Справа № 21-506а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Кривенка В.В.,

суддів: Гриціва М.І., Гусака М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В, Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., -

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова (далі - управління ПФУ) про визнання дій неправомірними, зобов'язання провести перерахунок пенсії,

встановила:

У серпні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання дій управління ПФУ незаконними та зобов'язання здійснити перерахунок його пенсії відповідно до статей 50, 54 Закону України від 28 лютого 1991року № 796 - ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ) з 22 листопада 2007 року по 21 листопада 2008 року як інваліду ІІІ групи внаслідок захворювання, пов'язаного з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, встановленої законодавством.

Сихівський районний суд міста Львова рішенням від 1 вересня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2011 року, позов задовольнив частково: визнав неправомірною відмову управління ПФУ здійснити перерахунок основної та додаткової пенсій, зобов'язав здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_4 пенсію виходячи з розміру мінімальної пенсії, визначеної частиною першою статті 28 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 22 листопада по 31 грудня 2007 року та з 22 травня по 21листопада 2008 року.

15 липня 2010 року державний виконавець Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2610, виданого на підставі зазначеного судового рішення

Згідно з розпорядженням від 18 серпня 2011 року № 189851, виданим відповідачем, ОСОБА_4 здійснено перерахунок пенсії, а пенсійну справу скеровано для проведення виплати до управління ПФУ.

26 серпня 2011 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження.

У липні 2013 року позивач звернувся до суду з заявою, в якій просив змінити порядок і спосіб виконання рішення із зобов'язання нарахувати та виплатити пенсію на її стягнення. На обґрунтування заяви послався на те, що управління ПФУ рішення суду виконало лише в частині перерахунку та нарахування пенсії, але на виконало у частині її виплати через відсутність у боржника коштів, які мають бути зараховані з Державного бюджету України.

Сихівський районний суд міста Львова ухвалою від 8 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2014 року, заяву позивача задовольнив: змінив спосіб і порядок виконання рішення суду від 1 вересня 2010 року із зобов'язання управління ПФУ здійснити виплату пенсії ОСОБА_4 на стягнення цих коштів з відповідача на користь позивача з урахуванням виплачених сум.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 18 лютого 2014 року відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою управління ПФУ на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Не погоджуючись з ухвалою касаційного суду, управління ПФУ звернулось із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, а саме: пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС. Просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанцій та прийняти нове рішення - про відмову у задоволенні заяви позивача про зміну способу і порядку виконання відповідного рішення.

На обґрунтування заяви додало копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 19 серпня 2014 року (справа № К/800/40889/13), в якій, на думку заявника, підтверджується неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

В ухвалі, яка надана на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права, Вищий адміністративний суд України, посилаючись на обґрунтованість доводів, викладених у касаційній скарзі управління ПФУ, дійшов висновку, що для відстрочення, розстрочення виконання рішення та зміни порядку і способу його виконання необхідні такі підстави: обставини, що ускладнюють виконання, та обставини, які роблять виконання неможливим. Суди першої та апеляційної інстанцій, змінюючи спосіб виконання рішення, фактично змінили її суть, що є неприпустимим в силу статті 263 КАС.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про таке.

Із конститутивних ознак норм частини першої статті 263 КАС в поєднанні з адміністративними правовими нормами статей 6, 105, 162 цього Кодексу випливає, що вони гарантують право особи на звернення за захистом їх порушених прав, свобод чи інтересів суб'єктами владних повноважень і визначають підстави, форми та способи захисту цих прав.

Зокрема, у частині першій статті 6 КАС встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини четвертої статті 105 КАС адміністративний позов може містити як вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень - прийняти рішення або вчинити певні дії, так і про стягнення з нього коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з частинами першою та другою статті 162 КАС за результатами розгляду звернення особи до суду з адміністративним позовом і в разі його задоволення можуть бути прийняті постанови про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У частині першій статті 263 КАС передбачено право на звернення із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, встановлено коло осіб, які можуть звернутися із такою заявою, та визначено умови такого звернення, зокрема наявність обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо). Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Як зміну способу і порядку виконання судового рішення розуміють застосування судом нових заходів щодо його реалізації у зв'язку з неможливістю виконання цього рішення раніше визначеними способом і порядком. При цьому зміна способу виконання не має змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Як установлено у справі, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними дій управління ПФУ і з вимогою зобов'язати останнє перерахувати і виплатити пенсію з огляду на обставини, зазначені в позовній заяві. Сихівський районний суд міста Львова рішенням від 1 вересня 2010 року розглянув ці вимоги і зобов'язав управління ПФУ перерахувати та виплатити пенсію ОСОБА_4 на підставах, у розмірі та за проміжок часу, зазначених у судовому рішенні.

Рішення суду в частині перерахунку пенсії було виконано, однак сама пенсія не була виплачена, оскільки на рахунок управління ПФУ не надійшли відповідні кошти із Державного бюджету України. За таких обставин позивач звернувся до суду з заявою про зміну порядку і способу виконання судового рішення.

Аналізуючи норми частини першої статті 263 КАС у системному зв'язку із нормами, які гарантують право на судовий захист і передбачають форми й способи його реалізації, можна дійти висновку, що в контексті спірних правовідносин обставини, якими обґрунтовувалася необхідність зміни способу і порядку виконання судового рішення, не можуть бути підставами для такої зміни, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не може бути змінений на стадії виконання судового рішення і поза межами судового розгляду позову по суті. Варто також зазначити, що невиконання управлінням ПФУ судового зобов'язання в частині виплати пенсії через брак коштів на її виплату в розумінні частини першої статті 263 КАС не може бути вагомою причиною для зміни способу і порядку виконання судового рішення, оскільки ця виплата буде виконана при надходженні коштів із Державного бюджету України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини першої статті 263 КАС, якою передбачено право на звернення із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, була висловлена раніше колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа № 21-475а14).

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що рішення Вищого адміністративного суду України у справі, що розглядається, не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 243 КАС якщо суд установить, що судове рішення у справі, яка переглядається, є незаконним, він скасовує його повністю або частково і направляє справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

постановила:

Заяву управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі м. Львова задовольнити.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 18 лютого 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко

Судді: М.І. Гриців М.Б. Гусак

О.А. Коротких О.В. Кривенда

В.Л. Маринченко П.В. Панталієнко

О.Б. Прокопенко І.Л. Самсін

О.О. Терлецький