Справа № 824/3255/14-а
Суддя: Анісімов Олег Валерійович
Дата ухвалення: 2015-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2015 року м.Чернівці справа № 824/3255/14-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Анісімова О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кордобан А.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Нагорного О.О.,

розглянувши у відкритому судовому адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини польова пошта НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач або Військовий комісаріат) про визнання протиправною бездіяльність щодо розгляду звернень про звільнення від обов`язку військової служби в зв`язку із мобілізацією та заміни її альтернативною службою, скасування наказу від 10.11.2014 р., №237 в частині щодо вибуття старшого сержанта ОСОБА_1 в розпорядження командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 для подальшого проходження служби та зобов`язання прийняти рішення про звільнення від обов`язку військової служби в зв`язку з мобілізацією та заміни його альтернативною (невійськовою) службою.

Ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання, до участі в справі, як другого відповідача залучено військову частину польова пошта НОМЕР_1 ( далі Військова частина або співвідповідач).

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що Військовим комісаріатом його призвано на військову службу під час мобілізації. Виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням, у зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до ІНФОРМАЦІЯ_1 та Військової частини про заміну військової служби на альтернативну або його демобілізацію. Відповідачі своєю бездіяльністю не забезпечили позивача можливістю проходження альтернативної (невійськової) служби. У зв`язку з чим просить позов задовольнити.

Відповідачі щодо задоволення позову заперечили.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, суду пояснили наступне.

Так, у березні 2014 р. ОСОБА_1 мобілізовано на військову службу.

Оскільки виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням, він повідомив відповідні державні органи як усно так і письмово про заміну військової служби на альтернативну.

Зокрема, рапортами від 23.06.2014 р. на ім`я командира батальйону територіальної оборони № 8 майору ОСОБА_2 та від 24.06.2014 р. на ім`я військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач клопотав про переведення його на альтернативну (невійськову) службу.

Однак рапорт на ім`я командира батальйону територіальної оборони № 8 залишений без реагування, а листом Військового комісаріату від 08.07.2014 р. № 2806, клопотання залишено без задоволення.

Тому 01.07.2014 р., позивач звернувся із заявою до Чернівецької військової прокуратури, яке було надіслане за належністю до Військового комісаріату та листом від 08.07.2014 р. № 2815 йому надана відповідь про те, що законодавством України не передбачене звільнення від виконання військового обов`язку.

Пізніше, приписом від 11.11.2014 р. ОСОБА_1 запропоновано 12.11.2014 р. вибути в розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 . Підставою для даного припису був наказ військового комісаріату від 10.11.2014 р. № 237 (далі Наказ № 237).

Враховуючи наявний припис, позивач звернувся повторно із відповідними заявами до Військового комісаріату, Чернівецької військової прокуратури, Чернівецької обласної державної адміністрації про звільнення від військової служби під час мобілізації у зв`язку з релігійними переконаннями. Однак його звернення залишені без задоволення.

У зв`язку із зазначеним, вважає, що наказ № 237 порушує його право на проходження альтернативної (невійськової) служби, у зв`язку із чим просить суд позов задовольнити у повному обсязі.

На уточнююче запитання суду, чи влаштовувала його військова служба у м. Чернівцях (до відправки в Запорізьку область) та чи звертався він з питанням щодо заміни йому військової служби на альтернативну в період його мобілізації, ОСОБА_1 відповів, що військова служба в м. Чернівцях його влаштовувала, оскільки вона не була пов`язана із застосуванням зброї, в період його мобілізації він не звертався із заявами щодо заміни йому військової служби на альтернативну, оскільки не знав про наявність у нього такого права. Також, ОСОБА_1 суду пояснив, що під час проходження військової служби звертався до Чернівецької обласної державної адміністрації щодо заміни йому військової служби на альтернативну, однак будь-якого рішення з цього приводу він не отримав. Такі дії, бездіяльність Чернівецької обласної державної адміністрації він не оскаржував.

Представник Військового комісаріату суду пояснив наступне.

Так, у березні 2014 р. ОСОБА_1 мобілізовано для проходження військової служби.

26.06.2014 р. від позивача надійшов рапорт про його демобілізацію або перевід на альтернативну (невійськову) службу. Листом від 08.07.2014 р., повідомлено позивача що діючим законодавством не передбачено звільнення від проходження військової служби військовозобов`язаними, які належать до релігійних конфесій.

Приписом Військового комісаріату від 11.11.2014 р. ОСОБА_1 запропоновано вибути в розпорядження командира військової польової пошти НОМЕР_1 для подальшого проходження служби.

Після мобілізації ОСОБА_1 був закріплений за військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 та 8 батальйоном територіальної оборони оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а тому в цей період часу відповідач на міг вирішувати питання щодо проходження ним військової служби. Відповідно до чинного законодавства України це відносилось до повноважень командирів частини в яких військову службу проходив ОСОБА_1 .

На звернення ОСОБА_1 відповідачем в межах своїх повноважень надавались відповіді, які ним отримані, а тому будь-якої бездіяльності у даному разі не було допущено.

Оскаржений наказ був не про мобілізацію ОСОБА_1 , а про розформування зведеного підрозділу і тому жодним чином не впливає на обов`язок позивача проходити військову службу. Крім цього, цей наказ є повністю реалізованим, а ОСОБА_1 юридично перебуває по місцю дислокації військової частини польова пошта НОМЕР_1 у Запорізькій області.

У зв`язку із зазначеним просить у задоволенні позову відмовити.

Представник Військової частини у судове засідання не з`явився, від нього надійшло клопотання про слухання справи без його участі, щодо задоволення позову заперечує.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Так, відповідно до повідомлення від 19.03.2014 р. Військовим комісаріатом призвано ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації. Після мобілізації позивач проходив військову службу в військовій частині польова пошта НОМЕР_1 .

Наказом №8 від 16.05.2014 р. ОСОБА_1 призначений на посаду старшого радіотелеграфіста радіостанції взводу зв`язку 8 батальйону територіального оборони оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де і проходив службу до дня розформування цього зведеного підрозділу.

Наказом військового комісара від 02.07.2014 р., №136 сформовано зведений підрозділ з числа військовослужбовців військової частини польова пошта НОМЕР_1 , до складу якого включений ОСОБА_1 .

Зазначений підрозділ наказом військового комісара від 10.11.2014 р., №237 розформований, військовослужбовці зведеного підрозділу, згідну списку, у т.ч. ОСОБА_1 , для подальшого проходження служби спрямовані у військову частину польова пошта НОМЕР_1 . Приписом від 11.11.2014 р. ОСОБА_1 запропоновано вибути в розпорядження командира військової частина польової пошти НОМЕР_1 для подальшого проходження служби на підставі наказу № 237.

ОСОБА_1 прибув для проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , звідки вибув у щорічну основну відпустку, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 №176 від 14.11.2014 р. Відповідно до матеріалів справи місцем дислокації військової частини польова пошта НОМЕР_1 є Запорізька область.

Згідно довідки №01/12-14 від 01.12.2014 р. ОСОБА_1 є членом Церкви Адвентистів Сьомого Дня, віровчення якої не допускає користування зброєю.

У зв`язку із зазначеним, рапортами від 23.06.2014 р. на ім`я командира батальйону територіальної оборони №8 майора ОСОБА_2 та від 24.06.2014 р. на ім`я військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 клопотав про сприяння у вирішенні питання щодо його демобілізації або заміни військової служби на альтернативну невійськову службу.

Листом від 08.07.2014 р., Військовий комісаріат повідомив позивача, що діючим законодавством не передбачено звільнення від проходження зборів військовозобов`язаними, які належать до релігійних конфесій.

Суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

При цьому при прийнятті рішення у цій справі суд виходить із змісту позовних вимог та з того, що ОСОБА_1 є особою, яка проходить військову службу і в період його мобілізації ним не ставилось на обговорення питання щодо заміни такої служби альтернативною (невійськовою) службою.

Правовідносини щодо проходження позивачем військової служби нормативно врегулюванні наступними актами.

Так, відповідно до ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 р. № 2232-XII (далі Закон № 2232).

Статтею 1 цього Закону визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до положень ст. 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно ч. 1 ст. 39 Закону № 2232 (в редакції чинній на момент призову позивача на військову службу) призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Статтею 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21.10.1993 р. № 3543-XII (далі Закон № 3543) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Положення про військові комісаріати, яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 р. № 389, визначено, що військові комісаріати є місцевими органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період людських і транспортних ресурсів на відповідній території.

Відповідно до вимог ст. 8 вказаного Положення завданням військових комісаріатів є проведення призову громадян на військову службу у мирний і воєнний час, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів.

Судом встановлено, що Указом Президента України Про часткову мобілізацію від 17.03.2014 р. № 303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 р. № 1126-VII, оголошено та проведено часткову мобілізацію.

У зв`язку з частковою мобілізацією оголошеною Указом Президента України Про часткову мобілізацію, 19.03.2014 р. ОСОБА_1 був призваний Військовим комісаріатом для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період.

Як встановлено судом вище, під час призову ОСОБА_1 не повідомляв посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що він є членом Церкви Адвентистів Сьомого Дня, а тому зазначена обставина при його мобілізації не розглядалась.

Дослідивши матеріали справи, а також проаналізувавши нормативно-правові акти, які врегульовують зазначені правовідносини, враховуючи відсутність на момент мобілізації будь-яких обставини, які унеможливлювали проходження позивачем військової служби, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 був законно, компетентним органом, мобілізований для проходження військової служби, у зв`язку із наявністю особливого періоду.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду звернень ОСОБА_1 про звільнення від обов`язку військової служби в зв`язку із мобілізацією та заміни її альтернативною службою.

Так, під протиправною бездіяльністю в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) необхідно розуміти пасивну поведінку суб`єкта владних повноважень, який зобов`язаний, в силу закону, вчиняти відповідні дії, які мають вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до змісту позову та пояснень наданих позивачем під час судового засідання, протиправна бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 полягає у не належному розгляді ним заяви ОСОБА_1 щодо заміни військової служби на невійськову (альтернативну) службу.

У судовому засіданні встановлено, що Військовий комісаріат рапорт ОСОБА_1 розглянув та надав на нього відповідь, якою роз`яснив положення окремих нормативно-правових актів України. Отже, у даному разі Військовий комісаріат вчинив дії, що свідчить про відсутність в його діяннях бездіяльності.

Крім цього, відповідно до п.225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 р. звільнення військовослужбовців у військових званнях до старшого сержанта включно, з військової служби здійснюється командирами полків, бригад та посадовими особами, які мають рівні або вищі з ними права щодо видання наказів по особовому складу.

Військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_1 таким по відношенню до ОСОБА_1 , на момент подання ним рапорту не був, оскільки ОСОБА_1 , як встановлено судом вище проходив військову службу у іншому підрозділі Міністерства оборони України, а отже звільняти його не мав повноважень, так як і не міг вчиняти будь-яких інших дій пов`язаних з проходженням позивачем військової служби.

Відповідно до норм чинного законодавства, військовий комісар міг вирішувати питання щодо проходження військової служби ОСОБА_1 у березні 2014 р., під час мобілізації останнього, однак на той час позивач до нього із заявами будь-якого характеру не звертався.

За таких обставин, суд вважає, що позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо скасування наказу від 10.11.2014 р., №237 в частині щодо вибуття старшого сержанта ОСОБА_1 в розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження служби.

Так, дослідженням змісту зазначеного наказу встановлено, що ним розформовано зведений підрозділ з вибуттям особового складу для подальшого проходження служби у військовій частини польова пошта НОМЕР_1 за місцем виконанням завдань.

До моменту прийняття наказу №237 від 10.11.2014 р. позивач перебував на військовій службі з 19.03.2014 р.

Тобто, аналізуючи зазначене слідує, що оскаржений наказ не є тим рішенням, на підставі якого позивач був мобілізований для проходження військової служби.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 юридично прибув для проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , звідки вибув у щорічну основну відпустку, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 №176 від 14.11.2014 р. та ним не заперечується.

Отже, наказ №237 від 10.11.2014 р. є реалізованим і, враховуючи зміст правовідносин які ним врегульовані, він не породив позивачу обов`язок проходити військову службу за призовом під час мобілізації

Крім цього, суд зазначає, що наказ №237 від 10.11.2014 р. прийнятий військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі, у межах повноважень та у спосіб встановлений законами України, а тому підстави для його скасування у цій справі немає.

За таких обставин, суд вважає, що позов у частині скасування наказу від 10.11.2014 р., №237 в частині щодо вибуття старшого сержанта ОСОБА_1 в розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження служби не підлягає задоволенню.

Щодо зобов`язання прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 від обов`язку військової служби в зв`язку з мобілізацією та заміни його альтернативною (невійськовою) службою.

Як встановлено судом вище, питання щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби має вирішуватись командиром військової частини у якій проходить військову службу ОСОБА_1 (п.225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р.), а не військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким його було мобілізовано.

Військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_1 у межах своїх повноважень вирішує питання прийняття, проходження, звільнення з військової служби військовослужбовців (із вираховуванням їх військових звань), які проходять службу у Військовому комісаріаті. ОСОБА_1 , згідно його пояснень та відповідно до матеріалів справи, військову службу у Військовому комісаріаті не проходив, а отже військовий комісар, як керівник Військового комісаріату, а не начальник гарнізону, не може його звільняти з військової служби. В іншому випадку це б суперечило вимогам Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р.

На момент звернення з позовом до суду, ОСОБА_1 юридично проходить військову службу в військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокована в Запорізькій області, а тому з врахуванням вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., саме командир цієї частини має вирішувати питання щодо звільнення позивача з військової служби.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з рапортом про звільнення з військової служби до командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 не звертався, а тому тим відповідно і не приймалось з даного приводу жодного рішення.

У матеріалах справи наявний рапорт ОСОБА_1 від 23.06.2014 р., який адресований командиру батальйону територіальної оборони №8 ОСОБА_2 , який на день слухання справи у суді є командиром військової частини польова пошта НОМЕР_1 . Відповідно до змісту цього рапорту позивач не просив його звільнити із військової служби або замінити її на альтернативну службу.

Разом з цим, цей рапорт жодним чином не свідчить про те, що військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 були порушені права позивача, оскільки такий рапорт був адресований на ім`я командира іншої організації структури Міністерства оборони України.

Крім цього, питання демобілізації позивача або заміни військової служби на альтернативну, відноситься до компетенції відповідних суб`єктів владних повноважень (у нашому випадку органи Міністерства оборони України та Чернівецької обласної державної адміністрації), які при прийнятті таких рішень діють на власний владний розсуд, у межах чинного законодавства. Суд, в силу своєї правової природи, не може своїм рішення підмінювати функції зазначених суб`єктів владних повноважень та звільняти ОСОБА_1 із військової служби.

За таких обставин, суд вважає, що позов в частині зобов`язання прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 від обов`язку військової служби в зв`язку з мобілізацією та заміни його альтернативною (невійськовою) службою, також не підлягає задоволенню.

Щодо права ОСОБА_1 на альтернативну (невійськову) службу, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до 2 речення ч.4 ст.35 Конституції України у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

На реалізації зазначеного положення Конституції України прийнятий Закон України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991, № 1975-XII (далі Закон № 1975).

Згідно ст.1, 2 Закону № 1975 альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Порядок направлення для проходження військової служби встановлений розділом ІІ Закону №1975, який містить формально визначений алгоритм дій особи щодо вирішення її питання про проходження альтернативної служби.

Зазначений порядок передбачає особисте звернення особи з мотивованою заявою, до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову службу, до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що до дня призову ОСОБА_1 мотивованої заяви до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації щодо встановлення йому альтернативної служби не подавав, хоча таким правом мав можливість скористатись.

При цьому суд зазначає, що згідно Закону №1975 альтернативна служба може бути застосована виключно до осіб, які призиваються на строкову службу. ОСОБА_1 на момент розгляду справи у суді є військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, що по своїй правовій природі є відмінним від призову на строкову службу.

Отже, аналізуючи викладене слід прийти до висновку, що для вирішення питання щодо призначення альтернативної служби позивач мав звернутись з відповідною заявою до уповноважених органів відповідно до порядку визначеного Законом №1975. Таким правом, згідно матеріалів справи, позивач не скористався.

Щодо листа Міноборони "Щодо шляхів реалізації прав віруючих громадян виконувати свій обов`язок перед державою під час мобілізації" від 17.04.2014, № 300/1/с/1186, яким Генеральний штаб Збройних Сил України підтримав пропозицію ОСОБА_3 стосовно звільнення віруючих громадян від навчальних зборів та призову на військову службу під час мобілізації, то суд зазначає, що даний лист є листом рекомендаційного характеру і був виданий вже після мобілізації ОСОБА_1 , а тому не міг бути врахований при мобілізації останнього.

Чинне законодавство України містить підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби (зокрема ст.26 Закону №2232) і саме із врахуванням положень цих норм законодавства позивач має вирішувати питання щодо звільнення від проходження з військової служби або заміни такої служби альтернативною (невійськовою) службою.

При цьому суд зазначає, що при вирішення цього питання необхідно виходити з того, що позивач є особою, яка проходить військову службу, а не особою, яку можуть мобілізувати.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно з ч.2 зазначеної статті в адміністративних справах про протиправність рішення суб`єктів владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач по справі не довів суду обставини, якими обґрунтовуються його позовні вимоги, тоді як відповідач надав суду належні докази, які підтверджують правомірність його позиції.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військова частина польова пошта НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо розгляду звернень про звільнення від обов`язку військової служби в зв`язку із мобілізацією та заміни її альтернативною службою, скасування наказу від 10.11.2014 р., №237 в частині щодо вибуття старшого сержанта ОСОБА_1 в розпорядження командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 для подальшого проходження служби та зобов`язання прийняти рішення про звільнення від обов`язку військової служби в зв`язку з мобілізацією та заміни його альтернативною (невійськовою) службою - не підлягає задоволенню.

У зв`язку із відмовою у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі, відповідно до положень ст.94 КАС України, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на користь позивача не присуджуються.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст.158 - 163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини польова пошта НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя О.В. Анісімов

Постанова у повному обсязі складена 26.01.2015 р.