Справа № 826/20106/14
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 січня 2015 року 17:08 № 826/20106/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Добрівської Н.А., Іщук І.О., за участю секретаря судового засідання Савченко А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проДержавної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві визнання неправомірними дії, визнання неправомірними та скасування рішення від 03 листопада 2014 року № 566-14, зобов'язання вчинити певні дії
за участю:

позивача - ОСОБА_1;

від відповідачів - Молодницька І.П.

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач 1, ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві (далі по тексту - відповідач 2, ГУ ДМСУ у м. Києві) про визнання неправомірними дій відповідача 2, пов'язані з неналежним повідомленням про прийняття Державною міграційною службою України рішення від 03 листопада 2014 року №566-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03 листопада 2014 року №566-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язання Державної міграційної служби України визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2015 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 28 січня 2015 року.

У судовому засіданні 28 січня 2015 року позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, зазначивши, що ним було зроблено реальну спробу обґрунтувати свою заяву, його твердження були зрозумілими та правдоподібними. Проте відповідачем зазначене враховано не було, як і не було враховано ситуації у країні походження позивача. При цьому позивач у судовому засіданні посилався на добре розуміння української мови, з огляду на що не вбачав необхідності залучення до участі у справі перекладача.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. При цьому звертала увагу суду на те, що під час співбесід позивачем не було надано доказів на підтвердження його статусу як члена організації Лівий фронт, а також доказів участі у акціях протесту або вчинення іншої діяльності, яка б свідчила про його політичні погляди, переслідування за які і стало підставою для виїзду з країни походження. Крім того, представник відповідачів зауважувала на тому, що сам шукач притулку неодноразово зазначав про виїзд з Російської Федерації з метою працевлаштування в Україні, що і було ним зроблено. З огляду на наведене, під час розгляду заяви позивача відповідачі прийшли до висновку, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» відсутні, а тому позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 28 січня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

21 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до міграційного органу з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як підставу звернення за захистом вказав, що покинув країну походження через побоювання за власне життя, свободу і можливість працевлаштування, у зв'язку з випадками переслідування інакодумців, що займаються політичною діяльністю.

Державною міграційною службою України 03 листопада 2014 року стосовно позивача прийнято рішення № 566-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

11 листопада 2014 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено повідомлення № 139 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням відповідача 1 та вважаючи його таким, що прийняте без повного з'ясування обставин, а також посилаючись на неналежне повідомлення відповідачем 2 про прийняття зазначеного рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Уфа, за національністю - єврей, за віросповіданням - атеїст.

06 квітня 2014 року позивач прибув до України легально, літаком.

21 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві з заявою-анкетою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві як причину виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що залишив свою країну через незгоду із зовнішньою та внутрішньою політикою Володимира Путіна, у зв'язку з чим побоюється за власне життя, свободу і можливість працевлаштування. Зазначив про свою активну участь і організацію акцій протесту проти фальсифікації парламентських та президентських виборів та брав у них участь, був присутній на Болотній площі 06 червня 2012 року, в соціальних мережах неодноразово висловлював свою незгоду з державною політикою, що в сучасних умовах може бути дуже небезпечно. З огляду на викладене, заявник вважає, що життя без постійного побоювання можливого переслідування з боку держави в Росії для нього є неможливим, що у і стало підставою для звернення із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом № 302 від 10 червня 2014 року Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у зв'язку з ненадходженням відповіді на запит зі Служби безпеки України, наказом №445 від 08 серпня 2014 року продовжено строк розгляду заяви позивача до 10 вересня 2014 року.

В ході розгляду зазначеної заяви Управлінням у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві з позивачем було проведено декілька співбесід, під час яких він повністю повторював викладене у його заяві - анкеті. Будь-яких документів, на підтвердження обставин, які зумовили його звернення з метою отримання статусу біженця, заявник не надав.

10 вересня 2014 року Головним управлянням ДМС України в м. Києві за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні особою біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено про недоведеність заявником існування обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням відповідача 1 № 566-14 від 03 листопада 2014 року зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, приводом виїзду з країни постійного проживання позивач зазначає його побоювання за власне життя, свободу і можливість працевлаштування з огляду на його незгоду з внутрішньою та зовнішньою політикою Володимира Путіна. Крім того, зазначає про активну участь у акціях протесту, зокрема, проти фальсифікації парламентських та президентських виборів у 2011 - 2012 роках, на Болотній площі 06 травня 2012 року, під час яких робив трансляції як громадський журналіст, членство у організації Лівий фронт.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження членства в організації Лівий фронт, участі в акціях протесту та провадження діяльності, пов'язаною з незгодою політики керівника Російської Федерації, позивачем ні під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки його заяви названим органом, ні під час розгляду справи судом, не надано.

Крім того, позивачем не надано будь-яких обґрунтованих пояснень, що саме стало причиною його виїзду з країни свого походження у квітні 2014 року, які, у свою чергу, могли б свідчити про наявність підстав для визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, враховуючи те, що всі обставини, наведені ним у заяві - анкеті та під час проведення співбесід, мали місце у 2011 - 2012 роках.

Також суд звертає увагу, що зазначаючи про затримання правоохоронними органами «якобы за неповиновение сотруднику полиции», ні під час співбесіди, ні до позовної заяви, ні під час розгляду справи по суті позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин, так само, як і не було зазначено про причини неможливості такого надання.

Так само суд звертає увагу, що ОСОБА_1 як у заяві - анкеті про надання статусу біженця, так і під час співбесід пояснював причину свого звернення скороченням строків перебування громадян Російської Федерації на території України.

Додатково судова колегія вважає за необхідне зауважити, що ні в заяві - анкеті позивача, ні в поясненнях, наданих під час проведення співбесід, ні під час розгляду справи судом, ОСОБА_1 не навів жодних обставин, які б свідчили про його особисте переслідування в країні походження, зокрема у зв'язку з політичними поглядами або отримання ним погроз у зв'язку з наявністю таких поглядів.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача 1 від 03 листопада 2014 року №566-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною від попередньої, а відтак не призведе до захисту уявлених позивачем порушених прав у сфері публічно-правових відносин щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так само колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про визнання неправомірними дій відповідача 2, пов'язані з неналежним повідомленням про прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час їх вчинення суб'єктом владних повноважень було дотримано як правові норми Закону №3671-VI, так і Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011р. № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011р. за № 1146/19884.

Посилання ОСОБА_1 про не зазначення Головним управлінням ДМС України у м. Києві у повідомленні від 11 листопада 2014 року №139 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причин та підстав відмови, суд до уваги не приймає, оскільки воно не відповідає дійсності.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність дій Головного управління ДМС України у м. Києві та рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03 листопада 2014 року № 566-14, з огляду на що позовні вимоги громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді Н.А. Добрівська

І.О. Іщук