Справа № 804/19740/14
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2015-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Златіна Станіслава Вікторовича
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м.Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -
Позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить визнати неправомірними дії СДПІ ОВП у м. Дніпропетровську щодо відмови ПАТ «ПІВДГЗК» в автоматичному відшкодуванні податку на додану вартість; зобов'язати СДПІ ОВП у м. Дніпропетровську провести автоматичне бюджетне відшкодування ПАТ «ПІВДГЗК» податку на додану вартість за вересень 2014 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у податковій декларації з ПДВ за вересень 2014 року заявив до бюджетного відшкодування суму ПДВ у розмірі 7 968 610,00 грн. Позивач вказує на те, що має право на автоматичне відшкодування ПДВ згідно п.200.18 ст. 200 ПК України. Відповідач без відповідних правових підстав прийняв повідомлення від 05.11.2014 року № 307, у якому повідомив про те, що позивач не має права на автоматичне відшкодування ПДВ.
Ухвалою суду від 02.12.2014 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою суду від 18.12.2014 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.
Позивач у судовому засіданні 18.12.2014 року повідомив суд про те, що станом на день розгляду справи отримав з Державного бюджету України відшкодування ПДВ у розмірі 7 245 376,67 грн. Не відшкодованою залишилася сума ПДВ у розмірі 723 233,33 грн.
Позивач у судове засідання 30.01.2015 року не з'явився, подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.
Відповідач 1 у судове засідання 30.01.2015 року не з'явився, подав клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.
Відповідач 2 у судове засідання не з'явився, через відділ діловодства суду подав письмові заперечення на позову заяву, у яких просив суд відмовити у задоволенні позову до відповідача 2, оскільки останній не порушував прав та інтересів позивача.
Суд дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, встановив наступне.
Позивач подав до відповідача податкову декларацію з ПДВ за вересень 2014 року, у додатку № 3 та № 4 до якої заявив суму бюджетного відшкодування з ПДВ на рахунок у банку у розмірі 7 968 610,00 грн.
Відповідач на підставі податкової декларації позивача прийняв повідомлення від 05.11.2014 року № 307, у якому повідомив про те, що позивач не має права на автоматичне відшкодування ПДВ.
Судом на підставі письмових пояснень відповідача від 17.12.2014 року також встановлено, що 27.11.2014 року за результатами документальної перевірки проведено бюджетне відшкодування у сумі 7 245 376,67 грн. на розрахунковий рахунок позивача згідно платіжного доручення № 216 по висновку на відшкодування ПДВ № 4674-20 від 26.11.2014 року.
Вказані обставини визнаються сторонами, а тому у відповідності до ч.3 ст. 72 КАС України не потребують доказування перед судом.
Не відшкодованою станом на 28.11.2014 року залишилася сума ПДВ у розмірі 723 233,33 грн.
Згідно п.200.4 ст.200 ПК України (в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин) якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.
Таким чином, станом на день розгляду справи позивач у повній мірі скористався своїм правом на отримання суми бюджетного відшкодування з ПДВ, яке відображено у податковій декларації з ПДВ за вересень 2014 року, а саме: частину грошових коштів отримав на розрахунковий рахунок, а іншу частину - включив до залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного (звітного) податкового періоду.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Згідно з визначенням, наведеним у статті 3 КАС, позивач -це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.
Згідно зі статтею 104 КАС до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 р. № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.
З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.
Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.
Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.
Таким чином, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.
У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв'язати спір.
Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв'язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.
У свою чергу, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку в публічно-правових відносинах.
Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.
Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.
При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.
Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.
Судом на підставі змісту позовної заяви встановлено, що фактично предметом спору є правовідносини стосовно отримання позивачем бюджетного відшкодування з ПДВ, сума якого відображена у податковій декларації з ПДВ за вересень 2014 року.
Станом на день розгляду справи ПДВ, сума якого відображена у податковій декларації з ПДВ за вересень 2014 року, відшкодовано фактично позивачу, а тому його права станом на день розгляду справи є повністю поновленими.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 25.12.2013 року по справі № 6-94ц13 якщо за результатами розгляду справи факту порушення прав, свобод та інтересів позивача не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову.
На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог.
Згідно ст. 94 КАС України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Златін