Справа № 804/19228/14
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Неклеса О.М.
при секретарі судового засідання Колесник І.О.,
представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,
представника відповідача Волошиної В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.09.2014 р., рішення від 02.09.2014 р. та вимоги від 11.08.2014 р. -
Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4, позивач) звернувся до суду з позовом до Нікопольскої об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі - Нікопольська ОДПІ, відповідач), в якому просить:
Дослідивши письмові докази по справі та заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) зареєстрований Виконавчим комітетом Орджонікідзевської міської ради 20.07.1992 р., взятий на податковий облік в Орджонікідзевському відділенні Нікопольської ОДПІ 20.07.1992 р.
ФОП ОСОБА_4 оподаткування одержаних доходів від підприємницької діяльності з 01.01.2012 р. по 31.03.2013 р. здійснював на загальній системі оподаткування та був платником податку на додану вартість, податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності єдиного внеску. З 01.04.2013 р. по 31.12.2013 р. здійснював на спрощеній системі оподаткування як платник єдиного податку ІІІ групи та був платником: податку на додану вартість, податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, єдиного внеску, єдиного податку.
На підставі п. п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст. 75, ст. 77 ПК України, наказу від 27.06.2014 р. № 941, відповідно до повідомлення від 27.06.2014 р. № 455/1703 Нікопольською ОДПІ у період з 22.07.2014 р. по 04.08.2014 р. проведена документальна планова виїзна перевірка позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р.
За результатами розгляду скарг ФОП ОСОБА_4 від 21.08.2014 р. та від 12.09.2014 р. Головним управлінням Міндоходів у Дніпропетровській області винесено рішення від 24.09.2014 р. № 6756/10/04-36-10-08-09, яким скарги позивача залишено без задоволення, а оскаржувані ним рішення податкового органу - без змін.
Рішеннями Державної фіскальної служби України від 10.10.2014р. № 2182/Л/99-99-10-01-03-14 та від 30.10.2014 р. № 2740/Л/-99-99-10-01-07-15 скарги позивача залишені без задоволення, а оскаржувані рішення податкового органу - без змін.

Правомірність прийняття контролюючим органом податкових повідомлень-рішень від 02.09.2014 р. № та № 3, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.08.2014 р. № Ф- та рішення від 02.09.2014 р. № 000989170 є предметом розгляду в даній адміністративній справі.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

У періоді з 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р. ФОП ОСОБА_4 здійснював наступні види економічної діяльності: вантажний автомобільний транспорт; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту. Позивач має ліцензію Головної державної інспекції на автомобільному транспорті Міністерства транспорту та зв'язку України серія НОМЕР_4 від 26.01.2009, згідно якої має право надавати послуги з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт», а також ліцензію Головної державної інспекції на автомобільному транспорті Міністерства транспорту та зв'язку України серія НОМЕР_5 від 23.10.2012, згідно якої має право надавати послуги з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів автомобільним транспортом.

Між ФОП ОСОБА_4 (виконавець) та ТОВ з іноземними інвестиціями «Проктер енд Гембл Менюфекчурінг Україна» (замовник) 01.04.2011 р. укладений договір № FFC3547LUB, предметом якого є здійснення та організація виконавцем пасажирських перевезень працівників замовника власним автотранспортом, і виконання визначених цим договором послуг, пов'язаних з такими пасажирськими перевезеннями.

Згідно п. 2 договору від 04.2011р. № FFC3547LUB загальна вартість цієї угоди складає 192000, 00 грн., в т.ч. ПДВ 32000,00грн.

Відповідно до Додатку № 1 до договору від 01.04.2011 р. № FFC3547LUB щодо вимог до якості послуг зазначено, що виконавець надає послугу у відповідності до норм і стандартів у сфері безпеки дорожнього руху, вимог відносно наявності та використання матеріально-технічної бази, перевірки технічного стану транспортних засобів і обов'язкового медичного огляду водіїв, а також іншими нормами діючого законодавства,, які регулюють надання послуг з перевезення пасажирів.

Згідно п. 13.2 договору від 01.04.2011 р. № FFC3547LUB, ФОП ОСОБА_4 (виконавець) заявив, гарантував та взяв на себе обов'язки, згідно з якими визнав, що має всі дозволи та ліцензії, необхідні для легального виконання своїх зобов'язань за договором.

Фактично за період з 01.01.2012 р. по 30.10.2012 р. вартість послуг для ТОВ «Проктер енд Гембл Менюфекчурінг Україна» склала 151593, 84 грн., в т.ч. ПДВ 25265, 64 грн. та була сплачена замовником виконавцю, що підтверджується наступними документами: рахунками-фактур, актами здачі-приймання робіт (надання послуг), податковими накладними.

Вказані господарські операції були відображені позивачем у складі валових доходів та податкових зобов'язань з ПДВ у відповідних періодах, що підтверджується позивачем.

Для виконання умов договору, укладеного з ТОВ «Проктер енд Гембл Менюфекчурінг Україна», ФОП ОСОБА_4 були укладені договори на організацію транспортних послуг з перевезення автомобільним транспортом з ТОВ «Аква-Ресурс» та ТОВ «Арт-Легіон».

Між ФОП ОСОБА_4 (замовник) та ТОВ «Аква-Ресурс» (виконавець) укладено договір № 01/09/11 від 01.09.2011 р. на надання транспортних послуг з перевезення автомобільним транспортом, предметом якого є взаємовідносини сторін, пов'язані з організацією транспортного процесу з перевезення засобами виконавця у відповідності з діючим законодавством України. Відповідно до п. 2.1, п. 2.2 договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе організацію перевезень у міському, приміському та міжміському сполученні власними силами за рахунок замовника; замовник пред'являє, а виконавець приймає до перевезення вантажі на підставі транспортної заявки та накладних. За умовами п. п. 4.2.3 договору замовник зобов'язаний: забезпечити своєчасне та повне оформлення в установленому порядку транспортних документів та дорожніх листів, зазначати в товарно-транспортних накладних фактичний час прибуття та відправлення автомобілів з пунктів навантаження та розвантаження. Пунктами 5.2, 5.3 договору визначено, що оплата за надані послуги здійснюється замовником протягом 5 банківських днів по рахунках виконавця; документами, що підтверджують надання послуг, є підписані акти виконаних робіт. Як вбачається з додаткової угоди до договору № 01/09/11 від 01.09.2011 р., строк дії договору було продовжено до 31.12.2012 р.

01.06.2012 р. між ФОП ОСОБА_4 (замовник) та ТОВ «Арт-Легіон» (виконавець) укладено договір № 01/06/12 на надання транспортно-експедиторських послуг, предметом якого є взаємовідносини сторін, пов'язані з організацією транспортного процесу з перевезення засобами виконавця у відповідності з діючим законодавством України. Відповідно до п. 2.1, п. 2.2 договору замовник доручає, а виконавець здійснює та організовує перевезення власним або орендованим транспортом та виконує визначені договором послуги, пов'язані з такими перевезеннями. За умовами п. п. 4.2.2 договору замовник зобов'язаний: забезпечити своєчасне та повне оформлення в установленому порядку транспортних документів та дорожніх листів, зазначати в товарно-транспортних накладних фактичний час прибуття та відправлення автомобілів з пунктів навантаження та розвантаження. Пунктами 5.1, 5.2 договору визначено, що оплата за надані послуги здійснюється замовником протягом 30 банківських днів по рахунках виконавця; документами, що підтверджують надання послуг, є підписані акти виконаних робіт.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

У відповідності до 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Положеннями п. 177.1 ст. 177 ПК України визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 167.1 ст. 167 ПК України передбачено, що ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Згідно з п. 177.2 ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п. 177.3 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

У відповідності до ст. 134 ПК України, об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст.ст. 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст.ст. 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів.

Підпунктом 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 ПК України встановлено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України «Про автомобільний транспорт» № 2344-III від 05.04.2001 р. (далі - Закон № 2344-III).

У відповідності до норм ст. 29 Закону № 2344-IIІ, автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

Статтею 30 Закону № 2344-III визначено, що автомобільний самозайнятий перевізник, який здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, зобов'язаний:

утримувати транспортні засоби в належному технічному та санітарному стані, забезпечувати їх своєчасне подання для посадки пасажирів та відправлення;

забезпечувати проїзд пасажирів до зупинки чи місця призначення за маршрутом без додаткових витрат у разі припинення поїздки через технічну несправність транспортного засобу;

забезпечувати перед початком пасажирського міжнародного автомобільного перевезення перевірку наявності у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та відмовляти у міжнародному перевезенні пасажирам, які на його вимогу не пред'явили необхідні документи;

проходити обов'язковий технічний контроль транспортного засобу в установленому порядку з обов'язковою відміткою в сервісній книжці;

щорічно проходити медичний огляд з отриманням довідки встановленого зразка.

Положеннями ст. 39 Закону № 2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 01.06.2000 р. № 1775-III (далі - Закон № 1775-III) визначено види господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, порядок їх ліцензування, встановлено державний контроль у сфері ліцензування, відповідальність суб'єктів господарювання та органів ліцензування за порушення законодавства у сфері ліцензування.

Положеннями ч. 1 Закону № 1775-III встановлено, що ліцензія - документ державного зразка, який засвідчує право ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку у разі його встановлення Кабінетом Міністрів України за умови виконання ліцензійних умов; ліцензійні умови - установлений з урахуванням вимог законів вичерпний перелік організаційних, кваліфікаційних та інших спеціальних вимог, обов'язкових для виконання при провадженні видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню.

В ст. 8 Закону № 1775-III зазначено, що суб'єкт господарювання зобов'язаний провадити певний вид господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, відповідно до встановлених для цього виду діяльності ліцензійних умов.

Відповідно до п. 12 ст. 9 Закону № 1775-III, ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як надання послуг з перевезення пасажирів, вантажу

повітряним транспортом.

Пунктом 25 ст. 9 Закону № 1775-I визначено, що ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, зокрема, надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу річковим, морським, автомобільним,залізничним транспортом.

Правові, економічні, організаційні та соціальні основи діяльності транспорту визначено Законом України «Про транспорт» від 10.11.1994 р. № 232/94-ВР (далі - Закон № 232/94).

Згідно ст. 8 Закону № 232/94 ліцензування окремих видів діяльності в галузі транспорту запроваджується з метою:

забезпечення безпеки і надійності роботи транспорту;

обмеження монополізму та розвитку конкуренції;

створення рівних умов для розвитку господарської діяльності підприємств транспорту.

Разом з ліцензією на кожен автомобільний транспортний засіб видається ліцензійна картка встановленого зразка, яка підтверджує право на надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів, багажу автомобільним транспортним засобом на підставі отриманої ліцензії.

Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 22.07.2010 р. N 514 затверджено Положення про ліцензійну картку, що додається до ліцензії на надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним транспортом, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 12 серпня 2010 р. за N 681/17976 (далі - Положення).

Відповідно до ч. 1.3 розділу І положення, ліцензійна картка - документ, який додається до ліцензії на надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним транспортом. Ліцензійні картки додаються до ліцензії на кожен автомобільний транспортний засіб.

Згідно ч. 1.5, 1.6 Положення, ліцензійні картки оформлюються на власні автотранспортні засоби або автотранспортні засоби, що використовуються на інших законних підставах та якими будуть надаватися послуги з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу. Ліцензійна картка видається на автотранспортний засіб, тип якого відповідає виду здійснюваних робіт згідно з ліцензією.

Пунктом 1.9 Положення визначено, що ліцензійна картка повинна бути в автотранспортному засобі під час його використання для надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу.

Отже, законодавчо визначено, що надання послуг з перевезення пасажирів необхідно отримати ліцензію та ліцензійну картку на кожен автомобільний транспортний засіб.

Виходячи з наведених норм законодавства, відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, за здійснення пасажирських перевезень без ліцензійної картки покладається на автомобільних перевізників, а ліцензійні картки оформлюються на власні автотранспортні засоби або автотранспортні засоби, що використовуються на інших законних підставах та якими будуть надаватися послуги з перевезення пасажирів і вантажів.

Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях визначено Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 р. N 176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2007 р. N 1184, які є обов'язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг (далі - замовник послуг),автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Пунктом 6 ч. 2 Розділу І Правил передбачено, що транспортні засоби, які використовуються для перевезення пасажирів, повинні відповідати вимогам безпеки, комфортності, охорони праці та екології, перебувати в належному технічному і санітарному стані, бути укомплектованими відповідно до законодавства з відповідним оформленням ліцензійної картки.

Відповідно до п. 13 Правил, перевезення пасажирів автобусами залежно від режиму їх організації можуть бути: регулярними, регулярними спеціальними та нерегулярними. Умови регулярних та регулярних спеціальних перевезень зазначаються у паспорті маршруту.

Вимоги до паспортів автобусних маршрутів регулярних та регулярних спеціальних перевезень, процедуру розроблення, погодження та затвердження таких паспортів встановлено Порядком розроблення та затвердження паспорту маршруту, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 07.05.2010 р. № 278, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 2010 р. за № 408/17703.

Пунктом 51 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту передбачено, що нерегулярні перевезення здійснюються на замовлення юридичної або фізичної особи як разові перевезення організованої групи пасажирів за визначеним маршрутом.

У відповідності до положень п. 55, п. 56 Правил, замовлення юридичною або фізичною особою автобуса для нерегулярних перевезень здійснюється шляхом укладення з перевізником письмового договору про замовлення транспортного засобу. Договір на здійснення нерегулярних перевезень, що укладається між юридичною або фізичною особою та перевізником у письмовій формі, повинен містити дату і час здійснення перевезень, початковий та кінцевий пункти маршруту, маршрут перевезення і державний реєстраційний номер транспортного засобу.

Положеннями п.п. 57-59 Правил визначено, що у дорожньому листі перевізник зазначає початковий та кінцевий пункти маршруту, найменування замовника послуг з нерегулярних перевезень, а також: для фізичних осіб - прізвище, ім'я та по батькові, адресу проживання; для юридичних осіб - найменування юридичної особи та її

місцезнаходження.

Під час здійснення нерегулярних перевезень пасажирський перевізник забезпечує в установленому законодавством порядку страхування пасажирів.

Після закінчення поїздки замовник послуг (уповноважена ним особа) підписом у дорожньому листі підтверджує обсяг виконаної роботи.

Згідно п. 61 Правил під час здійснення нерегулярних перевезень водій повинен мати копію договору перевізника із замовником послуг і копію договору обов'язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті.

В ході розгляду справи було встановлено, що ні в ході перевірки, ні до суду позивачем не були надані ліцензії, документи, що засвідчують використання автобуса на законних підставах, посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортні засоби, ліцензійні картки на транспортні засоби, паспорти автобусних маршрутів, дорожні листи, договір обов'язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті, в той час як обов'язок щодо забезпечення своєчасного та повного оформлення в установленому порядку транспортних документів за умовами договорів з ТОВ «Аква-Ресурс» та ТОВ «Арт-Легіон» покладено саме на позивача.

Досліджуючи надані представником позивача акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) судом встановлено, що у вказаних документах не зазначено маршрут рейсів автобусів для перевезення пасажирів, акт містить лише назву послуг без зазначення виміру господарської операції та обсяги господарської операції (кількість здійснених рейсів).

Суд також звернув увагу на те, що предметом договорів позивача з ТОВ «Арт-Легіон» та ТОВ «Аква-Ресурс» є перевезення вантажів, проте фактично позивач наголошував саме на здійсненні перевезень пасажирів для виконання умов договору, укладеного з ТОВ «Проктер енд Гембл Менюфекчурінг Україна».

Поряд з цим, представником відповідача надано до суду витяг з Єдиного ліцензійного реєстру, відповідно до якого інформація за запитами контролюючого органу щодо наявності ліцензій у ТОВ «Арт-Легіон» () та ТОВ «Аква-Ресурс» () відсутня.

З витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, долучених до матеріалів справи, вбачається, що основними видами діяльності ТОВ «Арт-Легіон» є: діяльність посередників у торгівлі меблями, господарськими товарами, залізними та іншими металевими виробами; неспеціалізована оптова торгівля; інші види видавничої діяльності; дослідження кон'юктури ринку та виявлення громадської думки; інша діяльність із прибирання будинків і промислових об'єктів. Основними видами діяльності ТОВ «Аква-Ресурс» за даними витягу є: діяльність посередників у торгівлі меблями, господарськими товарами, залізними та іншими металевими виробами; неспеціалізована оптова торгівля; надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення); надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; агентства нерухомості.

Отже, види діяльності, пов'язані з наданням транспортних послуг з пасажирських перевезень, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у ТОВ «Арт-Легіон» та ТОВ «Аква-Ресурс» відсутні.

Судом встановлено, що у ТОВ «Арт-Легіон» та ТОВ «Аква-Ресурс» відсутні ліцензія Головної державної інспекції на автомобільному транспорті Міністерства транспорту та зв'язку України, яка надає право суб'єкту господарювання надавати послуги з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно до п. п. 198.2, 198.3 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193. 1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, в якій зазначаються обов'язкові реквізити визначенні даною статтею. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів, послуг.

Пункт 198.6 ст. 198 ПК України встановлює, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Отже, правомірність формування платником податку податкового кредиту визначається фактичним проведенням операцій платником податку зі своїми безпосередніми контрагентами, які оформлені належними документами.

Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону № 996 бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством; фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Як зазначено в ч. 1 ст. 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій; первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами, що в свою чергу в певній мірі свідчить про реальність таких операцій.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, видаткові накладні, податкові накладні, акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Необхідною умовою для цього є факт придбання товарів (послуг) із метою їх використання в господарській діяльності. За відсутності факту придбання товарів (послуг) відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Визначальною має бути подія, підтверджена документально.

Суд вважає за необхідне зазначити, що позиція Вищого адміністративного суду України, викладена в листі від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11, зокрема, про те, що встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ПК України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованого умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Дослідивши надані первинні документи по взаємовідносинам ФОП ОСОБА_4 з ТОВ «Арт-Легіон» та ТОВ «Аква-Ресурс» суд приходить до висновку, що вони складені формально, є такими, що не несуть доказовості відносно змісту здійснених операцій. Результати, відображені у податковому обліку ФОП ОСОБА_4 по взаємовідносинам з ТОВ «Арт-Легіон» та ТОВ «Аква-Ресурс фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій учасників взаємовідносин.

Положеннями п.п. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 ПК України визначено, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

На підставі п. 123.1 ст. 123 ПК України, у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суми податкового зобов'язання платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, податковий орган накладає на платника податків штраф в розмірі 25 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для скасування податкових повідомлень-рішень Нікопольської ОДПІ від 02.09.2014 р. № 3 та № .

Щодо оскарження позивачем рішення Нікопольської ОДПІ від 02.09.2014 р. № про застосування штрафних санкцій на суму 4297, 92 грн. та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.08.2014 р. № Ф- за платежем єдиний внесок на суму 42979, 17 грн., суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464 - VI (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до п. 3-1 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 - VI, органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи.

Положеннями ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

У відповідності до п. 1, п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 - VI, платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464 - VI передбачено, що для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною 11 ст. 8 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34, 7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Частиною 2, 3 ст. 9 Закону № 2464-VI встановлено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до п.п. 6, 7 ст. 13 Закону № 2464-VI органи доходів і зборів мають право: застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 14 Закону № 2464-VI, органи доходів і зборів зобов'язані здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Положеннями ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI встановлено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

У відповідності до п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 р. № 455 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція), зареєстровану в Міністерстві юстиції України 19 вересня 2013 р. за № 1622/24154.

Відповідно до п. 6.1 Інструкції, заходи стягнення та впливу застосовуються до платників, визначених підпунктами 1-4 пункту 2.1 розділу II цієї Інструкції, на яких згідно із Законом (№ 2464-VI) покладено обов'язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 6.2 Інструкції встановлено, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена платниками у строки, визначені відповідно до Закону № 2464-VI підпунктом 6 пункту 4.3, абзацом другим підпункту 2, підпунктом 3 пункту 4.5 та підпунктом 2 пункту 4.6 розділу IV цієї Інструкції, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Згідно п. 6.3 Інструкції органи доходів і зборів надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках: якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника про суми доходу (прибутку) фізичних осіб - підприємців чи осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів у повідомленнях-розрахунках, де визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті.

Відповідно до п. 6.4 Інструкції вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з карток особових рахунків платників за формою згідно з додатком 4 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 5 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). При формуванні вимоги їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: 1 частина - літера "Ю" (вимога до юридичної особи) або "Ф" (вимога до фізичної особи), 2 частина - порядковий номер, 3 частина - літера "У" (узгоджена вимога). Вимога формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу. Вимога вважається надісланою (врученою) юридичній особі або відокремленому підрозділу, якщо її передано службовій особі такого платника під підпис або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Положеннями п. 7.1 Інструкції передбачено, що за порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов'язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону.

Підпунктом 3 п. 7.2 Інструкції визначено, що відповідно до ч. 11 ст. 25 Закону до платників, визначених підпунктами 1-4 пункту 2.1 розділу II цієї Інструкції, органи доходів і зборів застосовують штрафні санкції у таких розмірах: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Для розрахунку зазначеного штрафу кількість звітних періодів розраховується, починаючи з місяця, на який припадає термін подання звітності за період, за який донараховано (обчислено) суми єдиного внеску, та закінчуючи місяцем, на який припадає отримання таким платником акта перевірки від органу доходів і зборів або в якому він подав звітність, де зазначено такі донараховані суми.

Якщо за результатами перевірки виявлено в окремих місяцях суми донарахованого (своєчасно не обчисленого) єдиного внеску, то за кожне таке донарахування (кожний місяць) відповідно до Закону накладається штраф у таких порядку та розмірах: для дотримання вимог щодо максимального розміру (50 відсотків) штрафу: визначається сукупно сума донарахувань за всіма звітними періодами, в яких вони виявлені; визначається сукупно сума штрафу за всіма звітними періодами, у яких виявлені донарахування та за якими нараховано такі штрафи; здійснюється обрахування максимального розміру штрафу від сукупної суми донарахувань та порівнюється із фактично нарахованою сумою штрафів, визначеною сукупно за всі звітні періоди, в яких донараховано суми єдиного внеску.

До сплати визначаються суми штрафів, що не перевищують максимальний їх розмір, визначений цим підпунктом.

При цьому складається рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за формою згідно з додатком 10 до цієї Інструкції.

Підставою для прийняття відповідного рішення є акт перевірки платника єдиного внеску.

З огляду на наведені положення законодавства, у зв'язку з встановленням порушень ФОП ОСОБА_4 норм п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI Нікопольською ОДПІ на підставі ст. 25 Закону № 2464-VI, акту перевірки платника єдиного внеску було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на суму 42979, 17 грн. та застосовано штрафну санкцію на суму 4297, 92 грн. на підставі акту перевірки платника єдиного внеску.

Розглядаючи правомірність оскаржуваної вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій, суд приходить до висновку, що винесені вимога та рішення відповідають вимогам Закону № 2464-VI та Інструкції, а отже, у суду відсутні підстави для їх скасування.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд, у відповідності до положень ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, встановивши обставини у справі та дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд доходить висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Що стосується питання судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Позивачем сплачено суму судового збору 1827, 00 грн. за подання адміністративного позову майнового характеру, проте загальна сума судового збору, яка підлягає сплаті за заявлені позивачем майнові вимоги, складає 2262, 33 грн. (2 відсотки розміру майнових вимог).

У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача, решта судового збору в сумі 435, 33 грн. підлягає стягненню з позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Державного бюджету України решту судового збору у розмірі 435, 33 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, визначені ст. 186 КАС України та набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України.

Постанова в повному обсязі виготовлена 29.12.2014 р.

Суддя О.М. Неклеса