Справа № 826/6670/14
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

826/6670/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 січня 2015 року 08:20 Справа № 826/6670/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» до Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Севастополі про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса» (далі – позивач, ТОВ «Дієса») до Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Севастополі (далі – відповідач, Інспекція) про визнання протиправними дій посадових осіб Інспекції при проведенні позапланової перевірки магазину ТОВ «Дієса» за адресою: м. Севастополь, вул. Вакуленчука, 29 та скасування постанови про накладення штрафних санкцій №225 від 20.12.2013 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.01.2015 року закрито провадження в частині позовних вимог про визнання протиправними дій посадових осіб Інспекції при проведенні позапланової перевірки магазину ТОВ «Дієса» за адресою: м. Севастополь, вул. Вакуленчука, 29 з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що при проведенні позапланової перевірки відповідач допустив грубе порушення норм законодавства, внаслідок чого складено необґрунтований акт перевірки та на підставі якого було винесено незаконну постанову, що підлягає скасуванню.

В ході своєї діяльності магазин «Дієса» не допускав порушень закону, всі товари, що підлягають обов'язковій сертифікації та реалізуються в магазинах "Ельдорадо", сертифіковані, і в інформаційно-консультативній службі кожного такого магазину є копія відповідного сертифікату відповідності на кожну номенклатуру відповідного товару, про що зазначено в акті перевірки, однак перевірка була проведена без достатніх правових підстав, що не може нести для суб’єкта господарювання належних правових наслідків, а тому, на думку позивача, прийнята постанова є необґрунтованою та незаконною.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити.

Представник відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав, письмових заперечень проти позову не надав.

Відповідно до вимог ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Основним видом діяльності товариства є роздрібна торгівля в спеціалізованих магазинах електронною апаратурою побутового призначення для приймання, запису, відтворення звуку й зображення.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 27.11.2013 року по 28.11.2013 року Інспекцією на підставі наказу № 232 від 27.11.2013 року, направлення № 000447 від 27.11.2013 року та згоди Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів від 26.11.2013 року № 5445-2-7/7 проведено позапланову перевірку з питань дотримання вимог законодавства про захист прав споживачів при реалізації непродовольчих товарів у магазині «Ельдорадо» ТОВ «Дієса», розташованого за адресою: м. Севастополь, вул. Вакуленчука, 29.

Підставою для проведення позапланових заходів стало звернення Спілки захисту прав споживачів Солом'янського району м. Києва від 26.11.2013 року № 405-01-01.

За результатами проведених позапланових заходів Інспекцією складено акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів № 000361 від 28.11.2013 року, яким встановлено порушення вимог:

- ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» п.16 Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами (наказ Міністерства економіки України від 19.04.2007 року №104) – реалізація непродовольчих товарів без необхідної, повної, достовірної, доступної та своєчасної інформації для споживачів, а саме: дати виробництва, найменування та місцезнаходження підприємства, яке здійснює функції виробника в Україні, правил та умов безпечного і ефективного використання товарів, недостовірна інформація про дату виробництва;

- ст. 6 та ч. 4 ст. 14 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктів 17, 18 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів (постанова Кабінету Міністрів України від 15.06.2006 року №833) – реалізація продукції, що підлягає обов'язковій сертифікації в Україні, але у документах, згідно з якими її передано на реалізацію, відсутні реєстраційні номери сертифіката відповідності або свідоцтва про визнання відповідності.

На підставі акту перевірки № 000361 від 28.11.2013 року, за реалізацію товарів без необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації для споживачів, відповідачем прийнято постанову №225 від 20.12.2013 року про накладення стягнень, передбачених ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», якою застосовано до ТОВ «Дієса» штраф у розмірі 2975,00 грн.

Позивач, вважаючи дії Інспекції при проведенні перевірки магазину «Ельдорадо» ТОВ «Дієса» протиправними, а прийняту за результатами такої перевірки постанову незаконною, звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об’єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023-XII.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Згідно з ч.4 ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів», продукція, на яку актами законодавства або іншими нормативними документами встановлено обов'язкові вимоги щодо забезпечення безпеки для життя, здоров'я споживачів, їх майна, навколишнього природного середовища і передбачено нанесення національного знака відповідності, повинна пройти встановлену процедуру оцінки відповідності. Виробник має право маркувати продукцію національним знаком відповідності за наявності декларації про відповідність та/або сертифіката відповідності, виданих згідно із законодавством.

Реалізація продукції (у тому числі імпортних товарів) без маркування національним знаком відповідності та/або без сертифіката відповідності чи декларації про відповідність забороняється.

Підставою для митного оформлення імпорту таких товарів на територію України є наявність передбачених законодавством документів, які засвідчують факт проходження ними процедури оцінки відповідності.

Частиною 1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна містити:

1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються;

2) найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція;

3) дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об'єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт;

4) відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами;

5) позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів;

6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції;

6-1) виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров'ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності;

7) дату виготовлення;

8) відомості про умови зберігання;

9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця);

10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції;

11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій;

12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Частиною 2 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, зокрема, що інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв’язку.

Загальні умови провадження торговельної діяльності суб’єктами оптової торгівлі, роздрібної торгівлі, закладами ресторанного господарства, основні вимоги до торговельної мережі, мережі закладів ресторанного господарства і торговельного обслуговування споживачів (покупців), які придбавають товари у підприємств, установ та організацій незалежно від організаційно-правової форми і форми власності, фізичних осіб - підприємців та іноземних юридичних осіб, що провадять підприємницьку діяльність на території України визначає Порядок провадження торговельної діяльності та правила торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2006 року № 833 (далі – Порядок).

Відповідно до п.21 даного Порядку, суб’єкт господарювання зобов’язаний надавати споживачеві (покупцеві) у доступній формі необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари.

Порядок приймання, зберігання, підготовки до продажу та продажу непродовольчих товарів через роздрібну торговельну мережу, а також визначають вимоги щодо дотримання прав споживачів стосовно належної якості та безпеки товарів і рівня торговельного обслуговування регламентують Правила роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19 квітня 2007 року №104 (далі – Правила).

Пунктом 16 Правил визначено, що, здійснюючи продаж непродовольчих товарів вітчизняного та іноземного виробництва, працівники суб'єкта господарювання зобов'язані надати споживачам необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари в супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів, яка має містити:

назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються;

найменування нормативних документів, вимогам яких повинні відповідати вітчизняні товари;

дані про основні властивості товару;

відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремих товарів, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами;

дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товару;

дату виготовлення;

відомості про умови зберігання;

гарантійні зобов'язання виробника (виконавця);

правила та умови ефективного і безпечного використання товару;

строк придатності (строк служби) товару, відомості про необхідні дії споживача після його закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій;

найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Стосовно товарів, які підлягають обов'язковій сертифікації, споживачу повинна надаватись інформація про їх сертифікацію.

Стосовно товарів, які за певних умов можуть бути небезпечними для життя, здоров'я споживача та його майна, навколишнього природного середовища, виробник (виконавець, продавець) зобов'язаний довести до відома споживача інформацію про такі товари і можливі наслідки їх споживання (використання).

Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови.

Враховуючи наведені норми, законодавець не обмежує право суб'єкта господарювання наносити необхідну інформацію, крім як на самий товар, також у іншій формі, зокрема інформація про товар може міститься у супровідній документації чи на етикетці. У випадках, коли це зумовлено певними властивостями товару, інформація про нього може наноситись іншим способом, або надаватись засобами дистанційного зв'язку.

Як вбачається з акту перевірки, відповідачем встановлено наступні порушення: реалізацію товарів з порушенням вимог чинного законодавства, а саме: без необхідної, повної, доступної, достовірної та своєчасної інформації для споживачів, а також реалізацію продукції, що підлягає обов’язковій сертифікації в Україні, але у документах, згідно з якими її передано на реалізацію, відсутні реєстраційні номери сертифіката відповідності або свідоцтва про визнання відповідності.

Однак, в акті перевірки не зазначено чи перевірялась відповідачем супровідна документація на товар, чи досліджувався зміст етикеток та маркування товарів, на яких знаходиться необхідна інформація про такий товар.

Натомість, позивачем надано суду фотокопії продукції (етикеток), яка на думку відповідача, реалізовувалась з порушенням вимог законодавства, з яких вбачається, що на кожному товарі зазначена дата виготовлення, імпортер та виробник товару, строк придатності, відомості про сертифікацію.

Також, з долучених доказів до справи, вбачається, що на кожен товар у позивача наявні декларації про відповідність Технічним регламентам, сертифікати відповідності, видані ДП «Укрметртестстандарт», висновки державної санітарно-епідеміологічної експертизи, що підтверджують відповідність продукції, а також якість та безпеку.

Крім того, суд зазначає, що ст.13 Закону України «Про стандарти, технічні регламенти та процедури оцінки відповідності» від 01.12.2005 року № 3164-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що відповідність введених в обіг в Україні продукції, процесів та послуг технічним регламентам є обов'язковою.

Вимоги технічних регламентів поширюються на товари вітчизняного та іноземного походження незалежно від їх походження (п.3 ч.4 ст.13 Закону України «Про стандарти, технічні регламенти та процедури оцінки відповідності»).

У статті 33 зазначеного Закону визначено, що Кабінет Міністрів України визначає зразок (опис) та затверджує Правила застосування Національного знака відповідності, що використовується для засвідчення відповідності технічним регламентам. Національний знак відповідності, визначений у технічному регламенті, застосовується до всієї продукції, яка є об'єктом та відповідає вимогам цього технічного регламенту. У разі оцінки відповідності продукції, що є об'єктом технічних регламентів, призначеним зрганом оцінки відповідності до Національного знака відповідності додається ідентифікаційний код цього органу. Національний знак відповідності наноситься на упаковку або етикетку продукції та на рекламні матеріали для процесів або послуг, що відповідають вимогам технічних регламентів.

Згідно Правил застосування національного знака відповідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2001 pоку № 1599, національний знак відповідності засвідчує відповідність позначеної ним продукції вимогам технічних регламентів, які поширюються на неї. Знак відповідності наноситься тільки на ті види продукції, опис яких міститься в технічних регламентах. При цьому нанесення знака відповідності є обов'язковим. У разі підтвердження відповідності продукції призначеним органом з оцінки відповідності поряд із знаком відповідності вноситься ідентифікаційний номер цього органу згідно з державним реєстром таких органів. Знак відповідності наноситься на продукцію безпосередньо її виробниками. Знак відповідності наноситься на виріб та/або на етикетку, тару, пакування, експлуатаційну та товаросупровідну документацію тощо, місце та спосіб нанесення (друкування, наклеювання, гравірування, травлення, штампування, лиття тощо) знака відповідності визначається виробником продукції. Дозволяється використовувати зображення знака відповідності у рекламі позначеної ним продукції.

Відповідно до п. 5 Технічного регламенту безпеки низьковольтного електричного обладнання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.10.2009 року № 1149, введення обладнання в обіг на території України дозволяється за умови, що його розроблено та виготовлено відповідно до встановлених вимог безпеки, у разі дотримання яких таке електрообладнання не створюватиме небезпеки для життя та здоров'я людей, тварин, майна і довкілля.

Пунктом 7 цього ж регламенту унормовано, що забороняється введення в обіг електрообладнання без декларації про відповідність та національного знака відповідності, нанесеного згідно з правилами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2001 pоку № 1599.

Національний знак відповідності наноситься виробником або його уповноваженим представником безпосередньо на електрообладнання, а у разі відсутності можливості його нанесення - відповідно на пакування або документацію, що супроводжує електрообладнання (інструкцію з експлуатації, гарантійне свідоцтво тощо), так щоб забезпечувалася його чіткість, розбірливість та незмивність протягом передбаченого строку служби.

Пунктом 12 цього ж регламенту визначено, що за результатами оцінки відповідності виробник або уповноважений представник проставляє на кожному виробі електрообладнання, пакуванні, інструкції з експлуатації або гарантійному свідоцтві національний знак відповідності та складає декларацію про відповідність за формою згідно з додатком до цього Технічного регламенту.

Відповідно до п.п.24-28 Технічного регламенту з електромагнітної сумісності обладнання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2009 року №785, на апаратуру чи обладнання, оцінка відповідності якої була проведена з дотриманням вимог пунктів 13 - 15 цього Технічного регламенту, повинно бути нанесено маркування національним знаком відповідності.

Маркування національним знаком відповідності наносить виробник або його уповноважений представник - резидент.

З викладених норм вбачається, що всі товари та послуги введені в обіг на території України, незалежно від їх походження, мають відповідати вимогам технічних регламентів та містити національний знак відповідності, що наноситься виробником або його уповноваженим представником.

Товари, що зазначені у акті перевірки відповідають технічним регламентам, про що свідчать сертифікати відповідності та декларації про відповідність продукції вимогам технічних регламентів, що містяться в матеріалах справи.

Такий спосіб нанесення національного знаку відповідності в повній мірі відповідає Правилам застосування національного знака відповідності.

При цьому, факт порушення вимог статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», може бути встановлений лише у випадку відсутності інформації у будь-який визначений законом спосіб щодо кожного товару, стосовно якого проводилась перевірка.

Також, суд враховує ту обставину, що у випадку необхідності споживачі мають змогу скористатися послугами продавців-консультантів для уточнення необхідної інформації про конкретний товар.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», інформація про товар доводиться до відома споживачів різними способами, зокрема, у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку.

Згідно наявних у справі матеріалів відсутня інформація про те, що відповідачем перевірено всі можливі способи доведення інформації про товар до споживача, передбачені ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на те, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки, жодними доказами не підтверджені, суд вважає, що відповідачем, всупереч вимогам частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не доведено обставин, на яких ґрунтується правомірність прийняття постанови, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.11.2014 року вищевказану постанову Окружного адміністративного суду м. Києва залишено в силі.

Таким чином, оскаржувана позивачем постанова прийнята на підставі протиправної перевірки, а тому застосовані штрафні санкції до позивача є незаконними, що свідчить про протиправність оскаржуваної постанови.

З огляду на викладене, беручи до уваги положення ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суду слід приймати постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень, яке скасовується.

Відтак, керуючись ч. 2 ст. 11 цього Кодексу, з метою повного захисту прав позивача та дотримання вимог законодавства, суд вважає необхідним визнати оскаржувану постанову відповідача протиправною та скасувати її.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб’єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятої ним оскаржуваної постанови та вчинення дії при проведенні перевірки.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в обґрунтування позовних вимог.

За таких обставин, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 94, 158-163, КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафних санкцій №225 від 20.12.2013 року.

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (код ЄДРПОУ 36483471) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 182 (сто вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко