Справа № 826/19571/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

02 лютого 2015 року № 826/19571/14
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів: Кузьменко В.А. та Скочок Т.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомгромадянина Російської Федерації ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення № 660-14 від 21.11.2014 та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України № 660-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні біженцем»;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог законодавства.

Позивач зазначає, що зазнавши переслідувань у країні своєї громадянської належності, він втік в Україну та звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця. Однак, 05.12.2014 р. отримав повідомлення ГУ ДМС в м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому було зазначено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Зазначене повідомлення сформовано на підставі оскаржуваного рішення.

Між тим, як вважає позивач, приймаючи оскаржуване рішення відповідач залишив поза увагою те, що позивач не хоче повертатися до РФ, оскільки боїться переслідування з політичних причин. Зазначає, що приймав участь у 1й та 2й Чеченській війні, виражаючи своє незадоволення російською владою та «кадировцами». Позивач, як він зазначає, часто виражав думку проти влади, а права людини у РФ не дотримуються. Позивач боїться переслідувань також через те, що приїхав в Україну підтримати народ тут. Позивач зазначає, що прилюдно спалив паспорт РФ. Позивач зазначає, що об`єктивна сторона побоювань та інформація про порушення права на свободу висловлювання думок, свободу об`єднань і зборів в Росії, підтверджується інформацією з відкритих джерел. Позивач додає, що такі особи, як він, зазнають переслідувань через їх політичні переконання.

Виходячи із наведеного та викладеного у позовній заяві, позивач просить задовольнити позов.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що ним враховано та оцінено всі повідомлені позивачем обставини. Відповідач зазначає, що під час співбесіди заявник не зазначав про застосування до нього фізичного насильства, у той же час в анкеті вказав на наведене, маючи на увазі його затримання при зачистці території російськими військовими, однак, як зазначає відповідач, твердження з приводу застосування насилля є суб`єктивним, оскільки само по собі затримання працівниками правоохоронних органів або солдатами не є актом насилля.

Як зазначає відповідач, під час співбесіди заявник зазначав, що до цього часу ніяких проблем з правоохоронними органами Росії у нього не виникало.

При цьому, як зазначив представник відповідача у судовому засіданні, обставини спалення позивачем певного документу дійсно наявні у мережі Інтернет, однак, достеменно не відомо, що за документ був спалений позивачем.

Щодо переслідувань через публічні засудження дій Уряду РФ, як надалі зазначає відповідач, вказані події мали місце після прибуття в Україну. Однак, враховуючи ч. 3 ст. 5 Директиви Європарламенту 95 від 2011 року, за таких обставин статус біженця не надається.

Відповідач зазначає, що на сайтах урядових організацій відсутня інформація щодо перебування позивача в списку розшукуваних осіб.

У запереченнях на позов зазначається, що причиною свого звернення до міграційної служби позивач вказав бажання вільно пересуватися та можливість вільно виїжджати в Німеччину та управляти своєю фірмою.

Таким чином, як дійшов висновку відповідач, позивач звернувся до міграційної служби не для отримання захисту, а для можливості легалізувати своє перебування на території України, а відтак відповідач не вбачає підстав для висновку, що позивач зазнав переслідувань за жодною конвенційною ознакою.

Під час розгляду справи за згодою сторін та на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України ухвалено про продовження розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

01 липня 2014 року позивач звернувся до міграційної служби із заявою № 109 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

До заяви надано, крім іншого, копію закордонного паспорту заявника з візами «Schengen».

У заяві позивач просив надати статус біженця або особи, що потребує додаткового захисту по політичним причинам.

Зазначив, що повернення до РФ є небезпечним, так як і в першу війну так і в другу, яка продовжується до цього часу, він неодноразово відкрито виступав проти того геноциду, який проводить російська імперія проти чеченського народу. Приїхав до Києва під час Євромайдану, а також в той час, коли почала відкрито проявлятися російська агресія проти України. Приїхав до Києва та публічно засудив дії ОСОБА_2 , російської влади та чеченських націонал-зрадників, які на сході воюють проти українського народу.

На знак протесту публічно спалив свій російський паспорт, відмовившись від громадянства Росії, доказом чого є сюжет ТРК Україна від 22.05.2014 р.

В даний час, як у зазначається у заяві, небезпечно повертатися в Росію, оскільки заявник, як він вважає, буде переслідуватись, як російською владою, так і кадировськими маріонетками за позицію відносно ситуації, що склалася та в цілому відносно Росії, самого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Заявник зазначив, що його можуть заарештувати підкинувши наркотики, як це зробили з ОСОБА_4 , главою асамблеї Народів Кавказу. Він був обвинувачений у зберіганні наркотиків, але всім відомо, як зазначив заявник, що ці наркотики йому були підкинуті, а реальною причиною його затримання є те, що ця людина політично активна та критикує режим, ОСОБА_2 та Кадирова, що є підтвердженням інформації по державі походження. У тюрмі вказана особа була піддана тортурам.

Заявник зазначив, що він також критикував ОСОБА_2 , у цілому російську владу та її маріонетковий режим у Чечні в особі Кадирова та продовжує це робити. Заявник зазначив, що усвідомлює, що його дії ставлять його в небезпечне положення, але бажання говорити правду про ту несправедливість бере верх. Бути арештованим це не просто побоювання, а сьогоднішня реальна дійсність у Росії. Будь-які законні дії людини проти існуючої влади мають негативні наслідки. Самими небезпечними у цій системі є тортури, яким піддаються люди і це викликає побоювання у багатьох у тому числі і у заявника. Це, як зазначено у заяві, підтверджується недавніми дослідженнями, які заявником надано до заяви.

У взаємозв`язку з наведеним у заяві позивач додатково послався на обставини спалення свого паспорту громадянина РФ. У заяві також послався на інформацію щодо затримання у Росії осіб, які виходили на мирні акції на підтримку України.

Згідно з відомостями, зазначеним в анкеті від 01.07.2014 р., позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , м. Токтогул, Киргизстан, є громадянином Російської Федерації. Країна вибуття: РФ, Чеченська республіка, м. Грозний, вул. Закревського, 4-а. Національність чеченець, віросповідання іслам. Зазначено відомості про паспорти: закордонного паспорту, виданого 16.05.2013 р. строком дії до 16.05.2023 р.; національного паспорту РФ, виданого 23.08.2002 р.; водійських прав від 02.08.2010 р. строком дії до 02.08.2020 р. Зазначено, що заявник одружений.

Зазначено про членів сім`ї, які не супроводжують заявника: дружина, троє синів, донька, матір, три брати, двоє сестер.

З родичів донька та один син проживають, відповідно, в Австрії (Вена) та Франції, брат у Франції (Ніцца). Інші зазначені родичі проживають у ЧР, Грозному, с. Біной, Гудермес.

Щодо отримання освіти зазначено, що позивач навчався у Грозненському нафтовому інституті у 1980 1986 р.р., у Слов`янському Інституті бізнесу і права (м. Слов`янськ, Україна) у 1992 1993 р.р.

Заявник, як зазначено в анкеті, вільно володіє російською мовою, німецькою не вільно.

Щодо роботи, позивачем зазначено, що приблизно з 2002 року працював у Грозному власному бізнесі, а з 2014 року зареєстрував свій бізнес у Німеччині, Кельн.

Зазначив, що зараз не працює, але у Німеччині є фірма, яка йому належить.

Як зазначено в анкеті, країну постійного проживання позивач залишив 16.05.2014 р., маючи дозвіл на виїзд, виїздив потягом, прямим рейсом.

Зазначено також, що заявник цілеспрямовано їхав в Україну, щоб підтримувати народ тут, а потім вже довелось залишитись через страх повернення назад.

Перетнув кордон з Україною 17.05.2014 р. вільно і легально на підставі паспорту.

Щодо причин виїзду з РФ в анкеті заявник зазначив, що не хоче повертатися до Росії, оскільки боїться переслідування з політичних причин. Зазначено, що приймав участь у 1й та 2й Чеченській війні, виражаючи своє незадоволення російською владою та «кадировцями», які почали свавільно поводитись. Часто виражав свою думку проти влади, бо у країні панує беззаконня та насилля з боку поліції. Права людини не дотримуються, часто активісти та правозахисники страждають від переслідувань. Про свавільні затримання на Кавказі, про обмеження права на самовираження, про тортури та нелюдське поводження та жахливу ситуацію з правами людини, як зазначено в анкеті, написано у доповіді Міжнародної Амністії по РФ. Та обставина, що заявник спалив свій паспорт, як зазначає останній, є великою образою для влади РФ. За це, як вважає заявник, його будуть переслідувати, у чому заявник впевнений. А також за ті слова, що він казав про владу РФ, «кадировців» та чеченських бойовиків, що зараз воюють на сході України.

Зазначено, що заявник та члені сім`ї не перебували у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях у РФ, але зараз він хоче відкрити громадську організацію в Україні.

Між тим, у реєстраційному листку заявник вже зазначає про членство в політичній організації «Свободная Ичкерия» (рос.).

Водночас, відносно інцидентів за участю позивача, зазначено, що якось у 2002 році російські війська затримала його через зачистку та його били ногами.
Відносно застосування адміністративних заходів (затримання, арешту) зазначено, що його затримували російські війська у Чечні, робили це нелегально, просто йшла зачистка.

Вказується, що заявник до кримінальної відповідальності не притягався.

Відносно служби в армії зазначено, що в армії не служив. Невійськовозобов`язаний. Причина останнього те, що тоді навчався, тому не вийшло.

У реєстраційному листку заявник зазначив, що не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які б були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Заходи адміністративного впливу до заявника не застосовувались.

У протоколі співбесіди від 17.07.2014 р. на запитання чому заявник вирішив приїхати саме в Україну, зазначено заявником, що він майже кожен рік приїжджає в Україну, у нього тут живуть друзі-українці.

Крім того, на запитання чим би заявник хотів зайнятися якщо отримає статус біженця, заявник зазначив, що у нього відкрита фірма в Німеччині, він хоче відкрити в Києві м`ясокомбінат, де буде виготовлятися продукція за назвою халял.

На питання, що змусило заявника звернутися до міграційної служби, заявником зазначено, що для того, щоб мати свободу пересування та для того, щоб заявник міг вільно їздити в Німеччину та управляти своєю фірмою.
У той же час, щодо причин еміграції заявник зазначив, що являючись керівником громадсько-політичного руху «Свободна Ічкерія», ціллю якої є звільнення їх землі від російських окупантів та яка на території Росії заборонена та діє нелегально, на зборах цієї організації було вирішено, що заявник як керівник повинен виїхати в Україну, де на публічному заході при наявності ЗМІ, осудити дії Росії проти України та в знак протесту відмовитись від громадянства РФ та спалити свій паспорт, що, як зазначено у реєстраційному листку, він і зробив 22.05.2014 р. на площі Тараса Шевченка біля його пам`ятника.

20.10.2014 р. ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, де крім іншого, викладена загальна інформація про особу.

У розділі 2 (Аналіз достовірності повідомлення заявника про загрозу в країні громадянської належності) проаналізовано доводи заявника відносно можливих переслідувань з боку спецслужб РФ та силовиками «кадировського режиму». Звернуто увагу, що заявник не вказував про застосування до нього фізичного насилля за конвенційними ознаками, зазначивши про затримання військовими. Зазначено, що затримання працівниками правоохоронними органами або солдатами збройних сил, не є актом насилля. Враховано у висновку, що у позивача відсутні проблеми з правоохоронними органами РФ, тобто заявник не підвергався переслідуванням з боку працівників спецслужб РФ.

Зазначено у висновку, що дійсно існує сюжет про спалення паспорту та його публічного виступу. У той же час звернуто увагу на те, що позивач став виступати із критикою влади РФ під час його знаходження на території України, після залишення ним РФ. В контексті наведеного звернуто увагу на положення ч. 3 ст. 5 Директиви Європарламенту № 95 щодо статусу біженця від 2011 року.

Зазначено про пошук на сайтах МВС РФ та Федеральної служби виконання покарань РФ з приводу знаходження заявника у федеральному розшуку та встановлено відсутність інформації відносно наведеного стосовно позивача.

У висновку враховано, що під час попередньої співбесіди заявник зазначав причиною звернення до міграційної служби бажання мати свободу пересування, та можливість вільно виїжджати в Німеччину та управляти своєю фірмою. З інформації, яка міститься у мережі Інтернет, як зазначено у висновку, вбачається, що заявник є директором ТОВ «ГОСТРА» (м. Грозний). З огляду на наведене зроблено припущення, що заявник звернувся не для отримання захисту, а для можливості легалізувати своє перебування на території України.

У підсумку зазначено, що заява позивача не дає підстав вважати, що заявник зазнав переслідувань за жодною конвенційною ознакою.

У розділі 3 висновку проведено аналіз відповідності заяви вимогам п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та зазначено, в даному випадку не доведена обґрунтованість побоювань шукача стати жертвою переслідувань, з огляду на що зроблено висновок, що заявник не підпадає під вищенаведені вимоги Закону.

Зазначено, що у заявах пошукача відсутній елемент обґрунтованості суб`єктивних загроз стати жертвою переслідувань, тому що, в сутності, як зазначено у висновку, переслідувань з боку державних органів не було.

Проведено у висновку аналіз та зазначено про відсутність фактів для цілей надання особі додаткового або тимчасового захисту, проведено аналіз ситуації у країні походження.

Сформовано висновок про доцільність рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку прийнято оскаржуване рішення.

Вирішуючи у зв`язку з наведеним спір по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення, суд звертає увагу на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13, 14 частини першої статті 1 цього Закону (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з цими положеннями Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особами, які потребують тимчасового захисту визнаються іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

За приписами частин першої і п`ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В даному випадку, під час розгляду справи позивачем не надано достатньої аргументації своїм побоюванням.

Доводи позивача по суті ґрунтуються на гіпотетичних припущеннях щодо можливих переслідувань позивача в РФ, зокрема, що йому можуть підкинути наркотики чи зброю.

Під час співбесіди та у вищезгаданих документах, підписаних заявником, одночасно зазначаються та змінюються мотиви та причини, які пов`язані з еміграцією, від власне бізнесових до, як вважає заявник, політичних мотивів. Зокрема, мотивом звернення до міграційної служби позивач зазначив бажання мати свободу пересування та для того, щоб заявник міг вільно їздити в Німеччину та управляти своєю фірмою.
Зазначаються суперечливі відомості, зокрема щодо того, що в армії позивач не служив та не є військовозобов`язаним, у той же час зазначається, що приймав участь у збройному конфлікті у Чечні, однак жодних конкретних та логічно пов`язаних обставин щодо цього (дати, події, факти, конкретизація територій подій, наслідки) не наводиться.

Крім того, наявна плутанина відносно участі заявника у політичній та громадській діяльності. Так, позивач неодноразово зазначав, що він та його родичі не є членами політичних та громадських організацій, але надалі зазначає, що є керівником руху «Свободная Ичкерия» (рос.) з 2000 року.

Між тим, заявник зазначає, що ця організація заборонена, що, відповідно, передбачає вже наявну ідентифікацію організації владою та, відповідно, встановлення обставин її діяльності та членства певних осіб, наявність фактів можливих переслідувань учасників. У той же час, під час співбесіди та розгляду справи не надано навіть мінімальних чи опосередкованих підтверджень або аргументованих пояснень щодо здійснення організацією політичної діяльності на території РФ в період знаходження там позивача та після його від`їзду з РФ, проведення нею політичних акцій, переслідувань її членів.

При цьому, судом береться до уваги, що частина родичів позивачів мешкає в ЧР, частина у Франції та Австрії та при спілкуванні з міграційною службою та під час розгляду справи у суді не наводиться жодних обставин щодо наявності мінімальних утисків або переслідувань родичів владою РФ у зв`язку з їх родинними відносинами з позивачем та його позицією відносно певних подій.

Щодо затримання позивача військовими у Чечні у 2002 році, позивачем не надано жодних аргументованих пояснень щодо обставин такого затримання щодо місця події, обставин, пов`язаних із таким затриманням. При цьому не наведено жодних відомостей, що з того часу та до 2014 року позивач зазнавав у зв`язку з цим якихось переслідувань.

Позивач, як він сам зазначає, не притягався до кримінальної або адміністративної відповідальності в РФ. У той же час, з його ж слів та з його ж загальної позиції щодо стану справ в РФ, таке притягнення до відповідальності є цілком вірогідним внаслідок переслідувань та утисків політичних активістів, що критикують владу в РФ.

При цьому, відсутні будь-які відомості щодо участі позивача у політичних акціях у Росії (до від`їзду), зокрема, щодо дат, місць, тем заходів, їх наслідків.

Відносно спалення паспорту позивача та його, як він заявляє, відмови від громадянства РФ, слід зазначити, що відсутні докази офіційного звернення позивача до влади РФ щодо його відмови від громадянства РФ, як і відсутні відомості щодо притягнення позивача в РФ у зв`язку з цим до відповідальності за політичними мотивами у той час, коли така подія, як зазначає позивач, мала публічний характер та висвітлювалась на телебаченні.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 5 Директиви Європарламенту та Ради ЄС № 95 2011 року без шкоди для Женевської конвенції країни-члени ЄС можуть встановити, що зазвичай не надається статус біженця такому заявнику, який подає подальше прохання в випадку якщо ризик переслідування ґрунтується на обставини, що виникли у зв`язку з рішенням, яке було прийнято самим заявником після його/її виїзду з країни походження.

В даному випадку, за висновком суду, має місце саме така ситуація, яка, виходячи із сукупності оцінки доводів позивача, по суті зумовлена бажанням та зводиться до бажання позивача легалізуватися в Україні, що однак, само по собі не є підставою для висновку про наявність обставин, які б зумовлювали визнання позивача особою із відповідним статусом за конвенційними ознаками.

Судом в контексті доводів позивача враховується, що він легально та вільно перетнув кордон РФ з Україною, не маючи будь-яких перешкод з боку влади РФ.

За даними з відкритих джерел у розшуку не перебуває, майже кожен рік приїжджає в Україну, що додатково у взаємозв`язку з наведеним свідчить про відсутність претензій до позивача з боку влади РФ та про відсутність підстав для висновку щодо утисків позивача з боку влади РФ, у т.ч. у зв`язку із відвідуванням України. У реєстраційному листку від 17.05.2014 р. між іншим зазначено, що у позивача до цього часу не виникало проблем з правоохоронними органами Росії, тиск на нього не чинився.

Оцінюючи при цьому викладені у поясненнях від 29.01.2015 р. доводи позивача відносно того, що він під псевдонімом ОСОБА_5 публікував статті «Хто спровокував другу чеченську війну», яка розміщена у мережі Інтернет 10.12.2014 р. та 11.12.2014 р., «Кадыровский батальон «Восток» не имеет ничего общего с интересами чеченского народа» (рос.), яка розміщена у мережі Інтернет 03.06.2014 р. (роздруківки залучені до матеріалів справи), слід зазначити, що вказані статті опубліковані після прибуття позивача в Україну.

Відповідно до повідомлення Київської міської (крайової) організації Народного Руху України від 28.01.2015 р. за № 11 такі статті друкує позивач під псевдонімом ОСОБА_5 .

Щодо цього листа, слід зазначити, що вказаний лист не подавався позивачем органам міграційної служби, що унеможливлювало врахування його змісту міграційною службою під час формування відповідних висновків та при прийнятті оскаржуваного рішення. Наведений лист надано лише під час розгляду справи у суді.

Між тим, в контексті наведеного представником позивача у поясненнях від 29.01.2015 р. зазначається, що у зв`язку з публікацією таких статей, такі дії позивача у країні походження є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 282 Кримінального кодексу РФ, яка має назву «Возбуждение ненависти либо вражды, а равно унижение человеческого достоинства» (рос.).

Цією статтею передбачено (ч. 1), що (рос.) «Действия, направленные на возбуждение ненависти либо вражды, а также на унижение достоинства человека либо группы лиц по признакам пола, расы, национальности, языка, происхождения, отношения к религии, а равно принадлежности к какой-либо социальной группе, совершенные публично или с использованием средств массовой информации либо информационно-телекоммуникационных сетей, в том числе сети "Интернет", -

наказываются штрафом в размере от ста тысяч до трехсот тысяч рублей или в размере заработной платы или иного дохода осужденного за период от одного года до двух лет, либо лишением права занимать определенные должности или заниматься определенной деятельностью на срок до трех лет, либо обязательными работами на срок до трехсот шестидесяти часов, либо исправительными работами на срок до одного года, либо принудительными работами на срок до четырех лет, либо лишением свободы на тот же срок.»

Таким чином, як вбачається із змісту наявних матеріалів справи, можливе притягнення позивача до кримінальної відповідальності за ст. 282 КК РФ, представник позивача вважає підставою для надання позивачу відповідного статусу за конвенційними ознаками.

В контексті наведеного слід зазначити, що Кримінальним кодексом України передбачено наближені до вищезгаданих положень положення кримінального закону.

Так, відповідно до ст. 161 КК України «Порушення рівноправності громадян залежно від їх расової, національної належності, релігійних переконань, інвалідності та за іншими ознаками» передбачено (ч. 1), що «Умисні дії, спрямовані на розпалювання національної, расової чи релігійної ворожнечі та ненависті, на приниження національної честі та гідності, або образа почуттів громадян у зв`язку з їхніми релігійними переконаннями, а також пряме чи непряме обмеження прав або встановлення прямих чи непрямих привілеїв громадян за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, інвалідності, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками -

караються штрафом від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.

Таким чином, як в Україні, так і в Росії вказані діяння є злочинами загально-кримінального характеру.

Під час розгляду справи не встановлено наявності кримінальних проваджень відносно позивача як в Україні, так і в РФ за вказаними положеннями кримінальних законів, які б були пов`язані з публікацією вказаних статей, як і відсутні обставини переслідувань або загрози переслідувань позивача за політичними мотивами у зв`язку з публікацією вказаних статей чи його діями відносно паспорту громадянина РФ.

По суті, доводи позивача щодо можливої кваліфікації його дій у зв`язку з публікацією вказаних статей за ст. 282 КК РФ, ґрунтуються на гіпотетичних та неаргументованих припущеннях, а звернення із вищезгаданою заявою про надання статусу біженця фактично спрямовано на уникнення можливого притягнення до кримінальної відповідальності за можливе вчинення злочину, за який передбачена відповідальність за ст. 282 КК РФ.

Між тим, можливе притягнення позивача у майбутньому до кримінальної відповідальності за можливе вчинення злочину загально-кримінального характеру та після прибуття в Україну, само по собі не свідчить про наявність на даний час обставин, які б свідчили про переслідування або загрозу переслідувань позивача за політичними мотивами та про наявність у позивача конвенційних ознак для надання відповідного статусу.

Оцінюючи у зв`язку з наведеним дотримання РФ міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, слід зазначити, що в РФ гарантуються права та свободи людини і громадянина відповідно до загальновизнаних принципів та норм міжнародного права (ст. 17 Конституції Російської Федерації), зокрема право на юридичну допомогу та справедливий суд. Крім того, РФ ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання, що відповідно, покладає на цю країну обов`язок дотримання її положень.

Отже, навіть у випадку притягнення позивача до кримінальної відповідальності у країні походження за злочин загально-кримінального характеру, Конституцією РФ йому гарантовано право на справедливий суд.

Відтак, суд не вбачає підстав для висновку про обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідувань у країні його походження за конвенційними ознаками, зокрема, за політичними мотивами.

Оцінюючи та враховуючи у сукупності встановлені судом обставини та наведені вище положення правових актів, які регулюють спірні відносини, суд приходить до висновку про відсутність з боку позивача аргументованих пояснень та недоведеність обставин, наявність яких би зумовлювали висновок суду про наявність підстав для надання позивачу відповідного статусу за конвенційними ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем доведено законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, яке є вірним по суті, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись вимогами статей 69 - 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді: В.А. Кузьменко

Т.О. Скочок