Справа № 826/17587/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 січня 2015 року 13:00 № 826/17587/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кармазіна О.А., суддів: Катющенка В.П. та Скочок Т.О., при секретарі судового засідання Тимчук М.Д.,

за участю:

позивачів: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників позивачів: від позивача-4 - ОСОБА_3 (довіреність від 21.01.2015 р.); від позивача-6 - ОСОБА_2 (довіреність від 12.11.2014 р.)

від відповідача: Ващенко Е.В. (довіреність від 26.05.2014 р. № 18-225/25923), Левченко Т.М. (довіреність від 26.05.2014 р. № 18-225/25921)

від третьої особи: ОСОБА_2 (довіреність від 21.01.2015 р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1 (позивач-1)
ОСОБА_2 (позивач-2)
ОСОБА_3 (позивач-3)
ОСОБА_7 (позивач-4)
ОСОБА_8 (позивач-5)
Товариства з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма «Лекс-Сервіс, ЛТД» (позивач-6)
третя особаОСОБА_9 (на стороні позивачів)
до Національного банку України
про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови, а також стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національного банку України, в якому, з урахуванням прийнятої судом заяви від 22.01.2015 р. (щодо збільшення розміру грошових вимог), просять суд:

1) визнати протиправними та такими, що становлять дискримінацію за ознакою місця проживання/реєстрації/місця знаходження, дії Національного банку України щодо встановлення обмежень в реалізації фізичними та юридичними особами, які знаходяться (зареєстровані/постійно проживають) на території вільної економічної зони "Крим", права на здійснення банківських операцій та обміну валюти;

2) визнати протиправною та скасувати Постанову Правління Національного банку України № 699 від 3 листопада 2014 року «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим» в такій частині:

- пункти 1, 6, 7 - в цілому;

- абзац 3 пункту 2.

Саме такі позовні вимоги підтримані позивачами до початку розгляду справи по суті, тобто в редакції до внесення доповнень до спірного акту.

Крім того, позивачі просять:

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_2 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_7 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_3 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_10 3000 (три тисячі) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позивачі зазначають, що НБУ в оскаржуваній постанові встановлено низку обмежень прав осіб, які мають реєстрацію місця проживання на території АР Крим та м. Севастополя, котрі не ґрунтуються на законі (тобто є такими, що ухвалені з перевищенням повноважень) та є дискримінаційними.

Зокрема, як зазначають позивачі, особи, місцезнаходження яких на території вільної економічної зони «Крим» прирівнюються до нерезидента (абз. 2 п. 1). Резиденти здійснюють перекази в іноземній валюті та гривні на користь суб'єктів Криму з метою виконання зобов'язань, пов'язаних з розташованими на території Криму майном (крім цінних паперів), що було набуте цими резидентами до набрання чинності Законом № 1636-VII (абзац 3 пункту 2). Відповідно до п. 6 оскаржуваної постанови банкам України наказано зупинити здійснення операцій за відкритими до набрання чинності Законом № 1636-VII рахунками юридичних осіб, місцезнаходження яких на території ВЕЗ «Крим», та вжити заходів щодо закриття таких рахунків.

Відповідно до п. 7 оскаржуваної постанови переміщення готівкових російських рублів через адміністративний кордон ВЕЗ «Крим» забороняється, за винятком їх переміщення фізичними особами в сумі, що не перевищує в еквіваленті 10 000 грн., за умови усного декларування посадовій особі митниці.

В обґрунтування позову позивачі посилаються на положення статей 19, 21, 24 Конституції України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» (Закон № 1636-VII), Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», положення ст. 29 ЦК України, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Вказують про порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У взаємозв'язку з наведеним позивачі зазначають, що згідно із Законом № 1636-VII НБУ надано лише повноваження:

- визначати особливості режиму платежів з території ВЕЗ «Крим» на іншу територію України чи з іншої території України на територію ВЕЗ «Крим» (п. 9.1. ст. 9 Закону № 1636-VII);

- встановлення суми готівкових коштів або банківських металів, яку фізичні особи мають право ввезти на територію ВЕЗ «Крим» або вивезти з неї на іншу територію України (п. 9.2. ст. 9 Закону № 1636-VII);

- встановлення особливого порядку ввезення на територію України готівкової валюти держави-окупанта через інші ділянки державного кордону та/або особливого порядку обміну валюти держави-окупанта на гривню на іншій території України, обмеження чи заборона такого обміну на строк тимчасової окупації (п/п. 4 п. 12.8. ст. 12 Закону № 1636-VII).

Таким чином, як зазначають позивачі, НБУ був уповноважений встановлювати лише особливий порядок платежів між тимчасово окупованою територією та материковою частиною України, переміщення між ними готівкових валютних цінностей, а також особливий порядок використання російського рубля в Україні.

На думку позивачів НБУ не був уповноважений ухвалювати рішення, які б обмежували б право громадян України, місце проживання яких зареєстровано у Криму, на обмін валюти, здійснення або отримання платежів, закриття банківських рахунків юридичних осіб тощо.

Позивачі звертають увагу, що шляхом віднесення кримчан до нерезидентів на підставі оскаржуваної постанови фактично було внесено зміни до переважної більшості нормативних актів НБУ, які визначають особливості здійснення операцій з нерезидентами, внаслідок чого безпідставно розширено коло осіб, на яких поширюються ці особливі правила.

Наприклад, як зазначають позивачі, відповідно до п. 9 - 10 Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України, затвердженої постановою Правління НБУ від 12.12.2002 р. № 502, купівля нерезидентами іноземної валюти можлива лише в порядку зворотного обміну та за умови пред'явлення ними довідки-сертифікату за формою № 377.

Таким чином, як зазначають позивачі, спірним рішенням громадяни України, місце проживання яких зареєстровано у Криму, фактично позбавлені права купувати іноземну валюту. Але це є не єдиним обмеженням. Обмеження, як вказується у позові, стосуються також порядку відкриття банківських рахунків, здійснення платежів тощо.

Оскаржуваною постановою, як надалі зазначають позивачі, для значної групи осіб-громадян України встановлено правила, які призвели до обмеження їх прав, і таке обмеження є дискримінаційним. Хоча НБУ і був уповноважений визначати певні особливі правила щодо Криму, проте, за змістом законів України такі правила могли стосуватися лише порядку проведення операцій на певній території, але ж ніяк не наділяли НБУ правом встановлювати особливі правила для окремих груп осіб.

Позивачі при цьому наголошують, що спірний акт не проходив антидискримінаційну експертизу, внаслідок чого вона взагалі не могла бути ухвалена як нормативний акт.

Більш того, наслідки у вигляді зупинення операцій та закриття банківських рахунків юридичних осіб взагалі становлять порушення права власності. Через такі можливі дії порушується право цих юридичних осіб на розпорядження належним їм майном, а також стає невизначеною доля грошових коштів, які накопичені на таких рахунках.

Позивачі також звертають увагу, що встановлення НБУ обмежень щодо переміщення російських рублів через адміністративний кордон, за відсутності обмеження щодо інших пунктів пропуску, є дискримінаційним. Особи, які перебувають у Криму, під загрозою притягнення до адміністративної відповідальності за порушення порядку перетину адміністративного кордону, не можуть покинути цю територію інакше, аніж через адміністративний кордон з материковою частиною України. Проте, зараз єдиним засобом платежу на території Криму є російський рубль. Таким чином, обмеження стосується лише осіб, які перебувають у Криму. Однак, аналогічні заборони не встановлено щодо будь-яких інших осіб, які ввозять готівкової рублі через інші ділянки кордону.

Таким чином, як зазначають позивачі, оскаржувана постанова підлягає визнанню недійсною в частині, якою передбачено встановлення обмежень або привілеїв за ознакою місця проживання (перебування/реєстрації місця проживання). А це, як зазначають позивачі, переважна частина оскаржуваного документу.

Відносно поширення спірного рішення на позивачів у позові звертається увага, що ТОВ АФ «Лекс-Сервіс» зареєстровано у м. Севастополі та має банківські рахунки у банківських установах України. Оскаржувана постанова позбавляє цього позивача, як зазначено у позові, права на розпорядження його коштами на банківських рахунках. В цій частині постанова суперечить зобов'язанням України за ст. 1 Першого Протоколу Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Всі інші позивачі, як зазначається у позові, є фізичними особами, які мають реєстрацію на території АР Крим або м. Севастополя. При цьому, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_3, як зазначено у позові, з літа 2014 року постійно проживають у м. Києві (а.с. 8). Позивачка ОСОБА_1, як зазначено у позові, тимчасово приїхала до Києва та час від часу виїжджає на материкову частину України.

В контексті наведеного позивачами надано: копію паспорту громадянина України ОСОБА_2 з реєстрацією місця проживання в м. Севастополь (згідно з позовом адреса: м. Ірпінь, Київської області); витяг з Єдиного Реєстру адвокатів відносно ОСОБА_2. згідно з яким вказана особа здійснює свою діяльність в м. Києві; копія паспорту громадянина України ОСОБА_3 з реєстрацією місця проживання в м. Севастополі (згідно з позовом адреса - м. Київ); копію виписки з ЄДР щодо реєстрації ОСОБА_3 як фізичної особи - підприємця з визначенням місця проживання фізичної особи - підприємця у м. Києві; копію паспорту громадянина України ОСОБА_7 з реєстрацією місця проживання в м. Севастополі (згідно з позовом адреса - м. Київ); копію витягу з Єдиного реєстру адвокатів України відносно ОСОБА_7 з визначенням місця здійснення діяльності в м. Севастополі (з відміткою про зупинення діяльності з 17.04.2013 р. по 17.10.2013 р.); копію паспорту громадянина України ОСОБА_1 з реєстрацією місця проживання в м. Севастополі (згідно з позовом адреса - м. Київ); копію свідоцтва про державну реєстрацію СПД - фізичної особи ОСОБА_1 із місцем проживання в м. Севастополі (згідно з позовом адреса - м. Київ); копію паспорту громадянина України ОСОБА_8 з реєстрацією місця проживання в м. Алупка (згідно з позовом адреса - м. Київ). Крім того, до справи залучено витяг з ЄДР, згідно з яким станом на час розгляду справи ТОВ «Аудиторська фірма «Лекс-Сервіс, ЛТД» зареєстровано за адресою м. Київ, пр.-т. П. Тичини, 24 к. 26.

У всіх позивачів (фізичних осіб), як зазначається у позові, залишилися родичі у Криму та Севастополі. При цьому позивачі час від часу вимушені їздити до Криму, для чого їм потрібна іноземна валюта - російські рублі. Окрім того, як вказується у позові, вони також час від часу бувають за кордоном і також потребують придбання іноземної валюти. Однак, як зазначено позивачами, вони позбавлені можливості придбавати будь-яку іноземну валюту. Таким чином позивачі вважають, що оскаржувана постанова створює перешкоди позивачам в реалізації їх прав.

У позові також звертається увага на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 також є суб'єктами підприємницької діяльності. Однак, оскаржуваною постановою введено обмеження на здійснення розрахунків між ними та іншими суб'єктами, які зареєстровані на материковій частині України.

Окремо звертається увага на те, що ОСОБА_3 намагалася придбати у банку валюту, однак отримала відмову. Ця позивачка, будучи зареєстрованою як підприємець у м. Києві, але маючи реєстрацію у м. Севастополі, звернулася до банку про відкриття поточного рахунку. Однак, банком відмовлено з посиланням на оскаржувану постанову.

Позивачка ОСОБА_1 зазначає, що внаслідок прийняття спірної постанови вона позбавлена можливості придбати валюту у м. Києві, почати тут займатися підприємницькою діяльністю.

Позивач ОСОБА_2 звертає увагу, що є адвокатом та після прийняття спірного рішення завершив процес трансферу - зміни адреси зареєстрованого робочого місця з м. Севастополя на м. Київ. Проте, внаслідок визнання його нерезидентом, він фактично позбавлений можливості заробляти таким способом собі на життя та годувати сім'ю. Даним позивачем надано: копію повідомлення з банку від 02.12.2014 р. про повернення платежів ФОП згідно постанови НБУ № 699; копії платіжних доручень; копію заяви від 17.11.2014 р. до банку про укладання договору банківського рахунку з відповіддю від 08.12.2014 р., що для громадян України, які прописані в ВЕЗ «Крим», для відкриття рахунку необхідно надати довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України відповідно до постанови КМУ № 509 від 01.10.2014 р.; копію листа АТ БМ Банку від 05.01.2015 р. щодо порядку застосування оскаржуваної Постанови.

Позивач ОСОБА_7 зазначає, що є адвокатом, адреса робочого місця якого зареєстрована у м. Севастополі. Проте, з літа 2014 року він постійно перебуває у м. Києві. З метою підготовки закордонної подорожі та захисту грошових коштів від знецінювання він мав намір придбати євро в Ощадбанку України, але також отримав відмову.

Позивачка ОСОБА_8 зазначає у позові (а.с. 9), що за характером роботи часто буває за кордоном, що потребує придбання іноземної валюти. Окрім того, як зазначено у позові, вона має звичку зберігати заощадження в іноземній валюті. Позивачкою надано копію листа банку від 28.11.2014 р. про блокування у зв'язку з постановою НБУ № 699 карткових та поточних рахунків осіб, у яких: податкова реєстрація в органах ВЕЗ Крим та місцезнаходження ВЕЗ Крим; податкова реєстрація в органах ВЕЗ Крим, а місцезнаходження не ВЕЗ Крим; податкова реєстрація не в органах ВЕЗ Крим, а місцезнаходження ВЕЗ Крим; не вказана податкова реєстрація, а місцезнаходження ВЕЗ Крим. Банком у листі запропоновано надати документи щодо зміни податкової адреси та/або місцезнаходження з ВЕЗ Крим на територію материкової частини України.

Позивачі зазначають, що оскаржуваними діями НБУ позивачам - фізичним особам завдано маральної шкоди у наведених вище розмірах. На обґрунтування наведених доводів позивачі зазначають, що оскаржуване рішення відповідача призвело до неможливості придбання позивачами іноземної валюти, відкладення поїздок за кордон, створення перешкод у веденні підприємницької діяльності та неможливості здійснення адвокатської діяльності. Зокрема, на обставини відмови у придбанні іноземної валюти посилаються позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_8; на обставини відмови у відкритті рахунку посилається позивачка ОСОБА_3; на обставини відмови у зайнятті підприємницькою діяльністю посилаються позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_3; на обставини відмови у здійсненні адвокатської діяльності та заборони (відмови) отримувати кошти посилається позивач ОСОБА_2; на обставини замовлення та відмови від поїздки за кордон посилається позивачка ОСОБА_8 Позивач ОСОБА_7 зазначив, що внаслідок таких дій НБУ відчув себе людиною другого сорту. Звичайні речі - такі, як придбання валюти чи багато інших банківських операцій, виявилися для нього недоступними.

В контексті наведеного позивачами надано висновки спеціаліста-психолога від 21.11.2014 р.

З урахуванням наведеного у сукупності позивачі просять задовольнити позов.

Відповідач у свою чергу вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову. Зокрема, НБУ зазначає, що є головним органом валютного контролю та відповідно до положень Закону України «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» № 1636-VII ним було реалізовано надані цим Законом повноваження. Відповідач звертає увагу, що вказаний Закон є спеціальним, що визначає особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території.

У зв'язку з неможливістю здійснювати банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль, і державний фінансовий моніторинг, як зазначає НБУ, 06.05.2014 р. було прийнято постанову № 260 про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів в АР Крим.

З метою застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території ВЕЗ «Крим» та враховуючи вимоги постанови № 260, НБУ прийнято спірну постанову, якою, як зазначається у запереченнях на позов, під нерезидентами розуміються особи, які зареєстровані/постійно проживають на території ВЕЗ «Крим». Наведене, однак, на думку відповідача, жодним чином не обмежує та не впливає на правовий зміст громадянства України.

Само ж значення поняття «нерезидент», як зазначає відповідач, є економічною категорією, використовується у законодавстві, яке регулює економічні питання, зокрема, у податковому, валютному, митному законодавстві України.

Крім іншого, відносно абз. 3 п. 1 Постанови № 699, відповідач зазначає, що це положення відповідає вимогам п. 6.5. ст. 6 Закону № 1636-VII. Щодо п. 7 постанови НБУ зазначає, що наведене положення відповідає п. 12.8. Закону 1636-VII.

НБУ також вважає, що позивачами не доведено застосування до них спірного акту або ж того, що вони є суб'єктами відповідних відносин, на які поширюється дія цього акту, що, на думку НБУ, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відносно вимог про відшкодування моральної шкоди, НБУ вважає їх безпідставними та просить у цій частині позову також відмовити.

У доповненнях від 24.12.2014 р. до заперечень НБУ зазначає про прийняття постанови Правління НБУ від 16.12.2014 р. № 810 про внесення змін до оскаржуваної постанови Правління НБУ від 03.11.2014 р. № 699. Згідно зі змінами, як вказує відповідач, фізична особа, яка є внутрішньо переміщеною та отримала передбачену законодавством довідку, що засвідчує її місце проживання на материковій частині України, є резидентом України. У зв'язку з цим НБУ додатково зазначає, що спірна постанова жодним чином не порушує прав позивачів та просить відмовити у задоволенні позову.

Під час розгляду справи залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог на стороні позивачів ОСОБА_9, яка підтримала позов. У судовому засіданні 22.01.2015 р. її інтереси представляв представник. Із заяви третьої особи вбачається, що вона з 2011 року працює і проживає у м. Києві, однак місце проживання у м. Києві не зареєстровано. Зареєстроване місце проживання третьої особи - АР Крим, м. Ялта, смт. Гурзуф. Третя особа вважає, що у зв'язку з наведеним спірна постанова стосується і її прав та інтересів, у зв'язку з чим рішення у справі може вплинути на її права та інтереси.

Між тим, у судове засідання 22.01.2015 р. не з'явилася позивачка ОСОБА_8, однак подала клопотання про проведення судового засідання за її відсутності, у зв'язку з чим та на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України справу розглянуто за відсутності цієї позивачки на підставі наявних матеріалів справи.

Під час розгляду справи відмовлено у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_2. про направлення Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини запиту щодо надання ним для суду письмового висновку щодо суті спору у даній справі з підстав необґрунтованості заявленого клопотання, оскільки по суті ставиться питання щодо правової оцінки вчиненим діям та прийнятому рішенню НБУ, що належить до компетенції суду. Між тим, до вказаного клопотання залучено копію листа Секретаріату Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини від 29.12.2014 р., який адресований позивачам ОСОБА_7 та ОСОБА_2. та з якого вбачається відкриття провадження в інтересах цих осіб та вбачається прийняття Уповноваженим ВР України з прав людини рішення про присутність представника під час розгляду судом даної справи. Однак, Уповноважений ВР України з прав людини, у т.ч. через представника, не скористався правом на участь у розгляді справи. В контексті наведеного слід зазначити, що відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений не розглядає тих звернень, які розглядаються судами, зупиняє вже розпочатий розгляд, якщо заінтересована особа подала позов, заяву або скаргу до суду.

Окрім того, під час розгляду справи було відмовлено у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_2. про виклик та допит свідка ОСОБА_13, який працює на посаді директора юридичного департаменту НБУ, з підстав необґрунтованості заявленого клопотання. Зокрема, мотивуючи заявлене клопотання, позивач зазначив відносно висновку НБУ про проведення антидискримінаційної експертизи, що висновок не містить будь-якої аргументації у зв'язку з чим вимагає роз'яснення. Між тим, виходячи з положень ст. 65 КАС України як свідок в адміністративній справі може бути викликана судом кожна особа, якій можуть бути відомі обставини, що належить з'ясувати у справі. Тобто, свідок викликається та допитується для цілей повідомлення відомих йому обставин, фактів, подій, що не передбачає виклику в якості свідка особи для надання нею аргументації змісту певного складеного ним документу, який в даному випадку є документом, заснованим на внутрішньому переконанні відповідної особи. Відтак, враховуючи предмет доказування у даній справі, відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Слід додати, що після початку розгляду справи по суті, позивачами подано та судом прийнято «Додаткові пояснення», де позивачі виклали додаткові міркування відносно предмету оскарження у даній справі. Крім цього, у вказаних поясненнях зазначено, що позивачі наполягають на задоволенні позовних вимог у тій формі, як вони заявлені та одночасно зазначено про визнання недійсним п. 1 спірної постанови з урахуванням доповнення, внесеного постановою № 810 від 16.12.2014 р. Зазначено, крім іншого, також про визнання недійсним п. 6 оскаржуваної постанови, який було викладено у новій редакції.

В контексті наведеного судом звернуто увагу позивачів, що зазначення наведеного у змісті «Додаткових пояснень» по суті свідчить про заявлення додаткових вимог, зміну предмету позову, що відповідно до положень ст. 137 КАС України не допускається після початку розгляду справи по суті. Відповідно до положень ст. 137 КАС України позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог. Збільшення або зменшення позовних вимог полягає у зміни їх кількісної оцінки, тобто, наприклад, збільшення розміру заявленої до стягнення суми моральної шкоди. При цьому, нові позовні вимоги не можуть заявлятися. До початку судового розгляду справи по суті (тобто до початку доповіді головуючого-судді) позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Зміна підстав і предмету позову є неможливою. У зв'язку з наведеним, позов розглядається в межах предмету, заявленого у позові, з урахуванням заяви про збільшення розміру заявлених до стягнення сум моральної шкоди (далі разом - предмет позову).

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 22.01.2015 р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, заслухавши пояснення присутніх осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Національним банком України 3 листопада 2014 року прийнято постанову № 699 «Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони «Крим» (далі також Постанова № 699).

Як вбачається з її змісту вона прийнята відповідно до статей 7, 25, 30, 44, 45, 56 Закону України "Про Національний банк України", статей 9, 12 Закону України від 12 серпня 2014 року N 1636-VII "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України", розділів II та III Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та вимог постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року N 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя".

Пунктом 1 Постанови № 699 (в редакції до внесення доповнень новим абзацом згідно з постановою Правління НБУ від 16.12.2014 р. № 810) установлено, що для цілей застосування нормативно-правових актів Національного банку України:

особа, місцезнаходження якої (зареєстрована/постійно проживає) на території вільної економічної зони "Крим" (далі - суб'єкт Криму), прирівнюється до нерезидента (за інвестиційними операціями - до іноземного інвестора);

договори, укладені суб'єктами Криму із суб'єктами з місцезнаходженням (зареєстровані/постійно проживають) на іншій території України (далі - материкова територія України), є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів) під час застосування нормативно-правових актів Національного банку України.

Абзацом 3 пункту 2 Постанови № 699 (абзац 4 п. 2 Постанови № 699 після внесення доповнень до цього пункту згідно з постановою Правління НБУ від 16.12.2014 р. № 810), який оскаржується позивачами, передбачено, що резиденти здійснюють перекази в іноземній валюті та гривні на користь суб'єктів Криму з метою оплати зобов'язань, пов'язаних з розташованим на території Криму майном (крім цінних паперів), що було набуте цими резидентами до набрання чинності Законом.

Пунктом 6 Постанови № 699 (в редакції до внесення змін згідно з постановою Правління НБУ від 16.12.2014 р. № 810) надано доручення банкам України зупинити здійснення операцій за відкритими до набрання чинності Законом рахунками юридичних осіб, місцезнаходження яких на території ВЕЗ "Крим", та вжити заходів щодо закриття таких рахунків.

Пунктом 7 Постанови № 699, який оскаржується позивачами, встановлено, що переміщення готівкових російських рублів через адміністративний кордон ВЕЗ «Крим» забороняється, за винятком їх переміщення фізичними особами в сумі, що не перевищує в еквіваленті 10000 гривень, за умови усного декларування посадовій особі митниці.

Згідно із пояснювальною запискою до проекту оскаржуваної постанови, проект передбачає практичну реалізацію закріплених в Законі № 1636-VII повноважень НБУ щодо встановлення порядку розрахунків між суб'єктами з місцезнаходженням на території вільної економічної зони «Крим» та суб'єктами, що мають місцезнаходження на іншій території України. Метою прийняття проекту визначено врегулювання питань щодо проведення розрахунків між вказаними вище суб'єктами.

З матеріалів, які супроводжували прийняття спірної постанови, вбачається наявність висновку юридичного департаменту НБУ про проведення антидискримінаційної експертизи проекту. Згідно із цим висновком у проекті відсутні положення, які містять ознаки дискримінації. Наведеним спростовуються доводи позивачів про відсутність такого дослідження.

Крім того, до матеріалів справи залучено висновок гендерно-правової експертизи проекту, складений юридичним департаментом НБУ. Згідно із цим висновком проект не містить дискримінаційних норм за ознакою статі, проектом не передбачено особливостей чи різниці у правах та можливостях за ознакою статі, норми проекту є гендерно-нейтральними.

Прийняття проекту супроводжувалось проведенням юридичним департаментом НБУ правової експертизи. Згідно із висновком від 03.11.2014 р.: підставою для розробки є Закон № 1636-VII; проект відповідає Конституції України та законам України; проект відповідає вимогам нормопроектувальної техніки; у проекті не виявлено корупціогенних факторів.

Крім того, до проекту була сформована довідка про відповідність законодавству Європейського Союзу. Згідно із цією довідкою прийняття проекту дозволяло створити нормативно-правову базу, яка необхідна для запровадження закріплених Законом № 1636-VII норм щодо здійснення розрахунків між суб'єктами, з місцезнаходженням на території вільної економічної зони «Крим» та суб'єктами, що мають місцезнаходження на іншій території України.

Виходячи зі змісту постанови Правління №699, вона є нормативно-правовим актом, оскільки спрямована на регулювання суспільних відносин, встановлює права і обов'язки для невизначеного кола суб'єктів та розрахована на тривале багаторазове застосування.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» офіційне опублікування вказаної постанови вперше здійснено на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України 04.11.2014 р. Постанова набрала чинності з дня, наступного за днем її офіційного опублікування.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначено статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 171 КАС України 08.12.2014 р. на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України відповідачем опубліковано оголошення про оскарження Постанови № 699 у частині, зазначеній у позовній заяві.

У взаємозв'язку з наведеним слід зазначити, що положення статті 55 Конституції України гарантують кожному право на захист своїх прав і свобод у суді, а також на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, зокрема, органів державної влади, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 КАС України адміністративний позов, це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З наведеного вбачається, що особа може оскаржити у суді дії, рішення, бездіяльність суб'єкта владних повноважень у разі, якщо вона вважає, що цією бездіяльністю, рішенням або діями порушено її права чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

При цьому, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав чи інтересів, є суб'єктом правовідносин в яких вчинено протиправні дії чи допущено протиправну поведінку відповідача і ці дії, бездіяльність, рішення порушують права цієї особи.

Для надання певній особі судового захисту, вона повинна довести, що дійсно має право чи інтерес, про захист яких вона просить, та відповідно до приписів ч. 1 ст. 71 КАС України, довести обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав чи інтересів позивача належними та допустимими доказами.

При цьому, відповідно до частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному акту в контексті заявлених підстав позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до приписів статті 19 Конституції правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Особливості правового режиму діяльності Національного банку України визначено Законом України «Про Національний банк України» (далі також - Закон про НБУ).

Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону про НБУ відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі. Національний банк у межах своїх повноважень сприяє стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті.

Згідно із ст. 7 зазначено Закону до функцій НБУ належить, крім іншого: організація готівкового грошового обігу; встановлення для банків правил проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна; регулювання діяльності платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначення порядку і форми платежів, у тому числі між банками; здійснення відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютного регулювання, визначення порядку здійснення операцій в іноземній валюті, організація і здійснення валютного контролю за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.

Правління Національного банку згідно з Основними засадами грошово-кредитної політики через відповідні монетарні інструменти та інші засоби банківського регулювання забезпечує реалізацію грошово-кредитної політики, організує виконання інших функцій відповідно до статей 6 і 7 цього Закону та здійснює управління діяльністю Національного банку (ст. 14 Закону про НБУ).

Повноваження Правління НБУ визначені у ст. 15 Закону про НБУ.

При цьому, відповідно до положень ст. 44 Закону про НБУ Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належать, зокрема: видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій; видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю.

Відповідно до ст. 61 Закону про НБУ Національний банк здійснює державне регулювання діяльності банків у формах, визначених Законом України "Про банки і банківську діяльність", як безпосередньо, так і через створений ним орган банківського нагляду.

Слід додати, що відповідно до положень ст. 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у таких формах, зокрема: встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків.

Між тим, як зазначено вище, Постанова № 699 прийнята відповідно до положень, зокрема, Закону України «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», який є спеціальним законом, що визначає особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України згідно із статтею 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", створює вільну економічну зону "Крим" (далі - ВЕЗ "Крим"), та врегульовує інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами.

ВЕЗ "Крим" запроваджується у межах двох адміністративно-територіальних одиниць України: Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (п. 1.1. ст. 1 Закону № 1636-VII).

Згідно з положеннями статті 2 цього Закону функціонування ВЕЗ "Крим" під час режиму тимчасової окупації її території здійснюється з урахуванням особливостей, визначених розділом II "Перехідні положення" цього Закону.

Відповідно до положень ст. 3 цього ж Закону на території ВЕЗ "Крим" діє особливий правовий режим економічної діяльності фізичних та юридичних осіб, у тому числі особливий порядок застосування норм регуляторного, податкового та митного законодавства України, а також особливий режим внутрішньої та зовнішньої міграції фізичних осіб (п.3.1.).

Згідно з п. 5.3. цього Закону фізична особа, яка має податкову адресу (місце проживання), юридична особа (відокремлений підрозділ), яка має податкову адресу (місцезнаходження) на території ВЕЗ "Крим", прирівнюються з метою оподаткування до нерезидента.

Фізична особа, яка має податкову адресу (місце проживання), юридична особа (відокремлений підрозділ), яка має податкову адресу (місцезнаходження) на іншій території України, прирівнюються з метою оподаткування до резидента.

Пунктом 6.5. Закону встановлено, що для цілей застосування податкового та митного законодавства договори, укладені між суб'єктами господарювання із місцезнаходженням (місце проживання) на території ВЕЗ "Крим" та іншими суб'єктами господарювання, є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів), тобто договорів між резидентами та нерезидентами.

Згідно з п. 7.1. Закону на фізичних осіб, які перетинають адміністративний кордон ВЕЗ "Крим", поширюється дія розділу XII Митного кодексу України («Особливості пропуску та оподаткування товарів, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон України громадянами») з урахуванням положень статті 9 цього Закону щодо переміщення валютних цінностей.

Фізичні особи мають право ввезти на територію ВЕЗ "Крим" або вивезти з неї на іншу територію України готівкові кошти або банківські метали на суму, встановлену Національним банком України згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та відповідно до вимог Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму" (п. 9.2. Закону).

Згідно із п. 12.5. Закону фізичні особи (іноземці, особи без громадянства, громадяни України), які мають місце проживання на тимчасово окупованій території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають на іншій території України, а також юридичні особи та їх відокремлені підрозділи із місцезнаходженням на тимчасово окупованій території України для цілей здійснення митних формальностей визнаються нерезидентами.

Відповідно до ч. 3. Розділу III «Прикінцеві положення» зазначеного Закону, інші закони України діють з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч. 6. Розділу III «Прикінцеві положення» зазначеного Закону Національному банку України доручено прийняти відповідні акти, що випливають з норм цього Закону.

Таким чином, виходячи з особливостей режиму економічної діяльності фізичних та юридичних осіб у ВЕЗ «Крим», тобто з точки зору економічних категорій, а також виходячи із змісту, суті і призначення вказаного Закону № 1636-VII, НБУ у спірній постанові по суті імплементовано положення вищевказаного Закону № 1636-VII та відтворено вказані економічні категорії, відповідно до яких особа, місцезнаходження якої (зареєстрована/постійно проживає) на території вільної економічної зони "Крим" (суб'єкт Криму), для цілей здійснення економічної діяльності та реалізації економічних інтересів прирівнюється до нерезидента, а відтак п. 1 оскаржуваної Постанови не суперечить вимогам вищезгаданого Закону № 1636-VII, його прийняття належить до повноважень та компетенції НБУ, відповідає функціям та завданням регулятора (НБУ), у т.ч. числі у регуляторній сфері та сфері валютного контролю.

При цьому, положення абзацу третього п. 1 оскаржуваної Постанови (до внесення змін; після внесення змін - абзац 4) по суті відтворюють положення п. 6.5. Закону № 1636-VII, є реалізацією положень даного пункту Закону.

Слід додати, що згідно з постановою Правління НБУ від 16.12.2014 р. № 810 пункт 1 доповнено новим абзацом третім наступного змісту: фізична особа, яка є внутрішньо переміщеною особою та отримала передбачену законодавством України довідку, що засвідчує її проживання на материковій частині України, є резидентом України. Для цілей ідентифікації внутрішньо переміщеної особи місцем її проживання на території України є адреса житла, зазначена у довідці. При цьому, положення про облік внутрішньо переміщених осіб визначені у ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який набрав чинності 22.11.2014 р. Згідно з ч. 2 ст. 20 цього Закону, Закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відтак, з прийняттям вказаних доповнень від 16.12.2014 р. до Постанови № 699 розширено можливості в реалізації прав суб'єктів Криму - фізичних осіб, а саме щодо реалізації їх прав та інтересів у статусі осіб, прирівняних до резидентів України, у разі вчинення вищезгаданих реєстраційних дій на материковій частині України.

В контексті наведеного слід додати, що позивачі (фізичні особи), крім ОСОБА_1, зазначають у позові (а.с. 8), що з літа 2014 року постійно проживають у м. Києві. В контексті наведеного слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Між тим, доказів виконання ч. 1 ст. 6 Закону № 1382-IV не надано, що у свою чергу та для цілей застосування Закону № 1636-VII відносить зазначених позивачів за економічним статусом до нерезидентів, який діє виходячи з їх власного вибору щодо виконання ч. 1 ст. 6 Закону № 1382-IV.

Що стосується визнання протиправним пункту 6 оскаржуваної постанови (в редакції до внесення змін, в якій цей пункт є предметом позову), відповідно до якого банки зобов'язано зупинити здійснення операцій за відкритими до набрання чинності Законом № 1636-VII рахунками юридичних осіб, місцезнаходження яких на території ВЕЗ "Крим", та вжити заходів щодо закриття таких рахунків, слід зазначити, що вказане положення стосується юридичних осіб, а відтак не поширюється на позивачів - фізичних осіб та в контексті положень ч. 2 ст. 171 КАС України, відповідно, зазначені позивачі - фізичні особи не мають права на оскарження вказаного пункту.

В даному випадку серед позивачів наявна одна юридична особа - ТОВ «Аудиторська фірма «Лекс-Сервіс, ЛТД», яка відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців зареєстрована станом на час розгляду справи за адресою - м. Київ, пр.-т. П. Тичини, 24 к. 26, тобто станом на час розгляду справи вказана особа не є суб'єктом Криму та положення п. 6 Постанови № 699 (в редакції до внесення змін, що є предметом позову) на неї не поширюються.

Між тим, дія валютного та платіжних режимів у межах вільної економічної зони "Крим" визначається статтею 9 вищезгаданого Закону № 1636-VII.

Виходячи з положень п. 9.1. Закону № 1636-VII особливості режиму платежів (переказів) з території ВЕЗ "Крим" на іншу територію України чи з іншої території України на територію ВЕЗ "Крим" встановлюються Національним банком України.

Пунктом 12.8 Закону № 1636-VII передбачено, що під час режиму тимчасової окупації валютний та платіжний режими діють з урахуванням того, що система електронних платежів Національного банку України та внутрішньодержавні платіжні системи, платіжними організаціями яких є резиденти України, не застосовуються на тимчасово окупованій території України (п. 1).

Згідно з п. 6.3. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України.

Таким чином, враховуючи положення Закону № 1636-VII щодо того, що суб'єкти Криму прирівнюються до нерезидентів, беручи до уваги відкликання згідно з постановою Правління НБУ від 06.05.2014 р. № 260 банківських ліцензій у банків, що розташовані в АР Крим та в м. Севастополі, яка (постанова № 260) є чинною та не скасована, а також виходячи з наведених вище положень інших законів України, якими визначено особливості застосування та регулювання НБУ платіжних режимів та режимів рахунків, зокрема, відносно того, що система електронних платежів та внутрішньодержавні платіжні системи не застосовуються на тимчасово окупованій території України, колегія суддів приходить до висновку, що спірний пункт 6 оскаржуваної постанови (в редакції до внесення змін, яка є предметом позову), відповідає наведеним вище положенням Законів України та відповідає повноваженням НБУ у цій сфері відносин.

Слід додати, що згідно з постановою Правління НБУ від 16.12.2014 р. № 810 пункт 6 викладено у новій редакції.

Так, банки України зобов'язано зупинити за відкритими до набрання чинності Законом поточними рахунками юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, самозайнятих фізичних осіб - суб'єктів Криму (далі - юридичні особи - суб'єкти Криму) здійснення операцій, крім:

зарахування коштів з вкладного (депозитного) рахунку, а також нарахованих відсотків за вкладом (депозитом);

зарахування придбаної іноземної валюти;

зарахування коштів у рамках виконавчого провадження;

примусового стягнення та арешту коштів у порядку, визначеному нормативно-правовими актами Національного банку України з питань безготівкових розрахунків;

завершальних операцій з перерахування коштів на рахунок цієї юридичної особи, відкритий за межами України.

Банки зобов'язано ужити заходів щодо закриття поточних рахунків юридичних осіб - суб'єктів Криму.

Встановлено пунктом 6 Постанови № 699 у новій редакції, що банк закриває вкладний (депозитний) рахунок юридичної особи - суб'єкта Криму, відкритий до набрання чинності Законом, зі спливом установленого договором строку, а кошти перераховуються банком на визначений юридичною особою поточний рахунок, відкритий у банках України або за її межами.

Банк може здійснювати подальше обслуговування відкритого до набрання чинності Законом поточного рахунку фізичної особи - суб'єкта Криму після укладення договору про зміну режиму використання цього поточного рахунку на режим поточного рахунку фізичної особи - нерезидента та змінивши відповідний параметр аналітичного обліку.

Банк закриває поточний рахунок фізичної особи - суб'єкта Криму, відкритий до набрання чинності Законом, у порядку, визначеному нормативно-правовим актом Національного банку України з питань відкриття, використання і закриття рахунків. Залишок коштів на поточному рахунку фізичної особи - суб'єкта Криму перераховується на рахунок цієї фізичної особи, відкритий як нерезиденту в банках України, або на рахунок, відкритий за її межами.

Банк закриває відкритий до набрання чинності Законом вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи - суб'єкта Криму відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Кошти перераховуються банком на рахунок цієї фізичної особи - нерезидента, відкритий у банках України, або на рахунок, відкритий за її межами.

Банк має право здійснювати купівлю російських рублів за гривні, що залишилися на поточному рахунку суб'єкта Криму, для їх переказу на рахунок цього суб'єкта, відкритий за межами України.

Переказ залишку коштів з рахунків суб'єктів Криму в гривнях на їх рахунки за межами України банк здійснює через кореспондентські рахунки банків-нерезидентів у гривнях, що відкриті в уповноважених банках.

Між тим, пункт 6 спірної постанови у новій редакції, яка наведена вище, не є предметом позову у даній справі.

Що стосується пункту 7 оскаржуваної постанови та доводів позивачів відносно його протиправності (а.с. 7), слід зазначити, що даним пунктом відтворено положення пункту 12.8. Закону № 1636-VII, яким крім іншого встановлено, що під час режиму тимчасової окупації валютний та платіжний режими діють з урахуванням того, що: переміщення готівкової валюти держави-окупанта через адміністративний кордон ВЕЗ "Крим" забороняється, за винятком її переміщення фізичними особами в сумі, що не перевищує в еквіваленті 10000 гривень, за умови усного декларування посадовій особі митниці (п. 2). При цьому Національний банк України може встановити особливий порядок ввезення на територію України готівкової валюти держави-окупанта через інші ділянки державного кордону України та/або особливий порядок обміну валюти держави-окупанта на гривню на іншій території України, обмежити чи заборонити такий обмін на строк тимчасової окупації (п. 4), що спростовує доводи позивачів відносно того, що встановлення аналогічних правил не передбачено для інших пунктів пропуску, що, на думку позивачів є дискримінацією.

Відносно вимог позивачів про визнання протиправним абзацу 3 пункту 2 Постанови № 699 (є абзацом 4 після змін, внесених постановою Правління НБУ від 16.12.2014 р. № 810), яким передбачено, що резиденти здійснюють перекази в іноземній валюті та гривні на користь суб'єктів Криму з метою оплати зобов'язань, пов'язаних з розташованим на території Криму майном (крім цінних паперів), що було набуте цими резидентами до набрання чинності Законом, слід зазначити, що позивачами не наведено обставин застосування до них (поширення на них) цих положень, нормативно не обґрунтовано порушення вказаними нормами їх прав та інтересів, як і нормативно не доведено невідповідності вказаних положень вимогам законів України.

В контексті наведеного суд зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Реалізація цього права не пов'язана із гіпотетичним припущенням особи відносно можливого, у майбутньому, поширення дії певного акту відносно цієї особи, що має місце в даному випадку та що у свою чергу не дає підстав для висновку про поширення дії вказаного пункту оскаржуваного акту на позивачів.

Враховуючи відсутність обґрунтувань щодо поширення на позивачів дії вказаної норми спірного Положення № 699 та обґрунтувань щодо порушення вказаною нормою прав позивачів, виходячи із завдання адміністративного судочинства, визначеного ст. 2 КАС України, відповідно до якого захисту підлягає порушене право, суд не вбачає підстав для висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

У той же час, як зазначено вище, встановлення платіжного режиму, режиму рахунків, особливостей режиму платежів (переказів) згідно із Законом № 1636-VII та для цілей його виконання належить до компетенції НБУ.

В контексті наведеного у сукупності суд зазначає, що до компетенції адміністративного суду не належить оцінка вказаних норм Закону № 1636-VII з точки зору їх відповідності Конституції України.

Таким чином, проаналізувавши доводи і заперечення сторін, положення спірного акту (в оскаржуваній частині, яка є предметом позову) в кореспонденції з положеннями Закону № 1636-VII та іншими наведеними вище нормами законів України, беручи до уваги те, що в силу положень ст. 171 КАС України адміністративний суд здійснює перевірку нормативно-правового акту НБУ на предмет саме його законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили та не здійснює перевірку законів України на предмет їх конституційності, колегія суддів приходить до висновку, що в оскаржуваній частині (в межах предмету позову) Положення № 699 є законними. Враховуючи наведене, а також те, що дії НБУ у зв'язку з прийняттям цього акту є правомірними, підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваних положень Постанови № 699 відсутні.

В контексті доводів щодо дискримінації позивачів у зв'язку із дією спірних положень Постанови № 699 колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до положень Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (п. 2 ч. 1 ст. 1).

Відповідно до п. 3. ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 цього Закону пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Як зазначено у пунктах 48 та 49 Рішення Європейського суду з прав людини від 07.11.2013 р. («Справа «Пічкур проти України») практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства", заява № 36042/97, п. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів», п. 39, Reports 1997-I).

У зв'язку з тим, що дії НБУ щодо прийняття Постанови № 699 (оскаржуваних положень, що є предметом позову) та власне оскаржувані положення Постанови № 699 є правомірними, ґрунтуються на положеннях Закону № 1636-VII та вищезгаданих законів України, а також враховуючи, що прийняття вказаного Закону № 1636-VII та оскаржуваного Положення, у т.ч. у спірній частині, не пов'язано і не спрямовано на дискримінацію осіб за ознакою їх місця проживання/реєстрації, а пов'язано з тимчасовою окупацією території АР Крим державою-окупантом, а відтак, оскільки прийняття оскаржуваних положень Постанови № 699 переслідує легітимну ціль, у суду відсутні підстави для висновку про дискримінацію позивачів за ознакою їх місця проживання/реєстрації внаслідок дії оскаржуваних положень Постанови № 699 (п. 1 позовних вимог).

Відносно стягнення моральної шкоди на користь позивачів - фізичних осіб суд зазначає, що відповідно до положень статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

У той же час, в даному випадку, як зазначено вище, судом не встановлено підстав для визнання протиправними оскаржуваних положень Постанови № 699, а відтак, враховуючи похідний характер вимог про стягнення моральної шкоди, вирішення яких залежить від результатів оцінки правомірності спірного акту, суд не вбачає підстав для висновку про нанесення відповідачем позивачам (фізичним особам) моральної шкоди у зв'язку з прийняттям оскаржуваного акту, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, виходячи із системного аналізу та оцінки встановлених судом обставин, виходячи з вимог наведених вище норм законодавства та враховуючи вищенаведене у сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись вимогами статей 11, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Кармазін

Судді: В.П. Катющенко

Т.О. Скочок