Справа № 826/16011/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 грудня 2014 року № 826/16011/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Погрібніченко І.М., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Центус-Р»
доДержавної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02 липня 2014 року №, №, від 23 вересня 2014 року №, №.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Центус-Р» (надалі - Позивач) звернулось з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві (надалі - Відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві №, № від 02.07.2014 року та №, № від 23.09.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про незаконність дій службових осіб ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві при проведенні планової виїзної перевірки підприємства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 04.04.2012р. по 31.12.2013р. та іншого законодавства за період з 04.04.2012р. по 31.12.2013р., а також протиправність висновків, викладених в Акті перевірки №1656/26-52-22-03-14/38095570 від 13.06.2014 року, у зв'язку із чим відповідні податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач проти заявленого позову заперечив, посилаючись на те, що оскаржувані рішення прийняті на підставі чинного законодавства.

З урахуванням поданої представником позивача заяви про розгляд справи за його відсутності, на підставі ч.6 ст. 128 КАС України, суд дійшов висновку про можливість подальшого продовження розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Державною податковою інспекцію у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Центус-Р» з питань дотримання вимог податкового законодавства з 04.04.2012 р. по 31.12.2013 р. та іншого законодавства за період з 04.04.2012 р. по 31.12.2013 р.

За результатами перевірки податковим органом складено Акт від 13.06.2014 р. №1656/26-52-22-03-14/38095570 (надалі - Акт перевірки), яким встановлено наступні порушення: п.п.14.1.267. п.14.1 ст.14 п.п.135.5.5. п.135.5 ст.135, п.44.1., п.44.2, п.44.3 ст.44 п.138.1. ст.138, п.п.139.1.9. п. 139.1. ст.139, п.138.4 ст.138, Податкового кодексу України Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ із змінами та доповненнями, у зв"язку із чим позивачем допущено заниження податку на прибуток у сумі 582534 грн., в т.ч. за ІV квартал 2012 року в сумі 176509,0 грн., 2013 року в сумі 406025,0 грн.; підпункту п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ, п.п.3.2 - 3.6 п.3 "Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку Ф №1-ДФ Затвердженого Наказом ДПА України № 451 від 29.09.2003р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.10.2003р. за № 960/8281 - не відображені доходи, що були виплачені суб'єктам господарської діяльності в податковому (их) розрахунку (ах) сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за формою № 1ДФ; п.п. 164.2.17 п. 164.2, ст.164; ст.168; ст.171 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ із змінами та доповненнями, р.1 п.1, 4; р.ІІ п. 1,4,5 Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» від 13.03.1998р. №59 із змінами та доповненнями в результаті чого не утримано податокна доходи фізичних осіб, на протязі перевіряємого періоду, з суми доходу, перерахованого за проживання без належного оформлення документів про відрядження, що засвідчують їх перебування у відрядженнях в сумі 1771,00 грн.

Не погоджуючись з висновками викладеними в Акті перевірки, Позивачем, подано заперечення, за результатом розгляду яких, Листом від 27.06.2014 р. №5953/10/26-52-22-03-21/38095570, податковий орган їх залишив без розгляду.

На підставі Акту перевірки відповідачем винесенні податкові рішення: від 02.07.2014 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2 724,00 грн., у тому числі, за основним платежем 1771 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 953 грн. та від 02.07.2014 року №, яким збільшено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток 728 167 грн., у тому числі, за основним платежем 582 534 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 145 633,50 грн.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомлення-рішеннями позивачем подано скарги до Головного управління Міндоходів у м. Києві (надалі - ГУ Міндоходів у м. Києві), за результатом розгляду яких прийнято рішення від 12.09.2014 р. №8818/10/20-15-10-06-15, яким скаргу задоволено частково, а саме: залишено без змін податкове повідомлення-рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 02.07.2014 № та збільшено штрафну санкцію по податку на доходи фізичних осіб на суму 632,00 грн. відповідно до п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України; скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 02.07.14 № в частині визначення суми податку на прибуток у розмірі 397 484,0 грн. та застосованих штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 99 371,0 грн., а в іншій частині - залишено без змін.

З урахуванням рішення від 12.09.2014 р. №8818/10/20-15-10-06-15 ГУ Міндоходів у м. Києві прийнято нові податкові повідомлення-рішення: від 23.09.2014 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі штрафних (фінансових) санкцій на суму 632 грн. та від 23.09.2014 року №, яким збільшено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розірі 231 320 грн., у тому числі за основним платежем 185 050 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 46 262,5 грн.

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями та рішенням ГУ Міндоходів у місті Києві від 12.09.2014 р. №8818/10/20-15-10-06-15 позивачем подано скаргу до Міністерства доходів і зборів України, яку за результатом розгляду Державною фіскальною службою України рішенням від 02.10.2014 р. №4415/6/99-99-10-01-03-15 залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення, з урахуванням рішення від 12.09.2014 р. №8818/10/20-15-10-06-15 ГУ Міндоходів у м. Києві, - без змін.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві №, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп. 60.1.2 п. 60.1 ст. 60 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними якщо контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання або податкову вимогу.

При цьому, п. 60.3 ст. 60 Податкового повідомлення-рішення встановлено, що у випадках, визначених підпунктом 60.1.2 пункту 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня прийняття контролюючим органом рішення про скасування такого податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги.

Також, пп. 5.1.1 п. 5.1 Наказу Мінфіну "Про затвердження Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків" від 28.11.2012 № 1236 податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо: орган державної податкової служби скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання.

Пунктом 5.2 згадуваного Наказу визначено, що у випадках, визначених підпунктом 5.1.1 пункту 5.1 цього розділу, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним з дня прийняття органом державної податкової служби рішення про скасування такого податкового повідомлення-рішення.

З матеріалів справи вбачається, що податковим органом, з урахуванням рішення від 12.09.2014 р. №8818/10/20-15-10-06-15 ГУ Міндоходів у м. Києві, прийнято нове податкове повідомлення-рішення від 23.09.2014 року №, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 231 320 грн., у тому числі за основним платежем 185 050 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 46 262,5 грн. та надіслано останньому.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 02.07.2014 року № не підлягають задоволенню, оскільки дане податкове повідомлення-рішення є відкликаним.

В частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.09.2014 року №, яким збільшено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток 231 320 грн., у тому числі за основним платежем 185 050 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 46 262,5 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками проведеної перевірки позивача, контролюючим органом встановлено заниження доходу у розмірі 835 428 грн. за 4 квартал 2012 року, який утворився внаслідок отримання ним 80 000 євро на виконання умов договору фінансової позики №086 АR 0064 від 01.06.12, укладеного з компанією «Дактон Інтернейшнл Лтд» (позикодавець), що є юридичною особою за законодавством Британських Віргінських островів, які згідно Розпорядження Кабінету міністрів України від 23.02.11 №143-р відносяться до переліку офшорних зон. Також, відповідач прийшов до висновку, що нараховані позивачем, згідно вказаного договору відсотки, в розмірі 38 462 грн. ( за 4 квартал 2012 року у розмірі 5090 грн., за 2013 рік у розмірі 33 372 грн.) протиправно віднесені ним до витрат при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток.

Окрім цього, під час нарахування відповідної суми податку на прибуток відповідач включив до складу вказаного вище податкового повідомлення-рішення суму у розмірі 11 810 грн., які позивачем безпідставно було віднесено до витрат внаслідок перерахування коштів ТОВ «Лангруп» в сумі 1037,31 грн.; ТОВ «Бізнес-Центр «Буковина» в сумі 2505,00 грн.; ПАТ «ТК «Дністер» в сумі 600,00 грн.; ТОВ «Сіті Хотелс Менеджмент» в сумі 1360,96 грн.; ТОВ 7 днів «Кам`янець-Подільська лінія» 450,00 грн.; ПП «Кінгмет» в сумі 1417,50 грн.; ПРАТ «Чічіков» в сумі 779,17 грн.; ФОП ОСОБА_1 в сумі 3660,00 грн. за проживання працівників підприємства та фізичної особи, яка не є працівником підприємства без належного оформлення документів про відрядження.

Надаючи оцінку правомірності зазначеного вище податкового повідомлення-рішення, суд виходить з наступного.

В частині щодо отримання фінансової позики позивачем по Договору №086 AR 0064, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи між Компанією "Дактон Інтернешнл ЛТД", що є юридичною особою за законодавством Британських Віргінських островів (Позикодавець), з однієї сторони, та ТОВ "Центус-Р" (Позичальник), з іншої сторони, укладено договір фінансової позики №086 AR 0064 від 01.06.2012 р. (надалі Договір №086 AR 0064).

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.02.11 №143-р Британські Віргінські острова відносяться до переліку офшорних зон.

Як встановлено під час розгляду справи відповідач виходив з того, що на розрахунковий рахунок ТОВ «Центус-Р» 06.12.12 надійшли кошти у розмірі 835 428,40 грн. (80 000 євро) та на кінець 4 кварталу 2012 року не повернуті Компанії «Дактон Інтернешнл ЛТД».

Під час перевірки відповідачем зроблено висновки, що позика, яка надана Компанією «Дактон Інтернешнл ЛТД», не відповідає вимогам пп. 14.1.267 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, тобто не підпадає під визначення позики, а відтак є поворотною фінансовою допомогою, в результаті чого у відповідності до вимог п.п.135.5.5 п.135.5 ст.135 ПК України, у позивача встановлено заниження доходів у розмірі 835 428 грн. за 4 квартал 2012 року.

Окрім цього, відповідач встановив завищення витрат на суму нарахованих процентів у загальному розмірі 38 462 грн. у т.ч. за 4 квартал 2012 року у сумі 5090 грн., за 2013 рік у сумі 33372 грн.

Втім, суд не може погодитися з такою позицією контролюючого органу.

Підпунктом 136.1.20 пункту 136.1. ст.136 ПК України передбачено, що для визначення об'єкта оподаткування не враховуються доходи, як основна сума отриманих кредитів, позик та інших доходів, що визначенні нормами цього розділу.

Відповідно підпункту 14.1.267 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України позика - це грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов'язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

У той же час Податковим кодексом України не визначено поняття «кредиту», а до поворотної фінансової допомоги віднесено у відповідності до приписів п.п.14.1.257 п.14.1 ПК України суму коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою для повернення.

Як вбачається з п. 1.1 Договору №086 AR 0064, Позикодавець зобов'язується надати Позичальнику фінансову позику в іноземній валюті, в подальшому - "фінансова позика", а останній зобов'язується використати її за призначенням і повернути позику та сплатити відсотки за нею на умовах та в строк, визначених даним Договором.

Згідно з п. 2.1, п. 2.2 Договору №086 AR 0064, фінансова позика надається Позичальнику з метою закупівлі товарів та придбання основних засобів для ведення господарської діяльності. Позичальник протягом 12 місяців з моменту отримання фінансової позики від Позикодавця зобов'язаний надати Позикодавцю копії документів, що засвідчують цільовий характер використання фінансової позики.

Пунктом 3.1, п. 3.2, п. 3.3, п. 4.1 Договору №086 AR 0064, сума фінансової позики, що надається Позикодавцем Позичальником за дійсним Договором, становить 500 000 (П'ятсот тисяч) євро. Розмір відсотків за користування коштами, наданими Позичальнику та неповерненими у фінансову позику становить 10% річних від суми залишку наданих у фінансову позику коштів. Відсотки за фінансову позику Позичальник сплачує Позикодавцю. Позикодавець зобов'язаний надати Позичальнику суму фінансової позики 5-ма частинами по 100 000 євро (сто тисяч) кожна протягом 1 (одного) року з моменту реєстрації даного Договору у відповідному територіальному управлінні Національного банку України, про що Позичальник інформує Позикодавця шляхом письмового повідомлення, надісланого за допомогою засобів факсимільного та/або електронного зв'язку. Перша частина позики повинна бути зарахована на поточний рахунок Позичальника не пізніше 180 днів від дати реєстрації Договору.

Отже, правовідносини визначені умовами даного договору передбачають нарахування процентів за користування коштами, а відтак, до поворотної фінансової допомоги, в розумінні податкового законодавства, віднесені бути не можуть як, відповідно, і застосовані правила, передбачені п.п.135.5.5 п.135.5 ст.135 ПК України.

У той же час у відповідності до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Підпунктом 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Статтею 141 Податкового кодексу України, встановлені особливості визначення складу витрат платника податку в разі сплати процентів за борговими зобов'язаннями.

Порядок оподаткування операцій з борговими вимогами та зобов'язаннями, встановлений підпунктом 153.4.1 пункту 153.4 статті 153 Податкового кодексу України, передбачає, що з урахуванням особливостей, установлених цим розділом, не включаються в дохід і не підлягають оподаткуванню кошти або майно, залучені платником податку у зв'язку з отриманням платником податку основної суми фінансових кредитів, у тому числі субординованого боргу, позик від інших осіб - кредиторів, а також повернення основної суми фінансових кредитів, позик, наданих платником податку іншим особам - дебіторам, отриманням частини консолідованого іпотечного боргу власниками іпотечних сертифікатів участі, заміною однієї частки консолідованого іпотечного боргу на іншу.

Одночасно з цим підпунктом 153.4.2 пункту 153.4 статті 153 Податкового кодексу України передбачено, що з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом, не включаються до витрат кошти або майно, надані платником податку у зв'язку з поверненням платником податку основної суми кредиту, у тому числі субординованого боргу, позики, частини консолідованого іпотечного боргу при погашенні іпотечного сертифіката участі, але не більше суми, сплаченої за придбання такого сертифіката іншим особам - кредиторам, процентної позики, а також з наданням основної суми кредиту, позики іншим особам - дебіторам, викупу (заміни) однієї частки консолідованого іпотечного боргу на іншу відповідно до закону.

Таким чином вказаний вище договір містить в собі ознаки кредитного договору, а отримана за ним сума грошових коштів є кредитом, а відтак, віднесення відповідачем відповідної суми отриманих коштів до доходу та його висновок про завищення витрат на 38 462 грн. не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Щодо висновків відповідача про протиправність віднесення позивачем суми у розмірі 11 810 грн. до витрат за проживання працівників підприємства та фізичної особи, яка не є працівником підприємства без належного оформлення документів про відрядження суд зазначає наступне.

Як встановлено під час розгляду справи вказані витрати позивач відніс до витрат подвійного призначення у відповідності до вимог п.п. 140.1.7 п.140.1 ст.140 ПК України, що вплинуло на визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток.

При цьому, на підтвердження правомірності формування таких витрат позивачем було надано письмові докази, які підтверджують факт відрядження його працівників та надання їм зазначеними вище суб'єктами господарювання таких послуг з проживання в готелях.

Зокрема, це копії наказів про відрядження співробітників позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, копії рахунків-фактур, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), платіжних доручень, рахунків оплати за підготовку номерів (місць) і проживання по безготівковому розрахунку.

Згідно приписів ст. 149 Податкового кодексу України податковою базою для цілей оподаткування податком на прибуток визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу, з урахуванням положень статей 135 - 137 та 138 - 143 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, прибуток із джерелом походження з України та за її межами визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

До складу валових витрат що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, входять витрати від операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інші витрати, визначені згідно з пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п.п.138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом 140.1.7 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України встановлено, що при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення: витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці першому цього підпункту витрати можуть бути включені до складу витрат платника податку лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

З аналізу матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позивачем було правомірно віднесено до валових витрат суми сплачені за проживання співробітників в готелях, що підтверджується наказами про відрядження, платіжними дорученнями, актами приймання-передачі (надання) послуг.

Також, матеріали справи містять угоду про внесення змін та доповнень до Договору купівлі-продажу №L 4401 від 01 травня 2012 року, укладеного між Позивачем (Покупцем), з одного боку, та Акціонерним товариством «ЛЕ ЛАБОРАТУАР ЛІСРАК» (Продавець), з іншого боку доповнено Договір п. 10.7. «У зв'язку з тим, що товар, який є предметом Договору поставки, характеризується високою технологічністю, його реалізація потребує спеціальної підготовки та спеціальних знань. Сторони домовились про те, що Постачальник має право надавати своїх фахівців з продажу, спеціалістів, тренерів, тощо для проведення презентацій, навчальних семінарів, конференцій, а Покупець, у свою чергу, зобов'язується забезпечити проживання та перебування вищезазначених осіб.».

На виконання умов вказаного вище договору, листами від 23.03.2013 р., 20.09.2013 р., 22.10.2013 р. контрагент позивача (Акціонерне товариство «ЛЕ ЛАБОРАТУАР ЛІСРАК») інформував позивача про направлення свого співробітника Філіппа Петі, з метою проведення семінару по новій продукції, яка ним постачається на територію України для подальшого просування на ринку.

В підтвердження понесених витрат по вищезазначеній угоді позивачем надано суду наступні копії документів: рахунку-фактури №СХ-0000040 від 29.03.2013 р. на суму 1360,96 грн. з урахуванням ПДВ на оплату проживання в Готелі «Сіті Парк Отель» м. Києві, пров. Обсерваторний 3-А в період з 01.04.2013 р. по 11.04.2013 р. Філіппа Петі; Акту № 321 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 11.04.2013 р., підписаного позивачем (Замовником) та ТОВ «Сіті Хотелс Менеджмент» (Виконавцем); платіжного доручення №293 від 09.04.2013 р.; рахунку-фактури №9/10-13 від 09.10.2013 р. на суму з ПДВ 1800 грн. на оплату тимчасового проживання (розміщення) 10-11 жовтня 2013р; Акту надання (виконання) послуг від 11.10.2013 р., підписаного між позивачем (Замовником) та ФОП ОСОБА_1 (Виконавець); платіжного доручення №872 від 10.10.2013 р.; рахунку-фактури №1/11-13 від 01.11.2013 р. на суму з ПДВ 1860 грн. на оплату тимчасового проживання (розміщення) 4 листопада 2013р.; Акту надання (виконання) послуг від 04.11.2013 р., підписаного між позивачем (Замовником) та ФОП ОСОБА_1 (Виконавець); платіжного доручення № 955 від 04.11.2013 р.

Суд зазначає, що при визначенні правомірності віднесення витрат у випадку їх здійснення за проживання особою, яка не перебуває у трудових відносинах з платнику податку, вимоги п.п.140.1.7 ПК України до таких правовідносин застосовані бути не можуть.

У той же час до складу валових витрат що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, входять витрати від операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті: інші витрати, визначені згідно з пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Як вбачається з досліджених письмових доказів, витрати, здійснені позивачем на оплату проживання співробітника контрагента, пов'язані з його господарською діяльністю спрямованою на отримання прибутку у зв'язку із виконанням умов договору купівлі-продажу №L 4401 від 01 травня 2012 року.

Виходячи зі змісту статей 109-113 ПК України, відповідальність платника податків у вигляді застосування штрафних (фінансових) санкцій можлива лише за умови вчинення ним порушень, визначених законами з питань оподаткування.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового Кодексу України передбачено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 23.09.2014 року №, яким збільшено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток 231 320 грн., у тому числі за основним платежем 185 050 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 46 262,5 грн. не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та підлягає скасуванню.

Також, за вказаних вище обставин, підлягає визнанню протиправним та скасуванню податкове повідомлення-рішення № від 02.07.2014 року в сумі 2 724 грн. (основний платіж 1771 грн. та штрафні (фінансові) санкції 953 грн.), яким визначено зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та податкове повідомлення-рішення № від 23.09.2014 року, яким збільшено зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в частині штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 632 грн., оскільки їх прийняття ґрунтувалося на помилкових висновках контролюючого органу щодо віднесення відповідних сум витрат за проживання у готелях до доходу фізичних осіб, які фактично споживали такі послуги.

Частиною 1 статті 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, установлених законом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України та частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір», суд вирішив стягнути з позивача 730, 60 грн. судового збору.

З огляду на викладене, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Центус-Р» задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 23.09.2014 року №, від 02.07.2014 року № та від 23.09.2014 року №.

3. В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Центус-Р» відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Центус-Р» судовий збір у розмірі 730, 60 грн. на р/р: 4007, отримувач коштів УДКСУ у Печерському районі м. Києва, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38004897, банк отримувача ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача (МФО) 820019, код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко