Справа № 2а/2570/536/12
Суддя: Маслій В.І.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

2а/2570/536/12

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого: Маслія В.І.

суддів: Розваляєвої Т.С., Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Корюківського районного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2012 року у справі за адміністративним позовом Корюківського районного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття до Державної фінансової інспекції в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування пункту 2 вимоги,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року Корюківський центр зайнятості звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати пункт 2 вимоги Сосницької міжрайонної державної фінансової інспекції від 31 січня 2012 року № 06-18/205.

Позов мотивовано тим, що відповідач безпідставно дійшов висновків про придбання товарно-матеріальних цінностей за цінами, що перевищують середню ринкову вартість цих товарів.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.03.2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, Центр зайнятості звернувся із касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 09.04.2014 року постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.03.2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2012 року скасовано, позов Корюківського районного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття до Державної фінансової інспекції в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування пункту 2 вимоги – задоволено.

Постановою Верховного Суду України від 14.10.2014 року постанову Вищого адміністративного суду України від 09.04.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до п. 2.35. плану контрольно-ревізійної роботи ГоловКРУ на 4 квартал 2011 року та на підставі направлень, виданих контролерам ревізорам, проведена ревізія використання коштів Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в Корюківському районному центрі зайнятості за період 2009-2010 роки та завершений період 2011 року. Ревізію проведено у відповідності до питань програми ревізії, призупинено з 25.11.11 року по 12.12.11 року у зв”язку з проведенням зустрічних перевірок.

За результатами виявлених порушень, зазначених в акті ревізії, Сосницька міжрайонна державна фінансова інспекція, з метою повного усунення виявлених порушень, попередження їх виникнення в подальшому, Корюківському районному центру зайнятості пред’явлена вимога від 31.01.2012 року № 06-18/205 щодо усунення порушень та відшкодування матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 35 796,42 грн., які встановлено ревізією придбання товарно-матеріальних цінностей (офісного паперу А4, бензинового генератора defiant2800) та послуг з комплексного разового прибирання приміщень за цінами, що перевищують середню ринкову вартість, визначених за експертизою, проведеною Чернігівською регіональною торгово-промисловою палатою (Експертний висновок від д 25.11.2011 року №ЧК-397) у спосіб, визначений чинним законодавством України, в тому числі за рахунок винних осіб.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з правомірності оскаржуваного пункту вимоги як такого, що винесено Державною фінансовою інспекцією у Чернігівській області на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, за наявності факту порушення позивачем вимог законодавства при витрачанні бюджетних коштів.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується із позицією судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову, вважаючи при цьому за необхідне зазначити наступне.

Згідно з Положенням Державна фінансова інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред’являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов’язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ, згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред’являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред’являти обов’язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов’язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об’єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов’язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов’язки для позивача.

У справі, що розглядається, відповідач пред’явив вимоги, які вказують на виявлені збитки, їхній розмір та їх стягнення.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня та 13 травня 2013 року (справи №№ 21-40а14, 21-89а14 відповідно).

Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із позицією судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для вжиття заходів судового захисту прав позивача за вказаним позовом.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують. Порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами не допущено.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Чернігівського обласного центру зайнятості відхилити, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку ст.ст.235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: