Справа № 826/18616/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

26 січня 2015 року 11:00 № 826/18616/14
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні
за позовом ОСОБА_1
до 1. Військової частини № НОМЕР_1 Національної Гвардії України, 2. Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, 3. Головного управління Національної Гвардії України
провизнання протиправними рішення, зобов`язати вчинити дії.

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України, суд розглядає справу у письмовому провадженні.
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:
Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі відповідач 1) та Печерської районної у м. Києві державної адміністрації (надалі відповідач 2) про визнання протоколу та рішення житлово-побутової комісії в/ч НОМЕР_1 від 16.04.2014 року про розподіл квартир - протиправними та скасувати їх; визнати протиправним розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 04.12.2013 року №654 та скасувати його; зобов`язати житлово-побутову комісію в/ НОМЕР_2 провести розподіл квартир у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з врахуванням, в першу чергу, інтересів осіб, які мають право на позачергове одержання житла.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Рішенням житлово-побутової комісії в/ч НОМЕР_1 від 16.04.2014 року трикімнатна квартира була виділена гр. ОСОБА_2 з родиною складом 4 особи, та за розпорядженням Печерської районної державної адміністрації у м. Києві від 04.12.2013 року за №654 - надана в постійне користування. Позивач вважає, що рішення та розпорядження є неправомірними, та такими, що порушують його законні права на позачергове отримання житлової площі, оскільки він має переважне право на отримання трикімнатної квартири, ніж гр. ОСОБА_2 .
В судовому засіданні Позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач 1 проти позовних вимог заперечував в повному обсязі та зазначає, що рішення щодо розподілу житла житлово-побутовою комісією військової частини НОМЕР_1 згідно протоколу №4 від 16.04.2014 прийнято у відповідності до законодавства, а також наголошує, що законність рішення щодо розподілу житла житлово-побутовою комісією військової частини НОМЕР_1 згідно протоколу №4 від 16.04.2014, підтверджено перевіркою, яка проведена Київською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, про що свідчить лист заступника прокурора від 27.06.2014 № 6-1921 вих.14, надісланий на адресу Позивача.
Відповідач 2 проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, в обґрунтування заперечень зазначає, що п. 3 додатку 1 до розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 04.12.2013 року №654 затверджено спільне рішення командування та центральної житлово-побутової комісії Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 30.10.2013 року №10 про перезатвердження гр. ОСОБА_2 на квартирному обліку при військовій частині № НОМЕР_1 , а саме, внесення виправлення в дату щодо перебування на обліку з 12.12.2009 р., замість 30.12.2009 р. Відповідач 2 наголошує, що даним розпорядженням не надавалося житло в постійне користування гр. ОСОБА_2 , як це зазначає гр. ОСОБА_1 у своїй позовній заяві.
Для з`ясування всіх обставин справи Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.12.2014 р. було залучено в якості відповідача 3 - Головне управління Національної Гвардії України.
Представник відповідача 3 проти позовних вимог заперечує в повному обсязі та зазначає, що підставою для надання трикімнатної квартири саме ОСОБА_2 є перебування його на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 в списках позачергового отримання житла за № 1 відповідно до п. 18 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", як інвалід війни. У свою чергу, позивач перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 з 04.09.2001 за № 116 на загальних підставах та зарахований до списку осіб, які користуються правом позачергового отримання житла з 01.10.2005, як військовослужбовець звільнений за станом здоров`я і не має пільг щодо забезпечення жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, які має ОСОБА_2 , а отже, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.
В судовому засіданні представники відповідачів заперечували проти позовних вимог в повному обсязі.
З урахуванням наведеного суд, відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, заслухавши у судовому засіданні представників позивача, ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

В С Т А Н О В И В:
З матеріалів справи вбачається, що Позивач перебуває у списках осіб, які потребують поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 з 15.10.2001 року за №109, окрім того, з 01.10.2005 року за №2 зараховано до списків осіб, які користуються правом позачергового отримання житла.
Відповідно до розподілу Головного управління внутрішніх військ МВС України від 05.04.2014 року, військовій частині було виділено 9 квартир, з яких 3 - однокімнатних, 5 - двокімнатних (у т.ч. 3 службові), 1 - трикімнатна квартира.
Рішенням житлово-побутової комісії військової частини від 16.04.2014 року (Протокол №4), єдина виділена трикімнатна квартира надана громадянину ОСОБА_2 з родиною у складі 4 особи.
Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.
В частині визнання протоколу та рішення житлово-побутової комісії в/ч 2260 від 16.04.2014 року про розподіл квартир - протиправними та скасувати їх, суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , проходив службу у військовій частині №2260 ВВ МВС України.
З 04.09.2001 року знаходився в військовій частині № НОМЕР_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, квартирний облік.
В 2002 році був звільнений з в/ч НОМЕР_3 МВС України за станом здоров`я, отримав 3 групу інвалідності.
З 01.10.2005 року позивача було зараховано до списку осіб в в/ч НОМЕР_3 МВС України, які користуються правом позачергового отримання житла.
Знаходився спочатку третім в позачерговому списку, що підтверджується повідомленням ГУ МВС України від 26 січня 2009 року за №3/23/1-К-3, а з часом став другим, що підтверджується повідомленням ГУ ВВ МВС України від 06.07.2012 року №3/23/4К-60, та від 11.04.2014 року №3/23/4-К-70, а також, повідомленнями в/ч 2260 ВВ МВС України від 27.02.2014 року за №К-5 та від 05.05.2014 року (за вих. №К-4).
З витягу зі списку військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , взятих на облік за місцем служби для отримання житлової площі в місті Києві вбачається, що капітан ОСОБА_2 1970 р.н., звільнений з військової служби за станом в здоров`я 1996 р., зареєстрований з родиною по з АДРЕСА_1 при в/ч 2260 з 1993 року. Перебуває на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_1 з родиною складом 4 особи, в т.ч.: він, дружина ОСОБА_3 1972 р.н., син ОСОБА_4 , 1994 р.н., син ОСОБА_5 , 1997 р.н. з 04.04.1995 на загальних підставах за №19 та у списках на позачергове отримання житла з 30.12.2009 відповідно до п.18 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за №1 (розпорядження голови ПРДА від 04.12.2013 р. №654).
Відповідно до абзац. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 року (надалі - Закон № 2011-XII) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ст.36 Житлового кодексу Української РСР облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районного, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів (частина перша). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік у випадках і в порядку, встановлюваних Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР, громадян може бути взято на облік і не за місцем їх проживання (частина друга).
Відповідно до ст. 60 Житлового кодексу Української РСР правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.
Згідно з п. 2 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР у Української республіканської ради професійних спілок № 470 від 11.12.1948 року (надалі Правила № 470), жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Відповідно до п. 15 Правил № 470, на квартирний облік беруться потребуючі поліпшення житлових умов громадяни, які постійно проживають, а також прописані у даному населеному пункті. Виконавчі комітети обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок можуть установлювати тривалість часу постійного проживання громадян у даному населеному пункті, необхідну для взяття на квартирний облік. При визначенні потреби громадян у поліпшенні житлових умов беруться до розрахунку члени їх сімей, які прожили і прописані у відповідному населеному пункті не менше встановленого строку (крім подружжя, неповнолітніх дітей і непрацездатних батьків).
Відповідно до норм Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 1081 від 3 серпня 2006 року (надалі - Порядок N 1081), виданої на виконання вимог статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла.
Пунктом 29 Порядку № 1081, встановлено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.
Відповідно до п. 22 Порядку № 1081 облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах. Військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини (пункт 24).
Згідно п.39 Правил №470 громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, крім осіб, що мають право першочергового одержання жилих приміщень, осіб, які користуються перевагою у строках одержання жилих приміщень, а також випадків, передбачених абзацом другим цього пункту.
Відповідно до п.п.4 п.44 Правил №470 у першу чергу жилі приміщення надаються тим, що перебувають на квартирному обліку: учасникам бойових дій та учасникам війни. Учасники бойових дій, які дістали поранення, контузію або каліцтво під час участі в бойових діях чи виконання обов`язків військової служби, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік.
За змістом п.18 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни, зокрема надаються такі пільги: позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а інваліди І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 перебував у списках осіб, що потребують поліпшення житлових умов за № 19 (з 04.04.1995) та у списках осіб на позачергове отримання житла за № 1, згідно п. 18 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.12.2013 р. №654, а позивач перебував у списках осіб, що потребують поліпшення житлових умов за № 109 з 15.10.2001 та у списках осіб на позачергове отримання житла (з 01.10.2005).
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував на квартирному обліку раніше ніж позивач за загальним списком осіб та на позачергове отримання житла відповідно до п.18 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що має переважне право на отримання житла, ніж позивач, який звільнився за станом здоров`я та має інвалідність 3 групи.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині щодо визнання протиправним та скасування протоколу та рішення житлово-побутової комісії в/ч 2260 від 16.04.2014 року про розподіл квартир є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

В частині позовних вимог щодо визнати протиправним та скасувати розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 04.12.2013 року №654, суд зазначає наступне.
В позовній заяві позивач зазначає, що розпорядженням Печерської районної державної адміністрації від 04.12.2013 року №654 надано в постійне користування ОСОБА_2 трикімнату квартиру, суд не погоджується з даними доводами позивача.
В матеріалах справи міститься копія Додатку № 1 до розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 04.12.2013 року №654 (надалі Додаток №1)
У пункті 3 Додатку №1 зазначено наступне: «Гр. ОСОБА_2 , 1970 р.н., капітан запасу. Звільнений з військової служби за станом здоров`я. У м. Києві зареєстрований з родиною по АДРЕСА_1 з 1993 року та тимчасово проживає у гуртожитку по АДРЕСА_2 .
Перебуває на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_1 з родиною складом 4 особи, в т.ч.: він, дружина ОСОБА_3 , 1972 р.н., син ОСОБА_4 , 1994 р.н., син ОСОБА_5 , 1997 р.н. з 04.04.1995 на загальних підставах та у списках на позачергове отримання житла з 13.12.2009 відповідно до п.18 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Затверджений розпорядженням голови ПРДА від 22.06.2010 № 368.
За результатами розгляду заяви щодо перебування на квартирному обліку при частині капітана запасу ОСОБА_2 та проведення перевірки його облікової справи встановлено, що при затвердженні центральною житлово-побутовою комісією ГУВВ (протокол № 3 від 26.04.2010) рішення житлово-побутової комісії частини від 30.12.2009 (протокол № 14) щодо внесення до списків на позачергове отримання житла відповідно до п.18 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», була помилково вказана дата 13.12.2009, замість - 30.12.2009.
Відповідно до п. 3.8. Інструкції передбачається, що датою зарахування на облік вважається день, коли житлово-побутовою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.
Перезатвердити на квартирному обліку при частині капітана запасу ОСОБА_2 та рахувати на квартирному обліку з родиною складом 4 особи, в т.ч.: він, дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 , з 04.04.1995 на загальних підставах та у списках на позачергове отримання житла з 30.12.2009.
Вид черги - позачергова (п.18 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).
Підстава - проживання у гуртожитку ( п. 13. пп.6 «Правил...»).».
Суд звертає увагу, що в Додатку №1 зазначено про виправлення помилки в даті поставлення Гр. ОСОБА_2 на квартирний облік, а не надання останньому трикімнатної квартири в постійне користування.
Крім того, у відповідності до п. 4.1, п.4.4 та п.4.5, Наказу МВС України від 28.07.2007 N 278 "Про затвердження Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям внутрішніх військ МВС України та членам їх сімей житлових приміщень", визначено, що житлові приміщення надаються військовослужбовцям, що перебувають на квартирному обліку, згідно з чергою, яка визначається часом взяття на облік або занесенням до списків на пільгове одержання житлової площі. Уся житлова площа, яка надходить до Національної гвардії України для забезпечення військовослужбовців, розподіляється рішенням Головного управління Національної гвардії України між військовими частинами, виходячи з часу перебування військовослужбовців на квартирному обліку. Розподіл житлової площі проводиться житлово-побутовою комісією зазначеної частини серед військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку. Черговість розподілу житлової площі визначається пропорційно до кількості осіб, які перебувають на квартирному обліку, у відсотковому відношенні до видів черги, у межах календарного року поставлення на квартирний облік, з урахуванням попереднього забезпечення. Рішення житлово-побутової комісії військової частини розглядається і затверджується центральною житлово-побутовою комісією Головного управління Національної гвардії України. Перевагою в одержанні житлових приміщень у межах календарного року взяття на квартирний облік користується категорія осіб, які перебувають на квартирному обліку в списках позачергового одержання житлових приміщень, потім ті, хто стоять на черзі на першочергове одержання житлових приміщень, а далі ті, хто перебувають на квартирному обліку на загальних підставах.
З вищезазначеної Інструкції вбачається, що розподіл житлових площ здійснюється рішенням Головного управління Національної гвардії України між військовими частинами, виходячи з часу перебування військовослужбовців на квартирному обліку та розподіл житлової площі проводиться житлово-побутовою комісією зазначеної частини серед військовослужбовців, а отже розпорядженням Печерської районної державної адміністрації від 04.12.2013 року №654 не здійснено розподіл квартири за військовими.
Також, суд вважає що в даній частині позовні вимоги не порушують права позивача з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій, на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України право на судовий захист має особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Іншими словами, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено.
Оскаржуване розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 04.12.2013 року №654 є актом індивідуальної дії, який породжує права й обов`язки тільки в того суб`єкта (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), якому (яким) його адресовано, а тому жодним чином безпосередньо не зачіпає права, свободи чи інтереси позивача.
Звернення до адміністративного суду не завжди тягне за собою судовий захист. Такий захист можливий у випадку встановлення судом, порушення прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин.
Враховуючи викладене, позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією, особистих прав свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, а відтак відсутній предмет судового захисту в порядку адміністративного судочинства та підстави для задоволення позовних вимог в частині щодо скасування розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 04.12.2013 року №654.
Аналогічна позиція викладена в Постанові Вищого адміністративного суду міста Києва від 15.01.2014 по справі № 800/914/13.
В частині щодо зобов`язати житлово-побутову комісію в/ч НОМЕР_1 провести розподіл квартир у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з врахуванням в першу чергу інтересів осіб, які мають право на позачергове одержання житла, суд зазначає наступне.
Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем 1 та відповідачем 2 прийнято правомірно рішення (рішення житлово-побутової комісії в/ч 2260 від 16.04.2014 року про розподіл квартир, розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 04.12.2013 року №654) у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому підстав для зобов`язання житлово-побутову комісію в/ч НОМЕР_1 провести розподіл квартир у відповідності до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з врахуванням в першу чергу інтересів осіб, які мають право на позачергове одержання житла відсутні.
Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. (ч.1) В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. (ч.2) Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов`язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи. (ч.3) Суд може збирати докази з власної ініціативи. (ч.5) Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. (ч.6 ст.71 КАС України).
Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про не обґрунтованість позовних вимог.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з аналізу положень чинного законодавства та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає адміністративний позов таким, що не підлягає задоволенню.
Враховуючи наведене, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.О. Іщук