Справа № 2а-9251/11/1370
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року Справа № 3200/12/9104
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Курильця А.Р.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника відповідача Шевчука І.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2011 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова (тепер Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області) про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

ФОП ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до ДПІ у Шевченківському районі м. Львова, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №/0/19517 від 09.08.2011 року в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 26592 грн. 50 коп., в тому числі за основним платежем на суму 21274 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 5318 грн. 50 коп. та податкове повідомлення-рішення №/0/19518 від 09.08.2011 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2011 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова від 09.08.2011 року за №/0/19517 в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 26592 грн. 50 грн., в тому числі за основним платежем на суму 21274 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на суму 5318 грн. 50 коп. та за №/0/19518.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ДПІ у Шевченківському районі м. Львова оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом першої інстанції були недостатньо досліджені докази та обставини справи, рішення постановлено з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що одержання податкової накладної від ПП «Глобал Фрут» здійснено не з метою, яка випливає з його змісту, а з метою несплати відповідних сум податків, в даному випадку заниження податку на додану вартість. У такому разі, такий правочин є нікчемний, оскільки суперечить моральним засадам суспільства та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, ст.228 ЦКУ визначає, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив їх задовольнити.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ст.196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну документальну перевірку з дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства СПД-ФО ОСОБА_2 за період з 01.10.2009 р. по 31.12.2010 р., за результатами якої складений акт перевірки від 27.07.2011 р. №1301/17-2/НОМЕР_1 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 09.08.2011 року:

за №/0/19518, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності і незалежної професійної діяльності в розмірі 21243 грн. 27 коп., в тому числі основний платіж - 21243 грн. 27 коп. та штрафна (фінансова) санкція - 0 грн. 0 коп.;

за №/0/19517, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 27813 грн. 75 коп., в тому числі основний платіж - 22251 грн. 00 коп. та штрафна (фінансова) санкція - 5562 грн. 75 коп.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскаржені податкові повідомлення-рішення ДПІ в Шевченківському районі м. Львова від 09.08.2011 року. є незаконними, оскільки винесені на підставі необ'єктивних і безпідставних висновків податкового органу про те, що ПП «Глобал Фрут» проводило діяльність, спрямовану на отримання третіми особами, так званими вигодонабувачами, права на податкову вигоду (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), а від так укладені позивачем угоди є нікчемними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Законом України «Про податок на додану вартість", податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 цього Закону, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту, згідно пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 даного Закону України «Про податок на додану вартість", суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У відповідності до пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість", датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пп.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість", зокрема, податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Також, щодо покликання відповідача на те, що укладені позивачем з постачальниками угоди є нікчемними, оскільки вчинені з порушенням ст.228 ЦК України, колегія суддів вважає за потрібне наголосити.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст.203 ЦК України, відповідно до якої: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину і вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено підстави недійсності правочину зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У зв'язку із цим, висновки про нікчемність правочину можуть бути зроблені лише за наявності доказів і встановлення фактів порушення обов'язкових вимог для чинності правочину в момент укладення такого правочину.

Щодо податку з доходів фізичних осіб, то як передбачено ч.3 ст.13 зазначеного Декрету, до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткувань прибутку підприємств".

Згідно з вимог п.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткувань я прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

У відповідності до вимог пп.5.2.1 п.5.2 цієї ж статті, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Частиною 4 підпункту 5.3.9 п.5.3 цієї ж статті передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Наявними в матеріалах справи первинними бухгалтерськими документами підтверджується реальність придбання позивачем у ПП «Глобал Фрут» товарів з подальшим їх використанням у своїй господарській діяльності та спростовують висновки перевіряючих про неправомірність включення витрат на оплату даного товару до складу витрат, пов'язаних з одержанням доходу.

Колегія суддів також не може погодитись із посиланнями відповідача на нікчемність укладених позивачем договорів, оскільки висновки про наявність мети укладання правочину, що порушує публічний порядок, може зробити лише суд в межах кримінального провадження, що має наслідком винесення вироку суду щодо конкретних суб'єктів та набуття чинності таким вироком.

Укладені між ФОП ОСОБА_2 та ПП «Глобал Фрут» договори не віднесено законом до нікчемних та відсутні судові рішення про визнання їх недійсними, відтак, наведене свідчить про передчасність висновків органу владних повноважень про наявність в діях позивача при укладанні договорів із вказаними суб'єктами господарювання ознак порушення публічного порядку, удаваності з метою приховання сплати податків третіх осіб, отримання податкової вигоди, порушення конституційних прав, невідповідність інтересам держави та суспільства.

Дана позиція узгоджується з висновками Вищого адміністративного суду України викладеними в ухвалі від 10.12.2014 року (№К/9991/25219/12) у справі №2а-11206/10.

Відповідно до ст.71 ч.2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем по даній справі не надано суду доказів на підтвердження своїх тверджень про фіктивність спірних господарських операцій та недостовірність первинних документів.

Як видно з матеріалів справи, між позивачем (покупець) та ПП «Глобал Фрут» (продавець) 16.12.2010 року укладено договір купівлі-продажу №12/16, згідно якого продавець продає, а покупець приймає продукти харчування та цитрусові (надалі - товар) в кількості, асортименті і за ціною, визначеними прихідними накладними. Оплата здійснюється відповідно до цього договору або виставленому рахунку.

В матеріалах справи наявна видаткова накладна за №121601 від 16.12.2010 року на загальну суму 127 642 грн. 50 коп., в тому числі ПДВ - 21 273 грн. 75 коп., банківські виписки та товарно-транспортна накладна №16-12/порт, які в своїй сукупності вказують на те, що господарські операції між позивачем та ПП «Глобал Фрут» фактично відбулись.

Також встановлено, що позивачем на підтвердження обґрунтованості віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за перевірений період було надано податкову накладну, що знаходиться в матеріалах справи, яка не мала недоліків та порядок заповнення якої, відповідав встановленому чинним законодавством.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач належним чином провів фінансово-господарські операції та відобразив їх в бухгалтерському та податковому обліку на підставі належним чином оформлених первинних документів.

Також слід зазначити, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування.

При цьому, судом не беруться до уваги посилання відповідача на ознаки контрагента позивача, як на підприємство, що має ризик здійснення нереальних (удаваних) операцій з наданням послуг із безпідставного формування податкового кредиту третім особам, оскільки обставини, на які посилається орган державної податкової служби (відсутність товарно-транспортних накладних, тощо) спростовуються наявними в матеріалах доказами.

В матеріалах справи наявний витяг з офіційного веб-сайту ДПА України з якого видно, що на момент вчинення господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований як платник податку на додану вартість, що є свідченням того, що позивачем була зібрана вся офіційно оприлюднена інформація про свого контрагента з метою зменшення ризиків правильності оподаткування зазначених господарських операцій.

В даному випадку, також належить зазначити, про те, що недобросовісність контрагента не може перекладатись на позивача.

На це також звертає увагу Європейський Суд з прав людини у рішенні від 22 січня 2009 року у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява №3991/03).

У згаданому рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що враховуючи своєчасне і повне виконання покупцем своїх зобов'язань щодо подання звітності з податку на додану вартість, неможливість ним забезпечити дотримання постачальником обов'язку подавати звітність по податку на додану вартість і той факт, що жодних протиправних дій з боку контрагента про які знав чи міг знати покупець вчинено не було, суд вважає, що покупець не повинен відповідати за наслідки невиконання продавцем свої зобов'язань своєчасно подавати звітність з податку на додану вартість і в результаті чого вдруге сплачувати податок на додану вартість, а також пеню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2011 року у справі №2а-9251/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.Р. Курилець

Ухвала у повному обсязі складена 27.01.2015 року.