, які застосовують загальну систему оподаткування, не повинні сплачувати єдиний внесок за періоди, в яких не отримували дохід (прибуток).

Отже, дослідження наявних у справі доказів у їх сукупності, дає суду підстави для висновку про відсутність в діях фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 порушень податкового законодавства, визначених актом перевірки №7227/16-01-17-01-11/НОМЕР_1 від 05 грудня 2014 року, на підставі висновків якого відповідачем прийняті оскаржувані податкове повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року №, рішення від 23 грудня 2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимоги від 05 грудня 2014 року №.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, незважаючи на вимогу частини другої статті 71 цього Кодексу щодо процесуального обов'язку відповідача, останній в ході судового розгляду справи правомірності прийнятого податкового повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року №, рішення від 23 грудня 2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимоги від 05 грудня 2014 року № не довів, а відтак позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про наявність законних підстав для задоволення адміністративного позову щодо визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року №, рішення від 23 грудня 2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимоги від 05 грудня 2014 року №.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

При цьому, таке стягнення повинно проводитися виключно за рахунок бюджетних асигнувань розпорядника бюджетних коштів - суб'єкта владних повноважень, що був стороною у справі та не на користь якого винесено рішення суду.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Як свідчить наявна у матеріалах справи квитанція №32Р06131 , при зверненні до суду з даним адміністративним позовом ФОП ОСОБА_1 сплачено 10 відсотків розміру ставки судового збору, що становить 182,70 грн.

Отже, стягненню з Державного бюджету України на користь позивача підлягає сума фактично сплаченого судового збору в розмірі 182,70 грн.

В силу пункту 21 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" органи доходів і зборів звільнені від сплати судового збору, а тому судовий збір в сумі, що становить 90 відсотків розміру ставки судового збору, з відповідача до державного бюджету не стягується.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м.Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 05 грудня 2014 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 23 грудня 2014 року №.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 23 грудня 2014 року №.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв'язку зі сплатою судового збору у розмірі 182 (сто вісімдесят дві) гривні 70 (сімдесят) копійок.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 31 січня 2015 року.

Суддя С.О. Удовіченко