Справа № 809/2529/14
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 р. № 876/9035/14
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участі секретаря судових засідань: Щерби С.Б.

представників відповідача - Кітраля С.І., Покори К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 8 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до військового прокурора Західного регіону України старшого радника юстиції Лисого Миколи Івановича, Військової прокуратури Західного регіону України про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення та зобов'язання до вчинення дій, -

встановив:

29.07.2014 позивач - ОСОБА_4 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів - прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Лисого М.І. (відповідач - 1, правонаступник - військовий прокурор Західного регіону України старший радник юстиції Лисий М.І.) та Прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері (відповідач - 2, правонаступник - Військова прокуратура Західного регіону України) у якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача - 1 щодо відмови у скасуванні наказу про звільнення позивача із посади старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері; 2) визнати протиправним і скасувати наказ відповідача - 1 від 30.05.2014 № 420к про звільнення; 3) зобов'язати відповідача - 2 поновити ОСОБА_4 на посаді старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері; 4) зобов'язати відповідача - 2 виплатити позивачу середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 16.07.2014 по день постановлення судового рішення, а також матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності; 5) зобов'язати відповідача - 2 належно оформити трудову книжку, внісши до неї достовірні відомості про період навчання у Львівському державному університеті імені Івана Франка, а також дат послужного списку, військового квитка, вид останнього, конкретний час і вид проходження військової служби на прокурорсько-слідчих посадах в органах військової прокуратури.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що позивачу на підставі двох заяв від 30.05.2014 про надання відпустки без збереження заробітної плати та про звільнення з власної ініціативи надано відпустку з 02.06.2014 по 01.07.2014 та звільнено із займаної посади з 01.07.2014, про що видано наказ від 30.05.2014 № 419к та від 30.05.2014 № 420к відповідно. 27.06.2014 позивач письмово звернувся до відповідачів з проханням скасувати свій наказ про звільнення його з посади у зв'язку із об'єктивною необхідністю подальшого особистого лікування, повторно з аналогічним проханням звертався і 01.07.2014, коли вже знаходився на стаціонарному лікуванні. Проте, на його звернення не було належної реакції з боку відповідачів, а саме наказ про його звільнення від 30.05.2014 № 420к не був скасований, не зважаючи на його перебування на стаціонарному лікуванні з 01.07.2014 по 15.07.2014. Крім цього, позивачу не виплачено матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за період з 01.07.2014 по 15.07.2014, а також у день звільнення та в подальшому не видано належно оформлену трудову книжку, яка є основними документом про трудову діяльність. За наведених підстав вважає бездіяльність відповідачів протиправною, а тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.09.2014 у задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки того, що його звільнення з роботи відбулося у період тимчасової непрацездатності, хоча у заяві від 30.05.2014 позивачем не надавалась згода на звільнення у такий період. Про перебування на лікуванні він повідомив роботодавця, однак останнім не було враховано це та проведено звільнення з порушенням законодавства про працю. Також, апелянт вказує на неврахування судом першої інстанції того, що ОСОБА_4 письмово 27.06.2014 та 01.07.2014 інформував роботодавця про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, однак це не було взято до уваги. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено призначення на посаду старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_7 в порядку переведення з прокуратури м. Кіровограда Кіровоградської області. Звертає увагу апелянт і на те, що судом першої інстанції не було надано правової оцінки щодо належного оформлення трудової книжки позивача.

Позивач у судове засідання не прибув, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представники відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, перевірив матеріали справи, обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.05.2014 ОСОБА_4 звернувся до прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері старшого радника юстиції Лисого М.І. із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати терміном на 30 календарних днів з 02.06.2014 (а.с. 56), та з заявою про його звільнення із займаної посади старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері за власним бажанням з поважної причини - за станом здоров'я з 01.07.2014 (а.с. 57).

30.05.2014 відповідачем прийнято наказ № 419к «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_4», згідно з яким позивачу надано відпустку на 30 календарних днів з 02.06.2014 по 01.07.2014 (а.с. 58), а також наказ № 420к від 30.05.2014, відповідно до якого позивача звільнено з посади старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України з 01.07.2014 за власним бажанням у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин - за станом здоров'я (а.с. 59).

Іншою заявою від 30.05.2014, отриманою відповідачем 03.06.2014 позивач просить забезпечити видачу йому у день звільнення всіх належних до видачі розрахункових та інших документів (а.с. 66).

У зв'язку з тим, що упродовж встановленого законом двотижневого строку попередження позивач не повідомляв про зміну свого рішення про звільнення за власним бажанням, відповідачем розпочато роботу щодо укомплектування посади старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України.

Згідно з рапортом від 20.06.2014 до відповідача звернулася старший прокурор прокуратури м. Кіровограда з проханням прийняти її на посаду старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України (а.с. 84).

20 червня 2014 року до прокуратури Кіровоградської області за вих. № 11-201 вих 14 скеровано листа щодо направлення на адресу прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері особової справи вищеназваного працівника прокуратури м. Кіровограда (а.с. 72).

26 червня 2014 року за № 11-208вих-14 до прокуратури Кіровоградської області надіслано листа про запрошення в порядку переведення з органів прокуратури Кіровоградської області старшого прокурора прокуратури м. Кіровограда - ОСОБА_7 (п. 5 ст. 36 КЗпП України) (а.с.71).

Згідно із наявною в матеріалах справи копією виписки з трудової книжки, наказом прокурора Кіровоградської області від 27 червня 2014 року № 349к старший прокурор прокуратури м. Кіровограда 01.07.2014 звільнена із займаної посади в порядку переведення до органів прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України (а.с. 69-70).

Відповідно до поданих позивачем доказів, ним 27.06.2014 та 01.07.2014 через відділення ПАТ «Укртелеком» надсилалися факсимільним повідомленням заяви про те, що він станом на 01.07.2014 перебуватиме на стаціонарному лікуванні, у зв'язку із чим, просить відповідача скасувати наказ № 420к від 30.05.2014 про його звільнення із займаної посади за станом здоров'я, а особисту заяву від 30.05.2014 про звільнення з роботи відкликає. На підтвердження направлення вищевказаних заяв позивачем надані копії фіскальних чеків, що підтверджують оплату отриманих послуг (а.с. 16, 17), а також лист Івано-Франківської філії ПАТ «Укртелеком» від 18.08.2014 № 18-8/268303/08-6/85, яким підтверджується успішне надіслання факсу 27.06.2014 о 14:57 год., та 01.07.2014 о 11:23 год., без підтвердження змісту документів, що надсилалися (а.с. 101).

На підставі вказаних вище обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки виходячи з положень ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). У зв'язку з тим, що упродовж встановленого законом двотижневого строку попередження, позивач не скористався своїм правом на відкликання заяви про звільнення з посади за власним бажанням, у відповідача не було законодавчих перешкод не проводити дії щодо майбутнього укомплектування займаної позивачем посади. У спірному випадку, враховуючи доводи позивача, ним порушений двохтижневий термін відкликання заяви про звільнення, оскільки така подана позивачем тільки 27.06.2014. Крім цього, станом на 27.06.2014 відповідачем вирішено питання заміщення вакантної посади старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в порядку переведення старшого прокурора прокуратури м. Кіровограда. Що стосується доводів позивача про його звільнення під час перебування на листку тимчасової непрацездатності, то суд першої інстанції зазначив, що обмеження щодо звільнення працівника, який знаходиться на лікарняному, стосується тільки звільнення з ініціативи власника, що встановлено статтею 40 КЗпП України. Тобто, чинним законодавством не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності з інших підстав, в тому числі, за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України). Щодо доводів позивача про те, що йому не вручено належним чином оформленої трудової книжки у день звільнення, то суд першої інстанції такі до уваги не прийняв, оскільки встановив, що трудова книжка оформлена у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 та видана позивачу.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Як вбачається із матеріалів справи, звільнення позивача відбулося у порядку статті 38 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), згідно з якою, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком та інше), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до вимог частини 5 статті 24 КЗпП України особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 передбачено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Отже, наведеними вище нормами закріплений максимальний строк - два тижні, протягом якого працівник наділений правом залишитися на роботі, в тому числі шляхом відкликання раніше поданої заяви, якщо на його місце не запрошено іншого працівника.

Однак, у цій справі позивачем порушений двохтижневий термін відкликання заяви про звільнення.

Разом з тим, слід зазначити, що у заяві від 27.06.2014 позивач не зазначає про те, що він відкликає заяву про звільнення від 30.05.2014, а вказує тільки, що він з 01.07.2014 перебуватиме на лікуванні, тому просить скасувати наказ про звільнення (а.с. 16). Про відкликання заяви про звільнення від 30.05.2014 позивач зазначав тільки у заяві від 01.07.2014 (а.с. 17). Обидві заяви долучені до матеріалів справи позивачем та направлені відповідачу через Івано-Франківську філію ПАТ «Укртелеком». Однак, у матеріалах справи є також інша заява ОСОБА_4 від 27.06.2011, яка зареєстрована відповідачем 01.07.2014 за вхід. № 4945вх14, де позивач просить скасувати оскаржуваний наказ та зазначає, що повторну заяву про звільнення з органів прокуратури подасть додатково. Із цієї заяви вбачається, що позивач не має наміру продовжувати працювати в органах прокуратури.

У зв'язку з тим, що упродовж встановленого законом двотижневого строку попередження, позивач не скористався своїм правом на відкликання заяви про звільнення з посади за власним бажанням, у відповідача не було законодавчих перешкод не проводити дії щодо майбутнього укомплектування займаної позивачем посади.

Станом на 27.06.2014 відповідачем вирішено питання заміщення вакантної посади старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в порядку переведення старшого прокурора прокуратури м. Кіровограда.

Як встановлено із матеріалів справи, згідно з рапортом від 20.06.2014 до відповідача звернувся старший прокурор прокуратури м. Кіровограда ОСОБА_7 з проханням прийняти її на посаду старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України (а.с. 84).

20 червня 2014 року до прокуратури Кіровоградської області за № 11-201 вих 14 скеровано листа щодо направлення на адресу прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері особової справи вищеназваного працівника прокуратури м. Кіровограда (а.с. 72).

26 червня 2014 року за № 11-208вих-14 до прокуратури Кіровоградської області надіслано листа про запрошення в порядку переведення з органів прокуратури Кіровоградської області старшого прокурора прокуратури м. Кіровограда - ОСОБА_7 (п. 5 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 71).

Згідно із наявною в матеріалах справи копією виписки з трудової книжки, наказом прокурора Кіровоградської області від 27 червня 2014 року № 349к старший прокурор прокуратури м. Кіровограда 01.07.2014 звільнена із займаної посади в порядку переведення до органів прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України (а.с. 69-70).

Наказом прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері від 01.07.2014 № 512к, ОСОБА_7 з 02.07.2014 прийнято на посаду старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в порядку переведення з прокуратури м. Кіровограда Кіровоградської області (а.с. 41).

З огляду на те, що позивачем пропущено двохтижневий термін відкликання заяви про звільнення, а також те, що станом на час надходження заяви про відкликання заяви про звільнення, відповідачем вже було вирішено питання заміщення вакантної посади старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в порядку переведення старшого прокурора прокуратури м. Кіровограда ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності проведення звільнення позивача.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було у повному обсязі досліджено питання щодо переведення старшого прокурора прокуратури м. Кіровограда ОСОБА_7 на посаду старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, оскільки вказане питання судом першої інстанції досліджено у повному обсязі з посиланням на належні та допустимі докази, а саме: рапорт ОСОБА_7 від 20.06.2014, лист від 20.06.2014 № 11-201 вих 14 щодо направлення на адресу прокуратури Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері особової справи вищеназваного працівника прокуратури м. Кіровограда, лист від 26.06.2014 за № 11-208вих-14 про запрошення в порядку переведення з органів прокуратури Кіровоградської області старшого прокурора прокуратури м. Кіровограда - ОСОБА_7, виписку з трудової книжки щодо звільнення ОСОБА_7 з 01.07.2014 із займаної посади в порядку переведення до органів прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, наказ прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері від 01.07.2014 № 512к, яким ОСОБА_7 з 02.07.2014 прийнято на посаду старшого прокурора Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в порядку переведення з прокуратури м. Кіровограда Кіровоградської області.

Щодо посилання апелянта на протиправність його звільнення в період тимчасової непрацездатності, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що обмеження щодо звільнення працівника, який знаходиться на лікарняному, стосується тільки звільнення з ініціативи власника, що встановлено статтею 40 КЗпП України. Тобто, чинним законодавством не заборонено звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині протиправного звільнення позивача, поновлення на роботі та виплати середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що до звільнення працівника він продовжує бути застрахованою особою, оскільки згідно зі статтею 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» № 2240-III від 18.01.2001, із змінами та доповненнями (надалі - Закон №2240), загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають: особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Отже, працівникові, який звільняється під час перебування на лікарняному, повинен бути оплачений листок непрацездатності (або всі листки непрацездатності, якщо вони були) за період роботи працівника до звільнення, коли він був застрахованою особою.

Проте, вищенаведені норми не розповсюджуються на спірні правовідносини, з огляду на таке.

Відповідно до пункту шостого частини першої статті 36 Закону № 2240 допомога по тимчасовій непрацездатності не надається за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у зв'язку з навчанням.

Аналогічні приписи, закріплені в пункті четвертому Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації» № 439 від 06.05.2001, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, останній робочий день позивача - 01.07.2014 припав на останній день відпустки без збереження заробітної плати (а.с. 58), водночас, згідно з випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 8132 від 15.07.2014, позивач поступив на стаціонарне лікування з 01.07.2014, тобто в останній день перебування у відпустці без збереження заробітної плати, що і був днем звільнення з роботи, а відтак з огляду на вищенаведені правові норми, у відповідача відсутні законодавчі підстави для виплати йому матеріального забезпечення у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності.

Щодо посилання позивача на те, що відповідачем не вручено йому належним чином оформленої трудової книжки у день звільнення, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Вказані вимоги відповідачем виконано, що підтверджується листом за № 11-215вих-14 від 01.07.2014, яким позивача повідомлено про необхідність одержання трудової книжки.

Крім цього, згідно з актом вручення документів від 02.07.2014 позивач відмовився від отримання належних йому документів згідно з переліком, зазначеним в акті у зв'язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні та незгодою із своїм звільненням (а.с. 60).

Що стосується позовних вимог в частині зобов'язання відповідача належно оформити трудову книжку, внісши до неї достовірні відомості про період навчання у Львівському державному університеті імені Івана Франка, а також дату послужного списку, військового квитка, вид останнього, конкретний час і вид проходження військової служби на прокурорсько-слідчих посадах в органах військової прокуратури, суд зазначає наступне.

Згідно п.п. в) п. 2.19 Інструкції, до трудової книжки заноситься інформація про час навчання у вищих навчальних закладах (включаючи і час роботи в студентських таборах, на виробничій практиці та при виконанні науково-дослідної госпдоговірної тематики) та про час перебування в аспірантурі і клінічній ординатурі, крім випадків, зазначених у п. 2.16 цієї Інструкції. Цією Інструкцією не передбачено внесення в трудову книжку інформації про форму навчання, одержану кваліфікацію, спеціальність тощо.

В трудовій книжці позивача початок навчання у навчальному закладі зазначений з 01.09.1993 (а.с. 14).

Позивачем документально не підтверджено іншу дату свого зарахування на навчання до Львівського державного університету ім. Івана Франка, а ніж 01.09.1993, у зв'язку з чим, враховуючи загальновідомий факт, що навчання у вищих навчальних закладах починається 1 вересня та з метою недопущення порушень прав позивача відповідачем вірно зазначено днем початку навчання позивача - 1 вересня 1993 року. А відсутність в графі « 4» дати диплому, за умови наявності серії та номера, не перешкоджає ідентифікувати його власника, відтак носить формальний характер і не порушує права та інтереси позивача.

Згідно з п. 2.19 Інструкції до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів записи про час служби у складі Збройних Сил України та інших військах, де на тих, які проходять службу, не поширюється законодавство про працю і державне соціальне страхування, із зазначенням дати призову (зарахування) і дати звільнення зі служби.

Разом з тим, військовий квиток, як документ містить такий реквізит як «дата видачі», а не дату «документу», а відтак при заповненні даних про проходження військової служби, як підстава зазначений «військовий квиток» із зазначенням його серійного номеру, який є унікальним і дозволяє здійснити ідентифікацію власника документу. Оскільки згідно із статтею 5 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, запис про проходження військової служби позивача, в тому числі на прокурорсько-слідчих посадах відповідає вимогам Інструкції.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 8 вересня 2014 року у справі № 809/2529/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 28.01.2015.