Справа № 804/8494/13-а
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

10 грудня 2014 рокусправа № 804/8494/13-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Юхименка О.В. Нагорної Л.М.

за участю секретаря: Лащенка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області
на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2013 року у справі №804/8494/13-а
за позовом Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»
до про Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області скасування вимог,-
ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Дніпропетровський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі по тексту - позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області (далі по тексту - відповідач), в якому просило скасувати вимоги, які викладені у листі відповідача №04-06-05-15/6866 від 01.06.2013 року: в п. 3 сторінка 2-3 в частині недоотримання доходів від операційної оренди активів апаратом управління на суму 264401 грн. 43 коп. та стягнення в повному обсязі недоотриманих доходів із Служби автомобільних доріг в Дніпропетровській області на суму 264401 грн. 43 коп.; в п. 5 сторінка 3. (т.1, а.с.3-17)

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 липня 2013 року відкрито провадження в адміністративній справі №804/8494/13-а. (т.1, а.с.1)

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що вимоги відповідача, викладені у листі відповідача від 01.06.2013 року №04-06-05-15/6866 «Про направлення обов'язкових вимог», є незаконними.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2013 року у справі №804/8494/13-а адміністративний позов задоволено. (суддя - Дєєв М.В.) (т.2, а.с.6-12)

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що рішення тендерного комітету позивача щодо визначення переможцем конкурсних торгів ТОВ «Бюро Ейнштейн» не оскаржувалось, укладений з переможцем конкурсних торгів договір від 03.08.2011 року недійсним не визнавався.

Відповідач - Державна фінансова інспекція в Дніпропетровській області, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції у даній адміністративній справі, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2013 року у справі №804/8494/13-а та відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що 31.12.2012 року за договором від 20.10.2008 № 254 без проведення конкурсних процедур за цінами, що перевищують вартість 1 тонни бітуму з урахуванням ПДВ та залізничного тарифу, яку визначено договором про закупівлю від 03.08.2011 року, який укладено з тим же постачальником за результатами конкурсної процедури, чим порушено вимоги ч.1 ст.2, ч.4 ст.40 Закону №2289, внаслідок чого підприємству завдано матеріальну шкоду (збитки) на суму 269 632,32 грн. з урахуванням ПДВ та залізничного тарифу.

16 квітня 2014 року на адресу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду за вх.№21254/14 надійшли заперечення позивача на апеляційну скаргу, в яких він, посилаючись на додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить залишити без змін постанову Дніпропетровської окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2013 року у справі №804/8494/13-а.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2013 року у справі №804/8494/13-а та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представники позивача у судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечували, просили залишити без змін постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2013 року у справі №804/8494/13-а.

У судовому засіданні, заслухавши пояснення представників сторін по справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 1.1.4.1 плану роботи інспекції на І квартал 2013 року Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року, за результатами якої відповідачем було складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності від 15.05.2013 року №06-19/63.

01 червня 2013 року відповідачем винесено вимогу №04-06-05-15/6866 про усунення порушень, викладених в акті ревізії, згідно якої, зокрема, зобов'язано позивача:

- стягнути недоотримані доходи з Служби автомобільних доріг у Дніпропетровській області в сумі 264401 грн. 43 коп. шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підприємства, у тому числі шляхом проведення претензійно - позовної роботи;

- стягнути з постачальника бітуму ТОВ «Бюро Ейнштейн» завищену вартість придбаного бітуму на суму 269632 грн. 32 коп., шляхом перерахування ним грошових коштів на розрахунковий рахунок підприємства, в тому числі шляхом проведення претензійно - позовної роботи.

Акт ревізії містить висновок про використання Службою автомобільних доріг у Дніпропетровській області приміщення, що належить позивачу за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Паторжинського, 17 без укладення договору оренди в період з 01.07.2010 року до 03.10.2011 року. Зазначений висновок обґрунтовано зазначенням у свідоцтвах про атестацію лабораторії № ПЧ-174/2007 від 24.12.2007 року та № ПЧ-023/2011 від 08.02.2011 року вказаного приміщення, як місця розташування лабораторії з контролю якості та нових технологій Служби автомобільних доріг у Дніпропетровський області в період з 01.07.2010 року до 03.10.2011 року.

Згідно наданих службою автомобільних доріг у Дніпропетровській області пояснень, остання в період з 01.07.2010 року до 03.10.2011 року не користувалася таким нерухомим майном, а зазначення його адреси у свідоцтвах за вказаний період є технічною помилкою.

До укладення договору від 03.10.2011 року №03/11 лабораторія з контролю якості та нових технологій перебувала за юридичною адресою Служби автомобільних доріг: м. Дніпропетровськ, вул. Леніна, 24.

Частину приміщення загальною площею 186 кв.м. за новою адресою Служба автомобільних доріг у Дніпропетровській області почала використовувати лише з моменту укладення з позивачем договору оренди нерухомого майна від 03.10.2011 року № 03/11 та передання вказаної частини такого приміщення за актом приймання-передачі.

Так, 03 жовтня 2011 року, згідно акту приймання-передачі позивач передав в оренду, а Служба автомобільних доріг у Дніпропетровській області прийняла в оренду частину нерухомого майна, загальною площею 186 кв.м.

Згідно пункту 2.1. Договору оренди нерухомого майна від 03.10.2011 року №03/11 Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору, згідно з Актом приймання-передачі вказаного майна за вартістю визначеною незалежною оцінкою.

Таким чином, відповідач зробив висновок про використання Службою автомобільних доріг у Дніпропетровській області в період з 01.07.2010 року до 03.10.2011 року нерухомого майна на підставі документа, відомості якого містять технічну помилку.

При цьому, відомості стосовно адреси, зазначені у свідоцтвах про атестацію лабораторії № ПЧ-174/2007 від 24.12.2007 року та № ПЧ-023/2011 від 08.02.2011 року, спростовуються актом приймання-передачі, відповідно до якого нерухоме майно було передано лише 03.10. 2011 року.

Також за результатами процедури закупівлі бітуму з переможцем лоту 1 - ТОВ «Бюро Ейнштейн» укладено договір про закупівлю від 03.08.2011 року №03/08 на суму 36000000 грн.

Договір про закупівлю укладено не раніше ніж через 14 днів з дати публікації повідомлення про акцепт та не пізніше ніж через 30 днів з дня акцепту пропозиції з конкурсних торгів, що не суперечить вимогам ч.2 ст.31 Закону №2289.

На підставі проведення розрахунків з ТОВ «Бюро Ейнштейн» встановлено, що перерахування коштів проведено за договором від 20.10.2008 року №254, укладеним між ДП «Дніпропетровський облавтодор» та ТОВ «Бюро Ейнштейн».

Відповідно до п.2.1 договору від 20.10.2008 року №254 кількість та ціна товару, що поставляється за цим договором визначається у специфікації. Так, до договору від 20.10.2008 року №254 укладено 7 специфікацій, відповідно до яких протягом травня-листопада 2011 року ТОВ «Бюро Ейнштейн» зобов'язується поставити на адресу підприємства бітум марки 60/90 в кількості 1315,888 тонн на загальну суму 9567353 грн. 40 коп. з ПДВ та залізничним тарифом.

У ході ревізії за період з 03.08.2011 року по 31.12.2012 року проведено співставлення ціни 1 тонни бітуму марки 60/90 з урахуванням ПДВ та залізничного тарифу, яку запропоновано ТОВ «Бюро Ейнштейн» під час проведення процедури закупівлі бітуму та за якою укладено договір про закупівлю бітуму від 03.08.2011 року №03/08, з ціною 1 тонни бітуму з урахуванням ПДВ та залізничного тарифу, поставленого ТОВ «Бюро Ейнштейн» за договором від 20.10.2008 року №254.

Відповідач прийшов до висновку щодо завдання позивачу збитків на суму 269632 грн. 32 коп. з огляду на те, що договір від 20.10.2008 року №254, укладений з порушенням норм Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 року. Позивач неправомірно виконував умови договору від 20.10.2008 року №254, оскільки між сторонами було укладено інший договір від 03.08.2011 року №03/08, який, в свою чергу відповідає вимогам Закону України «Про здійснення державних закупівель».

У відповідності до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 189 Господарського кодексу України встановлено, що ціна є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.

Згідно ст. 190 Господарського кодексу України, вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що договір поставки №254 укладений у відповідності до норм Цивільного та Господарського кодексів України, в тому числі в частині визначення ціни товару.

Так, п. 2.1 Договору поставки №254 від 20.10.2008 року передбачено, що кількість та ціна на товар визначаються у специфікації. Всі специфікації до даного договору містять ціну товару, що встановлено відповідачем під час перевірки. Розрахунки за поставлений товар проведено в повному обсязі, що встановлено відповідачем під час перевірки. Обмеження розміру ціни на товар рівнем регіональних граничних цін на поточний місяць, затвердженим Державною службою автомобільних доріг України, передбачено п. 2.3 договору поставки №254 від 20.10.2008 року.

Всі ціни на товар, що визначені в специфікаціях до договору поставки №254 від 20.10.2008 року, не перевищують регіональні граничні ціни на поточний місяць, затверджені Державною службою автомобільних доріг України, що також встановлено відповідачем під час перевірки.

Таким чином, зауважень щодо невідповідності умов укладеного договору поставки №254 від 20.10.2008 року діючому законодавству відповідач не навів.

Під час перевірки відповідач дійшов висновку лише щодо недодержання порядку укладення даного договору поставки, тобто порушення позивачем норм ч.1 ст.2, ч.4 ст.40 Закону України «Про здійснення державних закупівель».

При цьому, неможливість застосування норм законодавства, що набрали чинності в 2010 році, під час укладання договору в 2008 році відповідач обґрунтовує тим, що фактично Договір поставки №254 від 20.10.2008 року укладено між позивачем та ТОВ «Бюро Ейнштейн» не в 2008 році, а 2011 році. Вищевказаний висновок відповідача ґрунтується на тому, що договір поставки №254 підписано в 2008 році, а поставки за вказаним договором відбулися в 2011 році. Під час перевірки в 2010 році позивачем договір від 20.10.2008 року №254 не був включений до переліку договорів, укладених у період з 09.10.2008 року по 21.10.2008 року.

Під час укладання договору на поставку матеріалів в жовтні 2008 року позивач враховував можливі обсяги робіт, що замовляються балансоутримувачем автодоріг в Дніпропетровській області, на наступний рік. Планування обсягів робіт на наступні періоди проводилося з урахуванням даних попередніх періодів.

За результатами прийнятого обласного бюджету на 2009 рік обсяг фінансування робіт з ремонту та утримання автодоріг загального користування в Дніпропетровській області за рахунок коштів обласного бюджету склав лише 0,9 тис. грн., а на 2010 рік фінансування даних робіт за рахунок коштів обласного бюджету передбачено не було.

Слід зазначити, що за попередні періоди (2006 - 2008 рр.) обсяги робіт, що фінансувалися за рахунок коштів обласного бюджету, складали майже половину від обсягів робіт, що фінансувалися з державного бюджету.

За таких обставин придбання матеріалів в запланованих в 2008 році обсягах було економічно недоцільно, у зв'язку із чим позивач протягом 2009-2010 років не направляв згідно п. 3.1 Договору поставки №254 від 20.10.2008 року заявки до ТОВ «Бюро Ейнштейн» на поставку матеріалу, що не суперечить умовам договору та діючому законодавству.

Відповідачем під час перевірки не було зазначено жодної норми законодавства, яку було порушено позивачем внаслідок не придбання позивачем матеріалів у постачальника за діючим договором поставки.

Таким чином, не придбання покупцем тривалий час товару за діючим договором поставки в жодному разі не може бути підставою для твердження, що договір було фактично укладено в той період, коли відбулося фактичне виконання зобов'язань за таким договором.

В 2010 році відповідачем було проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за період 2008 - 2010 роки.

З часу укладання договору №254, тобто з 20.10.2008 року, і по момент проведення відповідачем ревізії в 2010 році позивач не направляв заявок на поставку матеріалів ТОВ «Бюро Ейнштейн», тому даний договір не спричинив змін фінансового стану позивача, жодним чином не вплинув на фінансові ресурси, необоротні та інші активи позивача, даний Договір не був підставою для відображення будь-яких даних в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності позивача.

Договір від 20.10.2008 року №254 не було включено до переліку договорів, укладених у період з 09.10.2008 року по 21.10.2008 року, що було надано в 2010 році відповідачу під час ревізії, саме з тих підстав, що такий договір жодним чином не вплинув на фінансово-господарську діяльність позивача, тому не підлягав перевірці.

На підставі вищенаведеного, висновок відповідача щодо порушення позивачем норм ч.1 ст.2, ч.4 ст.40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» при укладання договору поставки №254 від 20.10.2008 року є необґрунтованим.

Крім того, незважаючи на те, що договір поставки від 20.10.2008 року №254, укладений між позивачем та ТОВ «Бюро Ейнштейн», в 2011 році був дійсний, з метою запобігання простою виробництва у випадку непередбачуваного невиконання умов договору єдиним постачальником бітуму ТОВ «Бюро Ейнштейн», було прийнято рішення щодо укладання додаткового договору поставки матеріалу, у зв'язку із чим позивачем було проведено тендерні процедури у відповідності до норм Закону України «Про здійснення державних закупівель».

Суд звертає увагу на те, що рішення тендерного комітету позивача щодо визначення переможцем конкурсних торгів ТОВ «Бюро Ейнштейн» не оскаржувалося, укладений з переможцем конкурсних торгів договір від 03.08.2011 року недійсним не визнавався.

З моменту затвердження документації з конкурсних торгів (29.04.2011 року) до моменту укладання договору з переможцем конкурсних торгів (03.08.2011 року) сплинуло 3 місяці. Протягом цього часу вартість бітуму на ринку дорожніх матеріалів зросла.

Листом від 08.08.2011 року вих. №79/1 ТОВ «Бюро Ейнштейн» повідомило позивача про неможливість поставки бітуму за ціною, запропонованою для участі в конкурсних торгах, у зв'язку із підвищенням закупівельних цін на бітум протягом часу проведення конкурсних торгів.

В даному випадку Законом України «Про здійснення державних закупівель» не передбачено можливості підвищення ціни за укладеним договором, тому підвищення ціни за даним договором призвело б до порушення вказаного Закону.

В той же час вищевказаний Закон не має зворотної дії в часі, тому норми даного Закону не застосовуються до виконання зобов'язань з поставки матеріалів за договором, що укладений до набрання чинності даним Законом.

За таких обставин, постачання бітуму за договором від 20.10.2008 року №254 в 2011 році без застосування процедур закупівель, передбачених Законом України «Про здійснення державних закупівель», є законним.

Крім того, під час перевірки відповідачем не взято до уваги той факт, що згідно специфікацій №1 від 24.05.2011 р. та №2 від 10.06.2011 року до договору від 20.10.2008 року №254 ціна на бітум є нижчою, ніж ціна, запропонована ТОВ «Бюро Ейнштейн» на конкурсні торги та встановлена в Договорі від 03.08.2011 року №03/08.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», органу державного фінансового контролю надається право при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Згідно ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Нормами ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, передумовою встановлення збитків є порушення права (прав), що і є правовою підставою для їх відшкодування.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. При цьому згідно ч. 2 зазначеної статті застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України встановлено, що одним із видів господарських санкцій є відшкодування збитків. Підставою ж господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (ч. 1 ст. 218 ГК України).

Згідно з приписами норми ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Суд зазначає, що договір від 20.10.2008 року №254 укладено у відповідності до діючого законодавства. Відповідачем не визначено жодної норми законодавства, яка порушена позивачем або ТОВ «Бюро Ейнштейн» при нездійсненні в 2011 році закупівель бітуму за договором від 03.08.2011 року №03/08.

Крім того, у матеріалах справи міститься протокол про адміністративне правопорушення №04-1710/2012 серія ДКРС від 25.06.2013 року у відношенні голови комітету з конкурсних торгів ДП «Дніпропетровський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» ОСОБА_1

При цьому, постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2013 року по справі № 200/9268/13-п, факт порушення законодавства про закупівлі при постачанні бітуму за договором №254 від 20.10.2008 року постачальником ТОВ «Бюро Ейнштейн» не знайшов підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку із чим вказаною постановою суду дану адміністративну справу у відношенні ОСОБА_1за ч. 1ст. 164-14 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу вказаного правопорушення.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що державна фінансова інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до пункту 6 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011, Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також вказаним Положенням встановлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ, згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог.

За даних обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому постанову суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 17 жовтня 2013 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування постанови суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ч.3 ст. 160, ст.195,196,198,200,205,206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2013 року у справі №804/8494/13-а - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу - з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено - 15 грудня 2014 року.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: О.В. Юхименко

Суддя: Л.М. Нагорна