Справа № 1304/9851/12
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року Справа № 876/14629/13

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м. Львова від 12 листопада 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В :

26 жовтня 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила скасувати розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради за № р-494 від 19 жовтня 2011 року.

Постановою від 12 листопада 2013 року Галицький районний суд м. Львова задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Галицька районна адміністрація подала апеляційну скаргу, оскільки вважає постанову незаконною.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ті обставини, що позивач не дотрималась вимог чинного законодавства під час проведення перепланування житлового приміщення та зведення прибудови. Тому Галицька районна адміністрація ЛМР на виконання своїх повноважень видала оскаржене розпорядження від 19.10.2011 року №494, яке відповідає вимогам законодавства.

Відповідач також вважає, що суд першої інстанції не встановив виняткових причин та обставини, які б могли стати законною підставою для визнання протиправним та скасування зазначеного розпорядження Галицької районної адміністрації.

З огляду на викладене, відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача в першому судовому засіданні апеляційного суду підтримала вимоги апеляційної скарги та просила їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення частково з таких підстав.

З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що відповідно до договору купівлі-продажу від 08.09.2006 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 у м. Львові. Будинок №24 перебуває у власності Львівської міської ради, а на обслуговуванні - у ЛМКП ,,Айсберг".

Постановою адміністративної комісії Галицької районної адміністрації ЛМР від 28 червня 2010 року за №206 на ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на підставі приписів ст. 150 КУпАП за самовільне перепланування квартири АДРЕСА_1 у м. Львові.

16 травня 2011 року комісією ЛМКП ,,Айсберг" складено акт про те, що документів на перепланування квартири АДРЕСА_1 у м. Львові відповідачем не представлено.

15.07.2011 року ЛМКП ,,Айсберг" скерувало позивачу попередження за № 693, яким зобов'язало надати дозвільні документи на перепланування та розширення квартири за рахунок площі подвір'я будинку АДРЕСА_1.

15.08.2011 року ЛМКП ,,Айсберг" повторно скерувало позивачу попередження за №849, яким зобов'язало відновити цегляну стіну (капітальну) між приміщеннями під літ. І-ІІІ, І-ІV та надати дозвільні документи на розширення квартири за рахунок площі подвір'я будинку АДРЕСА_1.

19.10.2011 року голова Галицької районної адміністрації ЛМР видав розпорядження за №494 ,,Про приведення квартири №1 будинку АДРЕСА_1 до попереднього стану", пунктом 2 якого зобов'язав ОСОБА_2-власника кварти АДРЕСА_1 за власні кошти привести квартиру №1 будинку АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме-відновити капітальну стіну між приміщеннями, позначеними в технічному паспорті під інд. 1-3 та інд. 1-4, та демонтувати самовільну прибудову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів проведення позивачем незаконного перепланування квартири, порушення прав інших власників квартир та порушень санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно з ч.10 ст.59 Закону України ,,Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до підпункту 3 пункту «б» частини 1 статті 31 Закону України ,,Про місцеве самоврядування" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить,зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Згідно пункту 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства, від 17.05.2005 року № 76 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207 (надалі - Правила), переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків (пункт 1.4.3 Правил).

Власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов'язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану. У разі, якщо самовільне перепланування або переобладнання приводить до погіршення технічного стану жилого будинку в цілому та порушуються права інших споживачів, зазначені роботи виконуються виконавцем послуг, питання відшкодування вартості цих робіт власником, наймачем (орендарем) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення вирішується у судовому порядку (пункт 1.4.6 Правил).

Таким чином, пунктом 1.4.6 Правил передбачено зобов'язання власника жилого приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, яке призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану.

Відповідач, на якого відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України покладено тягар доказування правомірності свого рішення, не надав суду належних та допустимих доказів, що перепланування квартири призвело до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, що є обов'язковою умовою для зобов'язання власника квартири привести її до попереднього стану.

Натомість позивач представила суду надані у жовтні 2008 року Державним підприємством державний науково-дослідний інститут ,,НДІ проект- реконструкція" технічні висновки про можливість реконструкції квартири під офіс (нежитлове приміщення), згідно з якими така реконструкція не погіршить технічний стан будинку та додатково забезпечить несучу здатність конструкцій.

Відповідач також не надав суду доказів вручення позивачу постанови адміністративної комісії Галицької районної адміністрації ЛМР від 28 червня 2010 року за №206 та сплати ОСОБА_2 накладеного цією постановою штрафу.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності розпорядження відповідача в частині приведення квартири №1 до попереднього стану.

У відповідності до частини 1 статті 376 Цивільного Кодексу житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Підстави для знесення об'єкта самовільного будівництва визначені у частинах 4, 7 статті 376 Цивільного кодексу України.

Так, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливою або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Таким чином, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову житлового будинку.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012р. ,,Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" зазначено, що при розгляді позовів про знесення самочинно збудованого об'єкта нерухомості суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

В пункті 22 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року про практику застосування судами статті 376 ЦК України вказується, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливо лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо притягнення винної особи до відповідальності.

Враховуючи те, що докази зобов'язання ОСОБА_2 здійснити перебудову самовільного будівництва або відмова відповідача від такої перебудови у матеріалах адміністративної справи відсутні, розпорядження в частині зобов'язання знесення самовільного будівництва до вирішення питання щодо можливості здійснення перебудови житлового будинку є передчасним.

Підсумовуючи викладене апеляційний суд визнає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо протиправності оскарженого розпорядження та його скасування.

Поряд з цим апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо стягнення з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_2 4358 грн. 60 коп. витрат на правову допомогу.

В силу ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що право надання правової допомоги за плату мають адвокати та фахівця в галузі права, які є суб'єктами підприємницької діяльності, що передбачає відповідну державну реєстрацію.

Представник позивача - ОСОБА_1 пояснив в судовому засіданні, що не є адвокатом та не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності.

Таким чином, на думку апеляційного суду, ОСОБА_1 не вправі надавати правову допомогу за плату, що позбавляє позивача права на відшкодування витрат на правову допомогу.

Суд першої інстанції залишив поза увагою наведені обставини, а тому дійшов помилкового висновку щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу.

Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу п.4 ч.1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Оскільки суд першої інстанції допустився помилки в частині застосування норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, апеляційний суд визнає правильним апеляційну скаргу задовольнити частково. Постанову суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст. ст.195, 196, п. 3 ч. 1 ст.198, п.4 ч.1 ст. 202 , ст. ст. 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 12 листопада 2013 року у справі № 1304/985/12 в частині стягнення з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_2 4358 грн. 60 коп. витрат на правову допомогу скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу.

В решті постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Постанова в повному обсязі складена 26 січня 2015 року.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов