Справа № 2а-10242/11/1370
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2011-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2011 р. м. Львів № 2а-10242/11/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради до Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій державного виконавця ППВР ВДВС Головного управління юстиції у Львівській області щодо накладення на боржника штрафу у виконавчому провадженні ВП № 27557679 та скасування постанови ППВР ВДВС ГУЮ у Львівській області від 03.08.2011 року про накладення штрафу ВП № 27557679. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на виконання вимог державного виконавця позивач скерував Головному управлінню праці та соціального захисту населення Львівської області лист з проханням виділити з бюджету коштів для виплати стягувачу грошової допомоги в сумі 1500 грн., про що було повідомлено державного виконавця. Останній у свою чергу виніс оскаржувану постанову про накладення на боржника штрафу, яку позивач вважає неправомірною, оскільки вважає, що зі своє сторони він вжив усіх можливих заходів для виконання рішення суду, а тому підстав для прийняття такої постанови, на його думку, не було.

Представник позивача подав клопотання про розгляд справи без його участі, а також додав, що позов підтримує у повному обсязі.

Відповідач позов заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву. Зокрема, зазначив про те, що боржник не надав доказів, які б підтверджували відсутність на його рахунках коштів для проведення виплати за виконавчим документом, а щодо звернення до Головного управління праці та соціального захисту населення Львівської області додав, що ані доказів отримання такого звернення, ані відповіді адресата по суті звернення боржник не надав. Крім того, на думку відповідача твердження позивача про поважність причин невиконання рішення суду в цілому є безпідставними, оскільки питання про відсутність коштів було предметом судового розгляду, а листи позивача свідчать про його небажання виконувати рішення суду, що набрало законної сили. Представник відповідача надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

На підставі ч. 4 ст. 122 КАС України суд розглядає справу у порядку письмового провадження.

Розглянув матеріали адміністративної справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив наявні у справі докази, оцінив їх в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

На підставі виконавчого листа № 2а-1522/09 від 23.05.2011 року, виданого Сихівським районним судом м. Львова, державний виконавець Підрозділу примусового виконання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області виніс постанову від 13.07.2011 року про відкриття виконавчого провадження про зобов'язання Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради провести здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»в розмірі трьох мінімальних заробітних плат за 2008 рік, як евакуйованій із зони відчуження у 1986 році. Згідно вказаної постанови боржнику було встановлено строк до 20.07.2011 року для добровільного виконання рішення суду.

Останній у свою чергу листом від 27.07.2011 року повідомив державного виконавця про те, що на виконання його вимог здійснив розрахунок (нарахування) ОСОБА_1 грошової допомоги в сумі 1500 грн., а також звернувся з листом від 27.05.2011 року до Головного управління праці та соціального захисту населення у Львівській області з проханням виділити необхідні кошти для проведення такої виплати.

Державний виконавець, встановивши, що рішення суду у визначений строк добровільно не виконано, на підставі ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження»виніс постанову від 03.08.2011 року про накладення на боржника штрафу в сумі 680 грн. Вимогою державного виконавця боржнику знову було надано строк до 08.08.2011 року для добровільного виконання рішення суду та зобов'язано надати письмове підтвердження про виконання.

Не погодившись з цією постановою боржник оскаржив її до суду з тих мотивів, рішення суду не було виконано у строк через відсутність для цього коштів. Боржник вжив всі можливі від себе заходи для виконання вимог державного виконавця, а останній у свою чергу цього не врахував і як наслідок прийшов до безпідставного висновку про неповажність причин невиконання рішення суду.

За змістом ч. 1 ст. 181 КАС України учасник виконавчого провадження має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця порушено його права, свободи чи інтереси. Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної виконавчої влади.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави та процедура відкриття виконавчого провадження регламентуються Законом України «Про виконавче провадження»у редакції, що діє з 09.03.2011 року (далі - Закон № 606). Статтею 17 згаданого Закону встановлено, що примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, серед яких такі, як виконавчі листи, що видаються судами (п. 1 ч. 2 ст. 17 цього Закону № 606). Відповідно до ст. 19 Закону № 606 державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа у т.ч. за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення суду буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягнення з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим законом (ч. 2 ст. 25 Закону № 606).

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Відповідно до вимог статті 89 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Оцінюючи доводи позивача про протиправність постанови державного виконавця про накладення штрафу суд встановив, що такі зводяться до обґрунтування поважності причини, з якої рішення Сихівського районного суду м. Львова не було виконано у визначений державним виконавцем строк, а саме -відсутності коштів для здійснення виплати грошової допомоги ОСОБА_1 на підставі рішення суду.

Згідно з ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до вимог ст. 129 Конституції України обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, а відповідно до ст. 7 КАС України -принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах. Відповідно до ст. 14 КАС України постанови суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно зі ст. 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), сторона виконавчого провадження може звернутись до адміністративного суду, що видав виконавчий лист із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Позивач (як сторона виконавчого провадження, на яку Законом покладено обов'язок виконати рішення суду) у зв'язку із наявністю обставин, що ускладнюють виконання рішення суду, мав процесуальну можливість та обов'язок звернутися до суду, який видав виконавчий лист, із заявою в порядку ст. 263 КАС України. Суд встановив, що позивач наданим йому процесуальним законом правом не скористався, до суду із заявою про відстрочку/розстрочку виконання судового рішення не звертався. З огляду на це його доводи про наявність поважних причин невиконання рішення суду як підстави для скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу, за даних обставин, є необґрунтованими.

Оцінюючи доводи позивача, суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов'язків. Зокрема, у справі «Кечко проти України», рішення від 08.11.2005р., вказано що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань судами не повинні братися до уваги; відсутність ресурсів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду не може бути підставою для зволікання із його виконанням (справа «Михайленки та інші проти України» від 03.11.2004р.).

Отже, позиція позивача, з огляду на аргументи, якими він доводить її правомірність, зумовила невиконання судового рішення, що набрало законної сили, що в свою чергу позбавляє судове рішення ефективності та спричиняє порушення вимог ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що постанова від 03.08.2011 року про накладення штрафу на боржника у виконавчому провадженні видана державним виконавцем в межах наданих йому повноважень, обґрунтовано, безсторонньо (неупереджено) та з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

З врахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України судові витрати з сторін у даній справі не підлягають до стягнення.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 122, 160-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Москаль Р.М.

З оригіналом згідно

Суддя Москаль Р.М.