Справа № 2а-9041/10/1870
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 р. Справа №2а-9041/10/1870

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кравченка Є.Д., суддів: Воловика С.В., Діски А.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Сумській області, треті особи: Міністерство фінансів України, Державне казначейство України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач 1), Територіального управління Державної судової адміністрації України у Сумській області (далі - відповідач 2), треті особи: Міністерство фінансів України, Державне казначейство України про визнання неправомірними дій Державної судової адміністрації в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України у Сумській області в частині нарахування позивачу заробітної плати, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. 00 коп. без подальшого перерахунку у зв'язку з підвищенням мінімальної заробітної плати за період з 01.01.2006 по час винесення рішення по справі та неправильного нарахування позивачу надбавки за вислугу років, передбаченої ч. 1, ч. 4 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» (в тому числі без урахування посадових окладів, виходячи з мінімальної заробітної плати встановленої Законами України «Про державний бюджет» за відповідні періоди) за період з 01.01.2006 по час винесення рішення по справі, та про зобов'язання Державну судову адміністрацію в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України у Сумській області провести перерахунок заробітної плати позивача за такі періоди: за період роботи з 01.01.2006 по час винесення рішення по справі, виходячи з посадового окладу, встановленого в розмірі 7,5 та 8,0 мінімальних заробітних плат (за відповідні періоди), встановленої Законами України: «Про державний бюджет на 2006 рік» від 20.12.2005 №3235-IV, «Про державний бюджет на 2007 рік» від 19.12.2006 №489-V, «Про державний бюджет на 2008 рік» від 28.12.2007 №107-VI, «Про державний бюджет на 2009 рік» від 26.12.2008 №835-VI, «Про державний бюджет на 2010 рік» від 27.04.2010 №2154-VI, «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 №1646-VI та зобов'язати Державну судову адміністрацію в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області виплатити ці кошти та за період роботи з 01.01.2006 по час винесення рішення по справі з нарахуванням надбавки за вислугу років у порядку, передбаченому ч. 1, ч. 4 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» (в тому числі з урахуванням посадових окладів, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої Законами України «Про державний бюджет» за відповідні періоди) та зобов'язати Державну судову адміністрацію в особі Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області виплатити ці кошти позивачу.

Позивач в судове засідання не з'явився, справу просив розглядати за його відсутності (а.с. 149).

Відповідач 1, 2 були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, проте явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, надіслали письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 35-39, 154-155), просили суд розглядати справу за відсутності їх представників (а.с. 155).

Заперечення відповідачів на позовні вимоги, мотивовані тим, що відповідно до ст. 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Проте, органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно Положення "Про державну судову адміністрацію України", Державна судова адміністрація України є Центральним органом виконавчої влади, що здійснює організаційне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також інших органів та установ судової системи (ст. 125 Закону України "Про судоустрій України"). Отже, ТУ ДСА не є головним розпорядником коштів. Згідно Положення, саме Державна судова адміністрація України, відповідно до покладених на неї завдань, виконує функції головного розпорядника коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції. Асигнування, що передбачаються кошторисами, надаються головним розпорядникам бюджетних коштів, які здійснюють безпосередній розподіл коштів між відповідними установами. Відповідно до п.5 Порядку складання, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228, установи мають право брати бюджетні зобов'язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затверджених кошторисами. Асигнування, на підставі яких позивач ґрунтує свої позовні вимоги, не були передбачені у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ. Відповідач - ТУ ДСА України в Сумській області вважає, що його дії ґрунтуються на Законі України "Про судоустрій України", Законах України Про державний бюджет на 2006-2009 роки, Бюджетному кодексі України та Конституції України, а тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Представники третіх осіб, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи, явку повноважних представників не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює суддею Кролевецького районного суду з 2002 року, а в 2008 році призначена на посаду заступника голови Кролевецького районного суду строком на п'ять років.

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 44 Закону України "Про статус суддів" №2862-XII від 15.12.1992 заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок; розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу; посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24.03.1995 умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

30.06.2005 та 03.09.2005 Кабінет Міністрів України прийняв постанови №514 "Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України", згідно з абзацом 2 пункту 1 якої посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01.06.2005 становив 15 розмірів мінімальної заробітної плати, та №865 "Про оплату праці суддів", якою затверджена Схема посадових окладів голови та заступника голови судової палати, голови Військової судової колегії, секретаря Пленуму та суддів Верховного Суду України, керівників та суддів вищих спеціалізованих судів, апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано, виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати.

Постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 повинна була набрати чинності з 01.01.2006.

Однак, до набрання чинності вказаною постановою Кабінет Міністрів України 21.12.2005 прийняв постанову №1243 "Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів", якою було зафіксовано розрахункову величину для обчислення посадових окладів працівників певних установ, що фінансуються з бюджету, у тому числі й суддів (згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865), у розмірі встановленої мінімальної заробітної плати - 332 грн. та передбачено, що в подальшому при підвищені мінімальної заробітної плати перерахунок не провадиться.

Постановою від 31.12.2005 №1310 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865" внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. №865 та, зокрема, доповнено останню пунктом 4-1, згідно з яким також встановлено, що розміри посадових окладів, передбачені постановою від 03.09.2005 №865, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і у подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Такі зміни були внесені до постанови від 03.09.2005 №865 до набрання нею чинності.

При обчисленні посадового окладу в якості сталої (розрахункової) величини Кабінет Міністрів України використав встановлений з 01.09.2005 Законом України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" розмір мінімальної заробітної плати 332 грн., що виключало можливість її збільшення у випадку підвищення розміру мінімальної заробітної плати.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 визнано протиправним та скасовано пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 постанову Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 в частині визнання протиправним та скасування пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 залишено без змін.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 21.05.2008, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009, визнано незаконними постанови Кабінету Міністрів України "Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів" від 21.12.2005 №1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865" від 31.12.2005 №1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" від 03.09.2005 №865.

Проте, Вищий адміністративний суд України, переглядаючи вказані рішення, у постанові від 13.04.2011 №К-37929/09 скасував останні та відмовив в задоволенні позову, зазначивши, що оскільки встановлення сталої (розрахункової) величини для обчислення розмірів посадових окладів суддів та внесення відповідних доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 відбулося до моменту набрання нею чинності, адже вказана постанова в редакції до внесення доповнень згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 №1310 введена в дію не була, то відповідно відсутні й підстави для висновку про те, що оскаржувані постанови звужують існуючі гарантії незалежності суддів, суперечать Закону України "Про статус суддів" та прийняті не в межах повноважень Кабінету Міністрів України.

Відповідно до положень частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, а також для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, постанова Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року була обов'язковою з 03.12.2007 (дати набрання нею законної сили) до 01.01.2012 (дати втрати чинності скасованої нею постанови Кабміну), а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року - з 19.08.2009 (дати набрання нею законної сили) до 13.04.2011, дати її скасування постановою Вищого адміністративного суду України.

Проте постанова Печерського районного суду м.Києва від 19 березня 2007 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки нею визнано протиправним та скасовано лише пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 №865, відповідно до положень якого розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться.

Між тим аналогічні обмеження були передбачені також постановою Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» від 21.12.2005р. №1243, якою встановлено, що для вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів, розміри посадових окладів яких визначаються залежно від кількості розмірів мінімальної заробітної плати, зокрема, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. №865 та іншими нормативно-правовими актами, розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року постанова Кабінету Міністрів України від 21.12.2005р. №1243 незаконною та нечинною не визнавалась, а тому підлягала виконанню.

Пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005р. № 865, постанова Кабінету Міністрів України від 21.12.2005р. №1243 та пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. № 865» від 31.12.2005р. №1310 були визнані незаконними постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року (набрала законної сили 19 серпня 2009 року). Обов'язковому виконанню підлягає рішення суду, резолютивна частина якого ухвалена відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

У справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади відповідно до положень частини 11 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суд зобов'язаний у резолютивній частині постанови вирішити питання не тільки про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, але й обов'язково зазначити у резолютивній частині постанови про визнання нормативно-правового акта нечинним. Тобто нормативно-правовий акт у відповідності до положень статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України втрачає чинність лише при умові наявності відповідного запису про це у резолютивній частині рішення суду.

У резолютивній частині постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року суд визнав незаконними постанови Кабінету Міністрів України «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» від 21.12.2005 №1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005р. № 865» від 31.12.2005р. №1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005р.№ 865. Рішення про визнання зазначених нормативно-правових актів нечинними судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 168 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову у випадку, якщо суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення. Додаткова постанова у зазначеній справі судом не приймалась.

Отже, зазначені положення постанов Кабінету Міністрів України, були визнані судом незаконними, а нечинними не визнавались і тому підлягали виконанню.

Статтею 44 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII в редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, було встановлено, що заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Частина 4 зазначеної правової норми встановлювала розміри щомісячної надбавки за вислугу років, яка підлягала виплаті суддям.

Розміри посадових окладів, премій встановлювались Кабінетом Міністрів України, розміри надбавок за кваліфікаційні класи суддів та інших надбавок у різні періоди визначались указами Президента України та (або) постановами Кабінету Міністрів України.

При цьому відповідно до положень статті 13 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Статтею 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Затвердження, а також коригування протягом бюджетного року кошторисів бюджетних установ здійснюється розпорядниками коштів відповідно до затвердженого бюджетного розпису Державного бюджету України.

Розпорядники бюджетних коштів несуть відповідальність за управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобов'язань не можуть здійснюватися.

Таким чином, Кабінет Міністрів України при визначенні розміру заробітної плати працівників бюджетних установ, у тому числі і суддів, повинен виходити з обсягів витрат на оплату праці, затверджених Державним бюджетом України на відповідний рік.

Встановивши сталу величину посадових окладів суддів, Кабінет Міністрів України регулював розмір заробітної плати суддів у спірний період за рахунок розміру премій та інших доплат у межах визначених Державним бюджетом України обсягів.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про визнання неправомірними дій Управління Державної судової адміністрації України у Сумській області в частині нарахування позивачу заробітної плати, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. 00 коп. без подальшого перерахунку у зв'язку з підвищенням мінімальної заробітної плати за період з 01.01.2006 по час винесення рішення по справі та зобов'язання здійснити перерахунок заробітної плати на підставі постанови Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року та постанови окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про перерахунок та виплату позивачу надбавки за вислугу років, обрахованої у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 44 Закону України «Про статус суддів», тобто виходячи із загальної суми щомісячного заробітку суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 44 Закону України «Про статус суддів», чинного на час виникнення спірних правовідносин, суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VІ змінено порядок нарахування надбавки за вислугу років та встановлено, що вказана надбавка розраховується у тих же відсотках, проте не від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи, а від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 16 січня 2008 року № 19, якою затверджено зміни, що вносяться до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865, зазначену постанову було доповнено пунктом 2-2 такого змісту: «Суддям щомісяця виплачується надбавка за вислугу років у відсотках від посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас в таких розмірах: при стажі роботи понад три роки - 10 відсотків, понад п'ять років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків».

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення підпункту «б» підпункту 2 пункту 61 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнані неконституційними з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

За правилами частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи викладене, перевагу мають положення частини четвертої статті 44 Закону України «Про статус суддів», чинного на час виникнення спірних правовідносин, над нормами постанов Кабінету Міністрів України в частині визначення бази обчислення надбавки за вислугу років.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI 9 в редакції Закону України від 23 грудня 2010 року №2856-VI) визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про статус суддів», крім статті 43, частин п'ятої - тринадцятої статті 44, які втрачають чинність з 1 січня 2011 року, та частин першої-четвертої статті 44, які втрачають чинність з 1 січня 2012 року.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем при нарахуванні з 22 травня 2008 року та виплаті щомісячної надбавки за вислугу років позивача, безпідставно обмежено право останнього на отримання надбавки у встановленому законом розмірі, допущено бездіяльність щодо виконання вимог частини 4 статті 44 Закону України "Про статус суддів" з урахуванням рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, зобов'язавши Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області здійснити перерахунок та виплату позивачу надбавки за вислугу років відповідно до положень частини 4 статті 44 Закону України "Про статус суддів" у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України Територіального управління Державної судової адміністрації України у Сумській області, треті особи: Міністерство фінансів України, Державне казначейство України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Сумській області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_1 надбавки за вислугу років відповідно до положень частини четвертої статті 44 Закону України «Про статус суддів» у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис) Є.Д. Кравченко

Суддя (підпис) С.В. Воловик

Суддя (підпис) А.Б. Діска

З оригіналом згідно

Суддя Є.Д. Кравченко