Справа № 755/30693/13-а
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 грудня 2014 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Бєлової Л.В.

Гром Л.М.

За участю секретаря: Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Дніпровського районного суду м.Києва від 28 січня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві, Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві Мурихіна Сергія Володимировича, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва про визнання дій протиправними, скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві, Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві Мурихіна Сергія Володимировича, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва про визнання протиправною бездіяльність щодо проведення виконавчих дій з виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2011 року № 2-а-702/09, визнання протиправними дій щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 27 червня 2012 року №ВП № 27222435, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 27 червня 2012 року №ВП № 27222435, зобов'язання поновити виконавче провадження, зобов'язання провести виконавчі дії з виконання виконавчого листа.

Постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 28 січня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, позивач - ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06 червня 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист у справі № 2-а-702/2009 про зобов'язання Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва нарахувати та виплатити ОСОБА_3, як дитині війни, щомісячну державну соціальну надбавку в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, передбачену ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 23 червня 2008 року по 31 грудня 2008 року.

27 червня 2012 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Мурихіним С.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо прийняття вказаної постанови та вважаючи її протиправною, позивач звернулась до суду з позовом.

Так, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що під час прийняття оскаржуваної постанови державний виконавець діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року

№ 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини 2 ст. 11 вказаного Закону визначено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом;

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ст.75 вищевказаного Закону, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

В силу ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання /повідомлення/ правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу /посадової особи/, що його видав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 червня 2012 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Мурихіним С.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, підставою для прийняття вищевказаної постанови слугувало повідомлення Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва № 23743/08 від 26 жовтня 2011 року, згідно якого рішення суду виконано в межах компетенції Управління.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що жодних відомостей про виплату ОСОБА_3 нарахованих сум у повідомленні не вказано, що унеможливлює встановлення факту фактичного виконання рішення у повному обсязі.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для закінчення виконавчого провадження, згідно п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 21 травня 2012 року № 5 «Про внесення змін до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Державні виконавці мають право повертати документи щодо виконання рішень адміністративних судів про стягнення з пенсійних органів та суб'єктів владних повноважень відповідних виплат пенсії, соціальної допомоги тощо у разі здійснення державним виконавцем усіх можливих дій, спрямованих на виконання рішення.

Разом з тим, державним виконавцем не було проведено перевірки виконання судового рішення, не було вжито всіх можливих заходів для виконання рішення, згідно приписів ст.75 Закону «Про виконавче провадження», та передчасно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, що призвело до порушення прав та інтересів позивача.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві щодо закінчення виконавчого провадження №ВП № 27222435 без виконання виконавчого документа є неправомірними, такими, що вчинені всупереч законам України.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що постанова Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві про закінчення виконавчого провадження від 27 червня 2012 року №ВП № 27222435 прийнята неправомірно, а тому підлягає скасуванню.

З приводу позовних вимог ОСОБА_3 про зобов'язання відповідача відновити виконавче провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. За наявності обставин, передбачених частиною шостою статті 79 цього Закону, виконавче провадження підлягає відновленню у триденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідної заяви стягувача.

Таким чином, скасування судом постанови про закінчення виконавчого провадження є підставою для поновлення виконавчого провадження державним виконавцем.

У зв'язку з цим вимога ОСОБА_3 про зобов'язання відновити виконавче провадження може бути задоволена виключно у разі порушення відповідачем вимог ч.ч. 1, 2 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки підстави для відновлення виконавчого провадження у відповідача виникнуть у майбутньому, право позивача на прийняття виконавчого документа до виконання на даний час не порушене, що, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

З приводу позовних вимог ОСОБА_3 про зобов'язання відповідача провести виконавчі дії з виконання виконавчого листа, колегія суддів зазначає наступне.

Під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин .

Акт, прийнятий в ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Дискреційне повноваження це таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання відповідача провести виконавчі дії з виконання виконавчого листа, оскільки це є формою втручання в дискреційні повноваження державного органу.

З приводу вимог апеляційної скарги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 1 гривні, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Враховуючи те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачем не заявлялась вимога про стягнення моральної шкоди, колегія суддів позбавлена можливості розглядати вищевказану вимогу, в силу положень КАС України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві щодо закінчення виконавчого провадження №ВП № 27222435 без виконання виконавчого документа є неправомірними та суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому постанова про закінчення виконавчого провадження від 27 червня 2012 року №ВП № 27222435 підлягає скасуванню.

Аналізуючи обставини справи та норми законодавства, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3П в повному обсязі., а тому рішення суду підлягає скасуванню із винесенням нового рішення про задоволення позову частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели частково до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського районного суду м.Києва від 28 січня 2014 року скасувати та прийняти нове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати пнеправомірними дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 27 червня 2012 року №ВП № 27222435.

Скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві про закінчення виконавчого провадження від 27 червня 2012 року №ВП № 27222435.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.