Справа № 2а-2275/09/0270
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2015 року м. Київ К/9991/70902/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника відповідача Шапор Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Крижопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2011

у справі № 2а-2275/09/0270

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Плазма Тек»

до Крижопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області

про визнання протиправними та нечинними податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Подано позов про визнання протиправними та недійсними податкових повідомлень-рішень Крижопільської МДПІ Вінницької області: від 12.02.2009 № 320/2, від 27.04.2009 № /3 про визначення податку на прибуток в сумі 546531,00 грн., в т.ч. 430311,00 грн. основного платежу та в сумі 116220,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій; від 26.09.2008 № (5320/0, від 01.12.2008 № (6320/1, від 12.02.2009 № 320/2, від 27.04.2009 № /3 про визначення податку на додану вартість в сумі 433845 грн., в т.ч. 289230,00 грн. основного платежу та в сумі 144615,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.07.2009 відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2011 постанову суду першої інстанції скасовано. Позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Крижопільської МДПІ Вінницької області від 12.02.2009 № 320/2, від 27.04.2009 № /3 про визначення податку на прибуток в сумі 546531,00 грн., в т.ч. 430311,00 грн. основного платежу та в сумі 116220,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій; від 26.09.2008 № (5320/0, від 01.12.2008 № (6320/1, від 12.02.2009 № 320/2, від 27.04.2009 № /3 про визначення податку на додану вартість в сумі 433845 грн., в т.ч. 289230,00 грн. основного платежу та в сумі 144615,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Крижопільська міжрайонна державна податкова інспекція Вінницької області подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції здійснив заміну відповідача у справі - Крижопільської міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області її правонаступником - Крижопільською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Вінницькій області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Підставою для визначення за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням від 12.02.2009 № 320/2, складеним за результатами оскарження податкового повідомлення-рішення від 01.12.2008 № (6320/1, та за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням від 27.04.2009 № /3, складеним за результатами оскарження податкового повідомлення-рішення від 12.02.2009 № 320/2, податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 546531,00 грн., в т.ч. 430311,00 грн. основного платежу та 116220,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій, слугували висновки перевірки про порушення позивачем вимог п. 5.1, п.п. 5.2.1 п. 5.2, п.п. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР), що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат за 9 місяців 2007 року, за 2007 рік та за І квартал 2008 року витрати в сумі 1446151,00 грн. за операціями з придбання інформаційних послуг, - в сумі 275095,00 грн. за операціями з придбаних послуг з технічного обслуговування ліній з виробництва електродів.

Відповідач вважає, що операції з придбання інформаційних послуг не пов'язані з господарською діяльністю, оскільки в актах виконаних робіт, у звітах комісіонера, складаних за договорами комісії, не зазначено, які інформаційні послуги отримано комісіонером та пов'язаність цих послуг з виконанням договору комісії. Також відповідач вважає, що операції з придбаних позивачем у СПД ОСОБА_2 послуг з технічного обслуговування ліній з виробництва електродів не пов'язані з господарською діяльністю позивача, оскільки актами виконаних робіт не доведено пов'язаності виконаних робіт з діяльністю підприємства.

Виходячи з тих самих мотивів відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог п.п. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що полягало у неправомірному включенні позивачем до складу податкового кредиту податку на додану вартість та стало підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 26.09.2008 № (5320/0, та складеними за результатами відповідного оскарження первісних податкових повідомлень-рішень податковими повідомленнями-рішеннями від 01.12.2008 № (6320/1, від 12.02.2009 № 320/2, від 27.04.2009 № /3 податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 433845 грн., в т.ч. 289230,00 грн. основного платежу та 144615,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Висновки відповідача про неправомірне віднесення до складу валових витрат та до складу податкового кредиту витрат та податку на додану вартість, відповідно, за операціями з придбання інформаційних послуг пов'язуються з такими обставинами.

Між ВАТ «Плазма Тек» (комітент) та TOB «Технологічний синтез» (комісіонер) укладено договір комісії від 22.01.2007 № 0122-01, відповідно до якого комісіонер зобов'язався за дорученням і за рахунок комітента в інтересах останнього від свого імені придбати сировину - катанку для виробництва зварювальних електродів, а комітент - сплатити комісіонеру комісійну винагороду. За умовами договору комісії комісіонер має право на відшкодування комітентом понесених витрат, пов'язаних з виконанням договору, які зазначаються у звіті. Підставою для отримання комісіонером комісійної винагороди та понесених витрат є наявність факту затвердженого звіту.

Між ВАТ «Плазма Тек» (комітент) та TOB «Технологічний синтез» (комісіонер) укладено договір комісії від 03.12.2007 № 1203-01, відповідно до якого комісіонер зобов'язався за дорученням і за рахунок комітента в інтересах останнього від свого імені придбати сировину - рутиловий концентрат для виробництва зварювальних електродів, а комітент - сплатити комісіонеру комісійну винагороду. За умовами договору комісії комісіонер має право на відшкодування комітентом понесених витрат, пов'язаних з виконанням договору, які зазначаються у звіті. Підставою для отримання комісіонером комісійної винагороди та понесених витрат є наявність факту затвердженого звіту.

Протягом 2007-2008 років комісіонер на виконання договорів комісії здійснював закупівлю сировини, катанки та рутилового концентрату для виробничих потреб комітента. На господарські операції складені видаткові накладні про відвантаження сировини, акти виконаних робіт, звіти комісіонера на кожну окрему поставку сировини.

Таким чином, судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що за договором комісії TOB «Технологічний синтез» (комісіонер) придбавав за дорученням та в інтересах позивача товар (сировину), а позивач, своєю чергою, відшкодовував комісіонеру понесені витрати.

Вчинення комісіонером за дорученням комітента за плату правочинів від свого імені, але за рахунок комітента, а також відшкодування комітентом витрат комісіонера, понесених останнім у зв'язку з виконанням своїх обов'язків за договором комісії, передбачено ст.ст. 1011, 1024 Цивільного кодексу України та умовами договорів комісії.

Отже, позивач відносив до складу валових витрат витрати, сплачені у зв'язку з відшкодуванням комісіонеру - TOB «Технологічний синтез» витрат, понесених останнім у зв'язку з виконанням своїх обов'язків за договором комісії - вчиненням договору купівлі-продажу сировини в інтересах позивача та за його рахунок. Операції з придбання позивачем у TOB «Технологічний синтез» інформаційних послуг та формування у зв'язку з цим валових витрат позивачем не здійснювалось.

Підстави вважати, що є неправомірним формування позивачем валових витрат за операціями з відшкодування комісіонеру - TOB «Технологічний синтез» витрат, зроблених останнім у зв'язку з виконанням своїх обов'язків за договором комісії - вчиненням договору купівлі-продажу сировини в інтересах позивача та за його рахунок, відсутні.

Відповідно до п. 5.2. ст. 5 Закону № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Пунктами 5.3 - 5.7 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не встановлено обмежень щодо віднесення платником податку (комітентом) до складу валових витрат, сплачених (нарахованих), у зв'язку з відшкодуванням комісіонеру витрат, зроблених останнім у зв'язку з виконанням своїх обов'язків за договором комісії.

Витрати позивача, основною діяльністю якого є виготовлення та реалізація зварювальних електродів, сплачені у зв'язку з відшкодуванням комісіонеру витрат, пов'язаних з виконанням своїх обов'язків за договорами комісії (вчинення договорів на придбання сировини (катанки для виробництва зварювальних електродів та рутилового концентрату для виробництва зварювальних електродів)), відповідають витратам, вказаним у до п. 5.2. ст. 5 Закону № 334/94-ВР.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що операції за договорами комісії підтверджуються первинними документами, які оцінені цим судом як такі, що за своєю сутністю і формою відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає за правильне погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про обґрунтоване віднесення позивачем до складу валових витрат зазначених вище витрат.

Суд касаційної інстанції також вважає за правильне погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про обґрунтоване віднесення позивачем до складу валових витрат витрати за операціями з придбання позивачем послуг з технічного обслуговування ліній з виробництва електродів.

Такі витрати є валовими витратами у розумінні п. 5.1, п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, оскільки здійснені позивачем, основною діяльністю якого є виготовлення та реалізація зварювальних електродів, як компенсація вартості послуг, які придбаваються для їх подальшого використання у власній господарській діяльності, здійснення якої зумовлює технічне обслуговування ліній з виробництва електродів, є підтвердженими первинними документами (катами приймання-передачі робіт, звітів про виконану роботу).

Відповідач в касаційній скарзі не наводить обґрунтованих доводів щодо порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права. Вимоги касаційної скарги обґрунтовує обставинами та висновками, що були наведені в акті перевірки, та посиланням на норми матеріального права, що містяться в Законі № 334/94-ВР, які відповідач вважає порушеними позивачем.

Посилання відповідача в касаційній скарзі на обставини, що стосуються операцій позивача, за якими останнім віднесено до складу валових витрат сплачені банку відсотки за розрахунково-касове обслуговування, що пов'язано з наданням працівникам позик, суд касаційної інстанції залишає поза увагою, оскільки нарахування за цим епізодом за первісним податковим повідомленням-рішенням від 26.09.2008 № (5511) № /0 податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 1208 грн. основного платежу та в сумі 9855 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також визначення такого зобов'язання в цій самій сумі з метою доведення нового строку сплати за податковим повідомленням-рішенням від 01.12.2008 № (6619) № /1, було скасовано рішенням ДПА у Вінницькій області від 04.02.2009 № 2028/10/25-009 та не входить до податкового зобов'язання з податку на прибуток, що визначено в оспорюваних позивачем податкових повідомленнях-рішеннях від 12.02.2009 № 320/2 та від 27.04.2320/3.

Вирішення судом апеляційної інстанції справи в частині вимог щодо податкових повідомлень-рішень про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість відповідачем в касаційній скарзі фактично не оскаржується.

Відповідач в касаційній скарзі посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права: п. 1, п. 3 ст. 49 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначає, що він був повідомлений про апеляційний розгляд справи 22.06.2011 о 14.00 год., однак з незрозумілих причин судове засідання відбулось 29.04.2011, про що його повідомлено не було.

Надаючи оцінку таким доводам відповідача, суд касаційної інстанції дослідив матеріали справи і встановив, що відповідач про апеляційний розгляд справи 22.06.2011 о 14.00 год. був належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 166 т. 4), однак у відкрите судове засідання, в якому було розпочато апеляційний розгляд справи, представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. У судовому засіданні 22.06.2011 було оголошено перерву до 29.06.2011, а 29.06.2011 - продовжено розгляд справи. При цьому відповідач не був позбавлений можливості отримати в суді інформацію про результат судового засідання, призначеного на 22.06.2011.

Враховуючи все вищенаведене наведене, зважаючи на те, що порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які б унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для справи, судом касаційної інстанції не виявлено, діючи в межах перегляду справи судом касаційної інстанції, визначених в ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Крижопільської міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2011 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою через Вищий адміністративний суд України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун