Справа № 2а-17123/12/2670
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2015-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 січня 2015 року 10:32 № 2а-17123/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Ісіда - IVF»
доДержавної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві
про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01 серпня 2012 року № та №, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Ісіда - IVF» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Ісіда - IVF») з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби (далі по тексту - відповідач) про визнання протиправними дій, а також визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 01 серпня 2012 року № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2013 року у задоволенні позову відмовлено. За результатами розгляду апеляційної скарги ТОВ «Ісіда - IVF» постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2013 року скасовано, а позов - задоволено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням податковим органом було подано касаційну скаргу, за результатами розгляду якої ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 вересня 2014 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2013 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року - скасовано, а справу направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва на новий розгляд.

На підставі «Положення про автоматизовану систему документообігу в адміністративних судах» справу передано на автоматичний розподіл та передано на розгляд судді Скачок Т.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2014 року справа прийнята до провадження суддею Скочок Т.О. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 08 грудня 2014 року.

У судовому засіданні 08 грудня 2014 року судом за результатами обговорення протокольною ухвалою проведено заміну первісного відповідача Державну податкову інспекцію у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби на належного - Державну податкову інспекцію у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі по тексту - ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві).

У судове засідання 14 січня 2015 року з'явилися представники сторін. Представник позивача наполягав на задоволенні позову з викладених у ньому підстав. Представник відповідача, в свою чергу, проти задоволення позову заперечував з огляду на його необґрунтованість.

Суд у судовому засіданні 14 січня 2015 року на підставі частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження.

При цьому, 20 січня 2015 року та 28 січня 2015 року через канцелярію суду представником позивача подано додаткові документи на обґрунтування викладених у адміністративному позові обставин.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши позиції представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

У період з 07 травня 2012 року по 19 червня 2012 року, згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1. статті 75, статтею 77 Податкового кодексу України, на підстав наказу ДПІ у Печерському районі м. Києва від 25 квітня 2012 року №331, направлень від 07 травня 2012 року №438/22-4, №113/17-05, №464/22-06, №439/22-10, №442/22-7, №443/22-7, від 15 травня 2012 року №573/2206, згідно з планом - графіком проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарської діяльності, посадовими особами податкового органу була проведена планова виїзна перевірка ТОВ «Ісіда - IVF» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 липня 2010 року по 31 березня 2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2010 року по 31 березня 2012 року, за результатами якої складений Акт від 05 липня 2012 року № 480/22-4/21642567 (далі - Акт перевірки).

Відповідно до висновків, викладених у Акті перевірки, податковим органом, зокрема, встановлено порушення суб'єктом господарювання вимог:

- пункту 44.1. статті 44, пунктів 138.2, 138.8, підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 405358 грн., в тому числі по періодам: за 2 квартал 2011 року на суму 5200 грн., за 3 квартал 2011 року на суму 124044 грн., за 4 квартал 2011 року на суму 275794 грн.;

- підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування всього у сумі 660119 грн., у тому числі за І квартал 2012 року в сумі 660119 грн.

Наведене зумовило винесення відповідачем 01 серпня 2014 року податкових повідомлень - рішень №, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток у розмірі 405358,00 грн. та №, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 660119,00 грн.

За результатами розгляду повторної скарги ТОВ «Ісіда - IVF» рішенням Державної податкової служби України від 13 листопада 2012 року №5223/0/61-12/10-245 податкові повідомлення рішення залишені без змін.

Посилаючись на безпідставність та необґрунтованість висновків податкового органу, що стали підставою для збільшення сум грошових зобов'язань з податку на прибуток та зменшення від'ємного значення об'єкту оподаткування названим податком, ТОВ «Ісіда - IVF» звернулось з відповідним позовом до суду.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що всі викладені в Акті перевірки висновки, базуються на первинних документах, які були надані під час проведення такої перевірки та відповідають положенням податкового законодавства.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить із позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 25 вересня 2014 року, згідно якої при новому розгляді адміністративної справи слід встановити наявність розумної економічної причини використання коштів, отриманих згідно умов кредитного договору №WCLoan/01506 від 25 травня 2010 року та створення товариством активу за наслідками використання таких коштів, а також враховуючи, що починаючи з 01 квітня 2011 року фінансові витрати підприємства включають до витрат за мінусом відсотків, які відносяться до собівартості кваліфікаційного активу, що створюється, встановити чи призвели здійснені ремонтно-будівельні роботи до створення кваліфікаційного активу.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2010 року між позивачем та ПАТ «Піреус Банк МКБ» було укладено кредитний договір №WCLoan/01506, предметом якого є відкриття банком позичальнику (позивачу) невідновлювальної відкличної кредитної лінії з максимальним лімітом в сумі 4811000 доларів США. Кредит в сумі 3000000 доларів США на строк до 24 травня 2015 року надається позивальнику на фінансування витрат по проектуванню, опорядженню та пристосуванню нежитлових приміщень, розташованих за адресою: пр. Панфілова, 21 м. Донецьк та вул. Маршала Говорова, 16 м. Одеса.

22 листопада 2010 року між названими сторонами було укладено договір №2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору №WCLoan/01506 від 25 травня 2010 року, згідно з яким кредит у сумі 3000000 доларів США на строк з 25 травня 2010 року по 24 травня 2015 року надається позичальнику на інвестиційні потреби.

У період з травня 2010 року по березень 2012 року ТОВ «Ісіда - IVF» отримано транші по кредитному договору №WCLoan/01506 від 25 травня 2010 року на суму 391000 доларів США, що по курсу НБУ в перерахунку на гривню становить 18933328,30 грн.

На підставі договорів №81-4/10 та №82-4/10, укладених між позивачем та ТОВ «Архітектура та Технології» частина коштів була перерахована за ремонт приміщень під медичну практику, зокрема в м. Донецьк у розмірі 4634183,77 грн. та в м. Одеса у розмірі 6815914,00 грн.

У подальшому, після завершення ремонту 31 серпня 2011 року та 30 квітня 2012 року відремонтовані приміщення у м. Донецьк були введенні в експлуатацію, що було відображено і в бухгалтерському обліку.

Посилаючись на положення підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України, згідно з яким до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку), податковий орган стверджує, що проценти, сплачені позивачем ПАТ «Піреус Банк МКБ» за користування кредитними коштами, витраченими на ремонт приміщень у м. Донецьк, мали бути капіталізовані, шляхом їх включення до собівартості кваліфікаційного активу, яким є відремонтовані приміщення.

Крім того, зважаючи на те, що ремонтні роботи по приміщенням в м. Одеса позивачем проведені не були, податковий орган стверджує, що грошові кошти, перераховані ТОВ «Архітектура та Технології» у сумі 6815914,00 грн. не відносяться до витрат, пов'язаних з провадженням фінансово-господарської діяльності та в подальшому будуть спрямовані на отримання доходу, а тому нараховані на зазначену суму проценти безпідставно віднесені до складу валових витрат.

Аналізуючи обґрунтованість та правомірність висновків податкового органу, а також доводів позивача, суд приходить до наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини є Податковий кодекс України від 02.12.2010р. №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України).

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 ПК України).

Відповідно до положень підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 ПК України, до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Аналогічні положення містяться й у пункті 141.1 статті 141 ПК України, в якому закріплено, що до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Отже, підставою, з якою названі правові норми Податкового кодексу України пов'язують обмеження права на формування витрат за нарахованими процентами за борговими зобов'язаннями, є залучення кредиту з метою придбання кваліфікаційного активу. Крім того, таке обмеження виникає лише у разі, якщо платник податку прийняв рішення відносити проценти до собівартості кваліфікаційного активу в бухгалтерському обліку.

Аналогічного висновку дійшов і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 18 березня 2014 року № К/800/43188/13.

У той же час, як вбачається із матеріалів справи, відповідно до даних бухгалтерського обліку позивача, а також як зазначено в Акті перевірки, всі витрати, понесені ТОВ «Ісіда - IVF» у зв'язку з сплатою процентів, були включені суб'єктом господарювання до валових витрат та обліковували по рахункам 6842, 951 в бухгалтерському обліку (Акт перевірки стр. 15 том. 1 а.с. 96), у той час, як кошти, отримані в якості кредиту та сплачені за ремонтні роботи, проведені у приміщеннях м. Донецьк, обліковуються на рахунку 15, в кореспонденції з рахунками 31, 63 та 10, на підтвердження чого позивачем надано оборотно-сальдові відомості.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем витрати по процентам за користування кредитними коштами не включалися до собівартості кваліфікаційного активу, що також підтверджується стороною відповідача, відтак, відсутні визначені законом обмеження щодо віднесення до витрат відсотків за користування кредитними коштами.

Також, суд не погоджується з твердженням позивача про помилковість віднесення позивачем відсотків, сплачених за користування кредитними коштами у розмірі 6815914,00 грн., які були перераховані ТОВ «Архітектура та Технології» в якості авансу за ремонтні роботи по приміщенням, взятим в оренду в м. Одеса, з тих підстав, що останні не є витратами, пов'язаними з провадженням фінансово-господарської діяльності та в подальшому будуть спрямовані на отримання прибутку.

Як вбачається зі змісту наведених вище положень підпунктів 14.1.27 та 14.1.37 пункту 14.1. статті 14 ПК України, обов'язковою умовою визнання сум, сплачених суб'єктом господарювання, витратами та правомірності їх віднесення до складу валових витрат такого суб'єкта є їх здійснення (понесення) для провадження господарської діяльності платника податку, яка спрямована на отримання доходу.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатись вчиненою в межах господарської діяльності платника податків та лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

На підтвердження відповідності наведеним вимогам господарської операції з перерахування кредитних грошових коштів у розмірі 6815914,00 грн. ТОВ «Архітектура та Технології» в якості авансу за ремонтні роботи по приміщенням, взятим в оренду в м. Одеса, ТОВ «Ісіда - IVF» надано копії договорів оренди приміщень, розташованих у місті Одеса, які були укладені у 2010 року, а також копію статуту товариства, згідно з яким товариство створено для ведення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку, а предметом діяльності товариства є, зокрема: медична практика; стаціонарне та амбулаторне лікування безпліддя; акушерство та гінекологія; проведення «генної дактилоскопії» з метою визначення батьківства; інвазійні методи діагностики та лікування під ультразвуковим контролем; медико-генетичне консультування та лабораторні дослідження генетичним методом подружніх пар та інше.

З метою провадження господарської діяльності у власності та користуванні позивача перебувають нежитлові приміщення, які, з огляду на специфічний вид діяльності останнього, мають відповідати санітарним вимогам та вимогам Міністерства охорони здоров'я України.

З огляду на викладене, між позивачем та ТОВ «Архітектура та Технології» було підписано декілька договорів про надання послуг щодо ремонту приміщень, зокрема в м. Донецьк, м. Одеса та м. Київ.

У зв'язку з проведенням досліджень та встановленням відсутності необхідності відкриття нових підрозділів, договори оренди нежитлових приміщень в м. Одеси були розірвані.

У той же час, з огляду на проведення ТОВ «Архітектура та Технології» ремонтних робіт в приміщеннях м. Києва та наявність у позивача заборгованості по зазначеним роботам, суб'єктом господарської діяльності було проведено погашення відповідної заборгованості за рахунок коштів, перерахованих як аванс за ремонтні роботи по приміщенням, розташованим в м. Одеса.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про використання позивачем зазначених коштів з метою провадження своєї господарської діяльності, що свідчить про правомірність віднесення останнім процентів, сплачених за користування такими коштами до складу валових витрат.

Крім того, суд приймає до уваги посилання позивача на підписання ним договору №2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору №WCLoan/01506 від 25 травня 2010 року, згідно з яким кредит у розмірі 3000000 доларів США надається на інвестиційні потреби, оскільки як зазначено в рішенні про результати розгляду повторної скарги Державної податкової служби України від 13 листопада 2012 року №5223/0/61-12/10-245 ТОВ «Ісіда - IVF» разом з запереченнями на акт перевірки надало копії зазначеного договору, а тому, в силу приписів пункту 44.6 статті 44 ПК України, мав бути врахований податковим органом під час винесення оскаржуваним податкових повідомлень - рішень.

Проте, суд погоджується з висновками податкового органу щодо завищення платником податків витрат на суму 24000,00 грн. у зв'язку з безпідставним віднесенням до їх складу коштів сплачених за транспорті послуги ТОВ «Інтерканц».

Як вбачається із матеріалів справи, 10 січня 2011 року між позивачем (покупець) та ТОВ «Інтерканц» (постачальник) було укладено договір поставки №INT-11-0043.

Відповідно до умов названого договору, постачальник зобов'язується постановити покупцю товар, покупець зобов'язується прийняти даний товар та оплатити його на умовах, передбачених даним договором.

Загальна кількість товару, який є предметом поставки по даному договору, його ділове співвідношення (асортимент, номенклатура) по сортам, групам, видам, маркам, типам, розмірам, а також повна інформація про ціну за одиницю, загальну вартість, ПДВ зазначаються в документах, перелічених в пункті 3.3 договору.

У названому пункті закріплено, що постачальник разом з товаром направляє покупцю оригінали наступних документів, які є невід'ємною частиною даного договору: рахунок - фактура, видаткова накладна, податкова накладна.

На виконання умов зазначеного договору ТОВ «Інтерканц» виписало видаткові накладні від 20 квітня 2011 року №1518 на суму 8969,69 грн., в тому числі ПДВ - 1493,28 грн., від 28 квітня 2011 року №1531 на суму 12024,78 грн., в тому числі ПДВ - 20040,13 грн., від 12 травня 2011 року №1548 на суму 17258,57 грн., в тому числі ПДВ - 2876,43 грн., від 26 травня 2011 року №1590 на суму 11252,57 грн., в тому числі ПДВ - 1875,43 грн.

У той же час, зі змісту названих документів вбачається, що до вартості поставленого товару включено доставку товару загалом на суму 20000,00 грн.

Відповідні кошти були сплачені позивачем та включені до складу загальновиробничих витрат разом з ПДВ у розмірі 4000,00 грн.

Наведеного позивач під час розгляду справи не заперечував, тільки зауважив, що оскільки обов'язок поставити товар, згідно умов договору від 10 січня 2011 року №INT-11-0043, було покладено на постачальника, суб'єкт господарської діяльності вважає правомірним віднесення відповідних сум до складу валових витрат, незважаючи на їх підтвердження тільки видатковими та податковими накладними на поставку товару.

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138 названого Кодексу, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про ненадання позивачем належним чином оформлених первинних документів, які б підтверджували правомірність віднесення до складу валових витрат сум, сплачених останнім за надані йому послуги по доставці товару.

Крім того, з огляду на покладення умовами договору обов'язку по поставці товару саме по постачальника, суд погоджується з твердженням податкового органу про те, що витрати по поставці безпідставно визначені у видаткових та податкових накладних та сплачені ТОВ «Ісіда - IVF».

Так само не погоджується суд з посиланнями позивача про допущення відповідачем протиправних дій, оскільки ані в адміністративному позові, ані під час розгляду справи, останнім не зазначено у чому саме полягає така протиправність.

У той же час, все вище викладене, на думку суду, свідчить про необхідність визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 01 серпня 2012 року № та № повністю, оскільки провести розрахунок суми грошового зобов'язання, визначеного податковим органом правомірно, за наявними у матеріалах справи документами не уявляється за можливе.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б підтвердили правомірність оскаржуваних рішень, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва Державної податкової служби від 01 серпня 2012 року № та №.

3. В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок