Справа № 818/8359/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2015 р. м. Київ К/800/16741/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Комунального закладу "Охтирська центральна районна лікарня" на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2014 року у справі за позовом Комунального закладу "Охтирська центральна районна лікарня" до Державної фінансової інспекції в Сумській області, Охтирської об'єднаної державної фінансової інспекції про визнання протиправною та скасування вимоги в частині,

встановив:

Комунальний заклад "Охтирська центральна районна лікарня" звернувся до Державної фінансової інспекції в Сумській області, Охтирської об'єднаної державної фінансової інспекції з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати пункти 9, 11 письмової вимоги Охтирської об'єднаної державної фінансової інспекції від 08 жовтня 2013 року № 03-14/1721 "Про усунення порушень".

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що працівниками Охтирської об'єднаної державної фінансової інспекції проведена планова ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01 лютого 2011 року по 31 серпня 2013 року, про що складений акт від 10 вересня 2013 року № 103-21/63.

За результатами перевірки направлена вимога від 08 жовтня 2013 року № 03-14/1721, в якій встановлено у пункті 9 про порушення п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, в результаті невірного визначення базових місяців для нарахування індексації, 68 працівникам зайво нарахована індексація заробітної плати в сумі 34 137 грн 08 коп., та, як наслідок, зайво перерахований єдиний внесок на заробітну плату в сумі 12 391 грн 76 коп.; запропоновано стягнути зайво виплачену індексацію в сумі 34 137 грн 08 коп., шляхом утримання із їх заробітної плати, згідно поданих ними заяв; в іншому випадку шкоду в сумі 34 137 грн 08 коп. покрити за рахунок осіб, винних у зайвому нарахуванні індексації, у порядку та розмірах, встановлених ст. ст. 130, 133, 136 КЗпП України; провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо зайво сплаченого єдиного соціального внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування та повернути зайво сплачені кошти в сумі 12 391 грн 76 коп. (зарахувати в рахунок майбутніх платежів);

у пункті 11 ревізією витрат на харчування встановлено, що у зв'язку із застосуванням завищених відсотків по рибі свіжомороженій, потрошеній без голови при приготуванні страв "Риба смажена" та "Суп-уха" в порушення наказу Державного казначейства України № 130 від 18 грудня 2000 року "Про затвердження Типових форм обліку та списання записів бюджетних установ та Інструкції про їх складання", п. 2 наказу Головного управління Державного казначейства України № 114 від 10 грудня 1999 року "Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку бюджетних установ", за лютий 2011 року, квітень - грудень 2011 року, 2012 року та січень-березень 2013 року в 309-ти випадках понаднормово списано риби свіжомороженої, в кількості 174,551 кг, на суму 5 989 грн 63 коп.; шкоду в сумі 5 989 горн 63 коп. покрити за рахунок осіб винних у понаднормову списанні риби, у порядку та розмірах, встановлених ст. ст. 130, 133, 136 КЗпП України.

Не погоджуючись із вказаними пунктами вимоги, позивач заявив цей позов.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди дійшли висновку про правомірність вимоги відповідача від 08 жовтня 2013 року 303-14/1721 в частині пунктів 9,11.

Колегія суддів не погоджується з висновками судів.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу» (в редакції на час ухвалення судового рішення) головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Державний фінансовий контроль реалізується державною контрольно-ревізійною службою через проведення державного фінансового аудита, перевірки державних закупівель та інспектування.

Відповідно до ст. 2 Закону України Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» порядок проведення державною контрольно-ревізійною службою державного фінансового аудиту та інспектування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Для підтвердження виявлених в ході операційного аудиту фактів порушення законодавства та належного їх документування контролюючий орган забезпечує проведення ревізії відповідно до Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550.

Пунктом 35 вказаного Порядку визначено, що виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції служби, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб.

Відповідно до п. 46 Порядку якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом служби у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Згідно із п. 49 Порядку у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, орган служби ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Отже, встановивши, що державному підприємству завдано шкоду, управління ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Крім того, п. 50 Порядку встановлено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи служби вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи згідно із ст. 19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із змісту вказаних положень законодавства вбачається, що відповідач здійснює фінансовий контроль за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності. Відповідний контроль здійснюється шляхом проведення ревізії. У випадку встановлення порушень законодавства, відповідач має право пред'являти письмову вимогу про усунення виявленого ревізією порушення чинного законодавства.

Відшкодування збитків, завданих державі, тобто фактично захист права держави, порушеного діями об'єкта контролю, може відбуватись лише в порядку позовного провадження, під час якого суд перевіряє і оцінює всі обставини, необхідні для встановлення наявності підстав для стягнення збитків.

Таким чином, про виявлені під час ревізії збитків фінансова інспекція зобов'язана зазначити про це в акті перевірки, однак вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом зобов'язання сторони забезпечити стягнення чи повернення коштів.

За висновком колегії суддів, виявлені в ході ревізії збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом. При цьому правильність обчислення їх розміру, як і наявність підстав для їх стягнення, перевіряє суд, який розглядає цей позов.

Крім того, всупереч вищенаведеним приписам оскаржувані пункти вимоги не відповідають критерію визначеності, оскільки не містять вичерпної вказівки відповідачу щодо конкретної дії, вчинення якої призведе до усунення виявлених порушень, натомість передбачає альтернативні шляхи відшкодування коштів.

Окрім того, зміст наведених пунктів вказує на те, що в них відповідач зобов'язує позивача порушити певні питання та вчинити дії. Між тим, відповідач не вказує на те, якою нормою закону (підзаконного акту) передбачено відновлення порушених вимог законодавства саме в такий спосіб.

Між цим, пункт 49 Порядку передбачає порядок пред'явлення цивільних позовів до винних працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі, тоді як ані в акті, ані у вимозі відповідач не зазначає осіб, вина у вчиненні порушення яких встановлена під час ревізії.

Відповідно до статей 133, 134 КЗпП України у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть: працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Аналіз вказаних норм не дає підстави для висновку про можливість їх застосування до спірних відносин.

Така правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня та 13 травня 2014 року (справа № 21-40а14 та № 21-89а14, відповідно).

Оскільки під час вирішення спору суди першої та апеляційної інстанції не правильно застосували норми матеріального права, то скаргу позивача слід задовольнити.

Відповідно до ст. 229 КАС України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Комунального закладу "Охтирська центральна районна лікарня" задовольнити.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Комунального закладу "Охтирська центральна районна лікарня" до Державної фінансової інспекції в Сумській області, Охтирської об'єднаної державної фінансової інспекції про скасування пунктів вимоги задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати пункти 9 і 11 письмової вимоги відповідача від 08 жовтня 2013 року № 03-14/1721 "Про усунення порушень".

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: