Справа № 804/18587/14
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2014-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіБоженко Наталії Василівни
представника позивача представника відповідача ОСОБА_2 Кравченко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовомОСОБА_4 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_4 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська, в якому, просить визнати протиправною бездіяльність начальника КЕВ м. Дніпропетровська, яка виразилась в не розгляді заяви №2638 від 23.10.2014 року ОСОБА_4 по суті, в порядку передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та вжити заходів передбаченим цим Законом та зобов'язати начальника КЕВ м. Дніпропетровськ розглянути заяву ОСОБА_4 в порядку передбаченому Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та видати розпорядження, щодо приватизації квартири, яку займає на підставі ордеру НОМЕР_2 від 31.07.2003 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 23 жовтня 2014 року вона звернулася із заявою до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська, що є уповноваженим органом з приватизації в смт. Гвардійське, про передачу в приватну власність квартири, яку вона займає на підставі ордеру НОМЕР_2 від 31.07.2003 року, проте відповідачем, відмовлено з підстав, що військове містечко смт. Гвардійське включено до числа «закритих» і тому не підпадають під приватизацію житлового фонду, а заява розглянута відповідачем в порядку визначеному Законом України «Про звернення громадян».
Ухвалами Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року замінено первинного відповідача Начальника квартирно-експлуатаційного відділу Міністрества оборони України м.Дніпропетровська на належного Квартирно-експлуатаційний відділ м.Дніпропетровська та залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6, ОСОБА_5.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених в запереченнях на позов та під час судового розгляду справи зазначив, що відповідач діяв згідно чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що заявою від 23.10.2014 року позивач звернулася до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, в якій просила передати їй у приватну власність квартиру за адресою АДРЕСА_1, в якій прописана, і мешкає з серпня 2003 року.

На вищевказану заяву відповідач відповів листом, в якому зазначив, що житловий фонд військових містечок селищ Гвардійське, Черкаське у комунальну власність територіальних громад не передано. Згідно Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військові містечка є військовим майном, яке знаходиться в оперативному управлінні військових частин і КЕВ м. Дніпропетровська. Управління військовим майном здійснює Міністерство оборони. Згідно листа квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України №303/22/1/850 від 05.09.2013 року, військове містечко в якому мешкає позивач включено до числа закритих і які не підпадають під приватизацію житлового фонду. Інших керівних документів щодо надання повноважень КЕВ м. Дніпропетровська розпоряджатися житловим фондом військових містечок не надходило.

Таким чином, відповідач відмовив позивачу у оформленні приватної власності квартири за адресою АДРЕСА_1.

Вирішуючи заявлений спір по суті, суд виходить із наступного.

Суттю правовідносин є правомірність вжиття/невжиття заходів щодо приватизації квартири відповідно до заяви від 23.10.2014 року, поданої ОСОБА_4 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська.

Згідно із ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Правовий режим власності визначається виключно законами (п. 7 ч. 1 ст. 92 Конституції України).

Правовідносини регламентуються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», який прийнято 19.06.1992 р. за №2482-XXII (далі - Закон України №2482-XXII).

Цей Закон визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України №2482-XXII приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Законом України №2482-XXII передбачений порядок набуття права власності на житло громадянами України, які користуються державним житловим фондом на законних підставах, з обмеженням на приватизацію, визначеним ч. 2 ст. 2 цього Закону.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України №2482-XXII не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень.

Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном врегульований Законом України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України".

Згідно статті 1 вказаного Закону, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв'язку тощо.

Процедуру вилучення військового майна з оперативного управління військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил та його безоплатної передачі до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям, які провадять свою діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність врегульовано "Порядком вилучення і передачі військового майна Збройних Сил України", який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №1282 від 29.08.2002 року (далі - Порядок №1282).

Так, згідно із абзацом 3 пункту 2 Порядку №1282, військове містечко - це майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом із житловим фондом, об'єктами соціальної та інженерної інфраструктури, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони.

Відповідно до пункту 2-1 Порядку об'єктами передачі згідно з цим Порядком є: військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; нерухоме майно (будівлі, споруди, об'єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно); інше окреме індивідуально визначене (рухоме) майно; житловий фонд, інші об'єкти соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів.

Повноваження для передачі військового майна передбачено пунктом 4 Порядку №1282 згідно до якого передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням Міноборони - щодо об'єктів, визначених у підпунктах 3 і 4 пункту 2-1 цього Порядку. Тобто, право передати житловий фонд, інші об'єкти соціальної та інженерної інфраструктури (військове містечко №4) в комунальну власність має Міноборони.

При цьому, законодавством, що діяло до 1991 року, а саме "Положенням про квартирно-експлуатаційної служби і квартирному постачанні Радянської Армії і Військово-Морського Флоту" від 22 лютого 1977 року №75, було визначено поняття військових містечок, якім підрозділяються на закриті та відкриті, пунктом 35 вказаного Положення було визначено, що до закритих військових містечках відносяться:

- військові містечка військових частин, розташовані в населених пунктах і мають систему перепусток;

- відокремлені військові містечка військових частин, розташовані поза межами населених пунктів.

Переліки закритих військових містечок затверджуються командувачами військами військових округів.

Судом встановлено, що чинне на час виникнення та розгляду спору законодавство України не містить визначення поняття "закрите військове містечко", та, відповідно, не містить порядку віднесення військових містечок до закритих, тому суд, керуючись частиною сьомою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні спору виходить із конституційних принципів і загальних засад права.

Наказом Міністра оборони України "Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад" №569 від 15.09.2011 року дано вказівку начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України організувати безоплатне вилучення з балансу Гвардійської квартирно-експлуатаційної частини району військового майна та його безоплатну передачу в комунальну власність територіальних громад міста.

Додатком №1 до наказу №569 від 15.09.2011 року затверджено Перелік військового майна, що безоплатно передається в комунальну власність територіальної громади селища Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, що свідчить про відсутність статусу закритого військового поселення у смт Гвардійське. Як наслідок прийняття зазначеного наказу та з метою його виконання частину об'єктів передано в комунальну власність.

Судом встановлено, що 11.09.2013 року Головним КЕЧ Збройних Сил України надано відповідь №303/4/15/1183 згідно якої 19.08.2013 року затверджено перелік закритих військових містечок, які мають у своєму складі житловий фонд. До зазначеного переліку увійшло військове містечко №4 с.м.т. Гвардійське Новомосковського району. Перелік затверджено Начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України.

До вказаного листа надано вказаний перелік, проте відсутній наказ, яким затверджено такий перелік, та надана копія переліку не містить дати його затвердження окрім року - 2013, тому даний Перелік від 19.08.2013 року суперечить наказу Міністра оборони України №569 від 15.09.2011 року "Про безоплатну передачу військового майна в комунальну власність територіальних громад", що також стосується і листа від 11 .09.2013 року №303/4/15/1183.

Таким чином, до суду не надано належних та допустимих доказів віднесення військового містечка смт. Гвардійське до числа «закритих».

При цьому, стаття 3 Закону України №2482-XXII визначає спосіб приватизації, згідно до якої приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Частиною 5 ст. 5 Закону України №2482-XXII передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Організація проведення приватизації та оформлення права власності встановленні статтею 8 Закону України №2482-XXII.

Відповідно до ч. 1 ст. 8. Закону України №2482 приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Частиною 3 ст. 8 зазначеного Закону встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно із ч. 10 ст.8 Закону України №2482-XXII органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Суд зазначає, що за підписом начальника Зубкова В.О. Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська на звернення позивача було надано лист-відповідь №3223 від 30.10.2014 року, який не містить рішення в сенсі ст. 8 Закону України №2482-XXII та розглянутий відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Аналізуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що за результатом звернення мешканців до органу приватизації, вказаний орган зобов'язаний не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина прийняти рішення про передачу квартири у власність, або прийняти рішення про відмову в передачі, про що в той же строк повідомити заявника з посиланням на норму Закону та обставини, що стала підставою для відмови.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем допущена бездіяльність відповідача, яка виразилась у не розгляді заяви позивача по суті у порядку, передбаченому Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Щодо позовних вимог щодо видачі розпорядження щодо приватизації квартири, яку займає позивач на підставі ордеру, суд зазначає, що в задоволенні таких вимог має бути відмовлено, оскільки суб'єкт владних повноважень у спірному випадку має самостійно вирішити заяву позивача з огляду на подані документи, та порядок, яким на час вчинення окремих дій та прийняття рішень буде врегульоване спірне питання, в іншому ж випадку, суд втручатиметься у компетенцію суб'єкта владних повноважень, що є неприпустимим.

Керуючись частиною 2 статті 11 КАСУ, суд виходить за межі позовних вимог, так як це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів ОСОБА_4 та зобов'язує Квартирно-експлуатаційний відділ м.Дніпропетровська прийняти рішення по суті заяви ОСОБА_4 від 23.10.2014 року згідно процедури, передбаченої Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-XXII.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_4 від 23.10.2014 року вх.№2638 про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» .

Зобов'язати Квартирно-експлуатаційний відділ м.Дніпропетровська прийняти рішення по суті заяви ОСОБА_4 від 23.10.2014 року вх. №2638 згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 48 (сорок вісім) гривень 72 копійки.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено згідно частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко