Справа № 826/16484/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

26 грудня 2014 року № 826/16484/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Центрального спортивного клубу Збройних Сил України
про стягнення коштів, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27 жовтня 2014 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, про стягнення з Центрального спортивного клубу Збройних Сил України (далі ЦСК ЗСУ, відповідач) коштів у розмірі 33 279,78 грн.

Позов мотивовано тим, що в процесі її виключення із списків особового складу ЦСК ЗСУ та всіх видів забезпечення, останнім в порушення приписів Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не включено у розрахунок одноразової грошової допомоги 50% щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% від її грошового забезпечення.

Таке невключення потягло за собою, на думку ОСОБА_1 , порушення її прав, свобод та інтересів у вигляді отримання одноразової грошової допомоги 50% у заниженій сумі порівняно з розміром, який встановлений вказаним вище Законом.

Позивач вважає, що їй Міністерством оборони України було недоплачено 33 279,78 грн.

Позивач у судовому засіданні адміністративний позов повністю підтримала та просила позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених як в позові, так і в уточнених позовних вимогах.

Відповідач своїми правами на подання заперечень проти адміністративного позову, пояснень, передбаченими статтею 49 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористався, в судове засідання представник відповідача не з`явився.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв`язку з неявкою в судове засідання 10.12.2014 р. представника відповідача, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши її пояснення, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , у період з 02.09.1993 р. по 23.04.2014 р. безперервно проходила військову службу у Збройних Силах України, остання посада перед звільненням офіцер групи міжнародних зв`язків Центрального спортивного клубу Збройних Сил України, військове звання перед звільненням - «старший прапорщик».

Наказом першого заступника Міністра оборони України «По особовому складу» від 01 березня 2014 року № 15-ПМ старшого прапорщика ОСОБА_1 , офіцера групи міжнародних зв`язків Центрального спортивного клубу Збройних Сил України звільнено з військової служби у відставку по пункту «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Вислуга років у Збройних Силах України на момент звільнення склала 20 років 05 місяці.

Після звільнення підлягає направленню на військовий облік до Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату та має право на носіння військової форми одягу.

Наказом Голови Центрального спортивного клубу Збройних Сил України «По стройовій частині» від 22 квітня 2014 року № 73 старшого прапорщика ОСОБА_1 , офіцера групи міжнародних зв`язків Центрального спортивного клубу Збройних Сил України, звільнену наказом першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 01.03.2014 р. № 15-ПМ з військової служби у відставку за пунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми одягу, з 23 квітня 2014 року виключено із списків особового складу, всіх видів забезпечення Центрального спортивного клубу Збройних Сил України та направлено для постановки на військовий облік до Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату.

Вказаним вище наказом позивачу наказано виплатити вихідну допомогу в розмірі 35 700 грн.

Згідно з інформацією Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 29.08.2014 р. № 248/3/6/1422, наданою на звернення ОСОБА_1 , на день звільнення позивач отримала грошове забезпечення в розмірі 3 570,38 грн. та має вислугу 20 років, а тому розмір грошової допомоги становить: (3 570,38 х 20) х 50% = 35 703,80 грн.

Позивач, не погодившись з не включенням у розрахунок одноразової грошової допомоги 50% щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% від її грошового забезпечення, що потягло за собою, на її думку, порушення її права на отримання одноразової грошової допомоги 50% у заниженій сумі порівняно з розміром, який встановлений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», звернулась з адміністративним позовом до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані позивачем докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з доводами ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII), Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII), Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за № 638/15329 (далі Інструкція № 260), Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 р. № 595 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 05.12.2012 р. № 825), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 листопада 2010 року за № 1194/18489 (далі - Інструкція № 595).

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення позивача з адміністративним позовом до суду стала виплата їй одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення позивача за 20 повних календарних років служби без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення позивача за період: з січня 2014 року по день виключення із списків особового складу (23.04.2014 р.).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону № 2232-XII.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону № 2232-XII (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст. 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

У відповідності до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII).

Приписами ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби на підставі пункту «г» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). На момент звільнення позивача, її календарна вислуга років у ЗСУ складає більше 20 років, а відтак відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач при звільненні набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 закріплено питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Так, відповідно до підпункту 2 пункту 1 Постанови № 889 (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Відповідно до Спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України № Д-322/1/8дск від 22.10.2013 р. у штаті № 48/119 Центрального спортивного клубу Збройних Сил України посада офіцера групи міжнародних зв`язків була скорочена з 30 грудня 2013 року.

Відповідно до пп. 1 п. 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (в редакції чинній в момент прийняття рішення щодо скорочення штатів) зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі розформування (реформування) військової частини або скорочення штатних посад, якщо до кінця встановленого строку проведення цих заходів не вирішено питання щодо дальшого службового використання вивільнених військовослужбовців.

Пунктом 10.1 розділу X Інструкції № 260 (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, у тому числі тим, хто перебуває в розпорядженні, та тим, хто на день вибуття на лікування звільнений від посад, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в лікувальних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії, але не більше чотирьох місяців з дня вибуття з військової частини (крім випадків, коли законодавством України передбачені більш тривалі терміни перебування на лікуванні), виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали.

Грошове забезпечення у цьому разі обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Приписами п. 5 Інструкції № 595 (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).

З аналізу вказаної норми вбачається, що для виплати винагороди військовослужбовцю, яка виплачується за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць, командир (начальник) військової частини (установи, організації) має винести наказ.

Згідно з п. п. 8, 9 Інструкції № 595 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1 щомісячну грошову винагороду у розмірі 60% місячного грошового забезпечення за січень місяць 2014 року отримала в лютому місяці 2014 року.

За лютий, березень та квітень 2014 року позивач щомісячну грошову винагороду у розмірі 60% місячного грошового забезпечення не отримувала, оскільки командиром (начальником) військової частини (установи, організації) накази для нарахування таких винагород не виносились.

Враховуючи те, що з 30 грудня 2013 року посада офіцера групи міжнародних зв`язків Центрального спортивного клубу Збройних Сил України була скорочена, а винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира, суд вважає, що позивачу винагорода у розмірі 60% правомірно не нараховувалась, а отже, і не входила до місячного грошового забезпечення, до матеріальної допомоги на оздоровлення, до одноразової грошової допомоги за період: лютий, березень та квітень 2014 року.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб`єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; 2) зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

З аналізу вказаної норми вбачається, що позивач може звернутись до суду з вимогами про стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Разом з тим, таке стягнення можливе за наявності винесення відповідачем рішення, незаконність якого буде встановлена та доведена під час розгляду справи.

Як встановлено судом, командиром (начальником) військової частини (установи, організації) накази для нарахування винагород позивачу в період з лютого по квітень 2014 року не виносились, оскільки винагорода військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби, а така посада як офіцер групи міжнародних зв`язків Центрального спортивного клубу Збройних Сил України була скорочена з 30 грудня 2013 року і відповідні накази про виплату винагород виносяться у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік.

А тому, заявлені вимоги позивача про стягнення коштів, які не встановлені відповідним наказом командира (начальника) військової частини (установи, організації), який є актом індивідуальної дії, є неналежними.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об`єктивно, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення позивача, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв`язку із чим, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи те, що позивач, відповідно до приписів п. п. 1, 16 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI, звільнена від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат стосовно неї судом не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко