Справа № 2а/2370/3464/12
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2015-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

21 січня 2015 року м. Київ К/800/1718/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Смоковича М.І.,
Васильченко Н.В.,

секретаря судового засідання: Носенко Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ПСП «Канюківське» про стягнення адміністративного-господарських санкцій, за касаційною скаргою Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Відділення Фонду) на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2012 року,-

встановив:

У вересні 2012 року Відділення Фонду звернулось до суду з позовом, у якому просило стягнути з ПСП «Канюківське» на його користь 28221,06 грн. адміністративно-господарських санкцій та пеню в розмірі 2882,04 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на невиконання відповідачем вимог статей 19, 20 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон № 875-ХІІ).

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду України від 15 жовтня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ПСП «Канюківське» на користь Відділення Фонду адміністративно-господарські санкції в розмірі 28221,06 грн. та пеню в розмірі 2882,04 грн., а всього 31101,10 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2012 року постанову суду першої інстанції скасовано. Прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Відділення Фонду звернулося з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить його скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У запереченні на касаційну скаргу ПСП «Канюківське», посилаючись на законність судового рішення апеляційного суду, просить залишити його без змін.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 220 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено, що в результаті проведення Відділенням Фонду позапланової виїзної перевірки виконання роботодавцями нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів за період з 01.01.2010 по 31.12.2010, було виявлено порушення ПСП «Канюківське» вимог статей 19, 20 Закону № 875-ХІІ про що складено акт від 26.04.2012.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з правомірності застосування адміністративно-господарських санкцій відносно відповідача, оскільки останній не виконав обов'язку надавати державній службі зайнятості інформацію про наявність вільних робочих місць для інвалідів, як це передбачено частиною 3 статті 18 Закону № 875-ХII та частиною 4 статті 20 Закону України від 01.03.1991 № 803-XII «Про зайнятість населення», чинного на час виникнення спірних відносин, (далі - Закон № 803-XII).

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з наступного.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом № 803-XII, який визначає правові, економічні та організаційні основи зайнятості населення України і його захисту від безробіття, а також соціальної гарантії з боку держави в реалізації громадянами права на працю, та Законом № 875-XII в редакції на час виникнення спору, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами. Відповідно до частини 3 статі 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Законом України від 23 .02.2006 № 3483-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» статтю 18 Закону № 875-ХІІ викладено у редакції, згідно з якою працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів, а Закон № 875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Отже, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Частиною 6 статті Закону № 803-XII встановлено, що підбір підходящої роботи для інвалідів здійснюється відповідно до їхніх професійних навичок, знань, рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та з урахуванням побажань інваліда.

Згідно з частиною 2 статті 19 вказаного Закону державна служба зайнятості має право одержувати від підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності, адміністративні дані по наявність вакантних робочих місць, у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, характер і умови праці на них, про всіх вивільнюваних, прийнятих і звільнених працівників та інформацію про передбачувані зміни в організації виробництва і праці, інші заходи, що можуть призвести до вивільнення працівників; розробляти і вносити на розгляд місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів відповідних рад пропозиції про встановлення для підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, квоти прийняття на роботу осіб, які потребують соціального захисту і нездатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, та направляти таких громадян для їх працевлаштування; направляти для працевлаштування на підприємства, в установи і організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) громадян, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки, а інвалідів, крім того, - відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у них кваліфікації і знань та з урахуванням їх побажань.

Водночас підприємства, установи і організації, незалежно від форм власності, їх службові особи зобов'язані сприяти проведенню державної політики зайнятості зокрема працевлаштування осіб, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, в кількості, визначеній місцевими державними адміністраціями, виконавчими органами відповідних рад, та інвалідів у кількості, визначеній згідно із Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», що передбачено вимогами статті 20 Закону № 803-XII.

Судом апеляційної інстанції встановлено факт створення відповідачем необхідних робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до норм вказаного законодавства.

З аналізу статей 19,20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», початком перебігу строку звернення до суду Фондів у справах про стягнення штрафних санкцій у зв'язку з не працевлаштуванням підприємством інвалідів є дата отримання ним звіту за формою № 10-ПІ.

Судом встановлено, що перевіркою, проведеною в 2012 році, надавалася оцінка звідності відповідача за 2010 рік. Відомості про час отримання вказаної звітності від відповідача відсутні, що свідчить про недотримання позивачем зазначеного вище строку звернення до суду.

Згідно з вимогами частини 1 статті 69 та частини 1 статті 71 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивачем не доведено факту неподання відповідачем звіту а також чи була проведена загадана перевірка згідно з вимогами пункту 6 Порядку проведення перевірки підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70, зокрема на підставі посвідчення та направлення на перевірку.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача адміністративного-господарських санкцій, нарахованих в зв'язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а відтак про відмову у задоволенні позову.

З таким висновком погоджується колегія суддів Вищого адміністративного суду України і доводи касаційної скарги його не спростовують.

За змістом частини 1 статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223,224, 230, 231 КАС України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2012 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених ст.ст. 235 - 244-2 КАС України.

Судді: