Справа № 2а-794/12/1370
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" січня 2015 р. м. Київ К/800/8524/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області, Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області, Державної казначейської служби України, треті особи - Голова Державної казначейської служби України, Міністр фінансів України, начальник Головного управління Державної казначейської служби у Львівській області, про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що працював на посаді заступника начальника - начальника відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування розпорядників коштів управління Державної казначейства України у м. Бориславі. Наказом Головного управління Державного казначейства України у Львівській області від 23 грудня 2011 року № 109-о його звільнено з займаної посади у зв'язку з ліквідацією Головного управління Державного казначейства України у Львівській області відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Вказував, що Головне управління Державного казначейства України у Львівській області реорганізоване шляхом перетворення в Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області, а тому він мав право на переведення до новоствореної установи. Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2012 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказує, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема вважає, що суди не взяли до уваги доводи, що фактично ліквідація Головного управління Державного казначейства України у Львівській області не відбувалась, а його перетворено у Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області.

В запереченнях на скаргу Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області та Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області просять залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.

Перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працював на посаді заступника начальника - начальника відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування розпорядників коштів управління Державної казначейства України у м. Бориславі. Наказом Головного управління Державного казначейства України у Львівській області від 23 грудня 2011 року № 109-о його звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією Головного управління Державного казначейства України у Львівській області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивача правомірно звільнено у зв'язку з ліквідацією органів Державного казначейства України. Перевіряючи наявність чи відсутність факту ліквідації юридичної особи публічного права, суди виходили з положень частини 4 статті 91 та частини 2 статті 104 ЦК України.

Проте, такі висновки судів помилкові.

Частиною другою статті 81 Цивільного кодексу України встановлено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Згідно з частиною третьої цієї статті порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Державне казначейство як урядовий орган державного управління утворено у складі Міністерства фінансів на виконання Указу Президента України від 20 квітня 2005 року № 676 «Питання Міністерства фінансів України» згідно постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2005 року № 983 «Про утворення урядового органу державного управління у складі Міністерства фінансів».

Указом Президента України від 09 грудня 2010 року № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну казначейську службу України, поклавши на цю Службу функції у сфері казначейського обслуговування державного бюджету. Пунктом 5 цього Указу установлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

На виконання пункту 4 статті 7 вказаного Указу прийнята постанова Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 "Про ліквідацію урядових органів", якою ліквідовані урядові органи за переліком згідно з додатком і установлено, що урядові органи, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень відповідним міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади. Центральні органи виконавчої влади, на які цим Указом покладені функції з реалізації державної політики у відповідній сфері, виконують повноваження у визначених сферах компетенції відповідних органів, що ліквідуються згідно з цим Указом.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів», наказу Міністерства фінансів України від 30 квітня 2011 року № 574 «Про заходи щодо ліквідації Державного казначейства України», наказів Державного казначейства України від 05 травня 2011 року № 116 «Щодо ліквідації територіальних органів Державного казначейства України», від 06 травня 2011 року № 118 «Про заходи щодо ліквідації територіальних органів Державного казначейства України», листа Управління Державного казначейства України у Львівській області від 23 грудня 2011 року № 12-04/349 ліквідовано Головне управління Державного казначейства України у Львівській області, структурним підрозділом якого було Управління Державного казначейства у м. Бориславі, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 27 грудня 2011 року внесено запис № 7014947.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 651 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної казначейської служби, зокрема Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області та Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області. Територіальні органи Державної казначейської служби, що утворюються є правонаступниками прав та обов'язків територіальних органів Державного казначейства - урядового органу, що діяв у системі Міністерства фінансів.

Отже, за умови ліквідації державної установи з одночасним створенням іншої, яка виконую повноваження цієї установи, висновки судів про ліквідацію, яка не тягне правових наслідків щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи, суперечить обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи видно, що 11 травня 2011 року позивача попереджено про наступне звільнення у зв'язку з ліквідацією установи на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом Головного управління Державного казначейства України у Львівській області від 23 грудня 2011 року № 109-о позивача звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Правовий статус посадових осіб державних службовців, їх права та обов'язки, на момент виникнення спірних правовідносин, визначалися Конституцією України та Законом України «Про державну службу».

Порядок, умови проходження і припинення державної служби встановлено Законом України «Про державну службу» та нормами КЗпП України. Спеціальні підстави припинення державної служби передбачені статтею 30 Закону України «Про державну службу». Крім зазначених підстав державна служба припиняється у випадках передбачених КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із частинами 2, 3 статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Це зобов'язання відповідачем не виконано, а отже, у зв'язку з відсутністю юридичного факту (змін в організації виробництва і праці), який є підставою для звільнення працівника відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП, трудові гарантії позивача були порушені.

У грудні 2011 року Державною казначейською службою України та Головним управлінням Державної казначейської служби у Львівській області затверджено штатний розпис Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області, з якого видно, що посада заступника начальника управління збереглася з тим же самим розміром посадового окладу.

Отже, в порушення вимог частини 2 статті 49-2 КЗпП України, відповідач одночасно з попередженням про звільнення не запропонував позивачу наявну вакантну посаду заступника начальника Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області.

Тому, висновки судів про ліквідацію державного органу та законність звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України помилкові.

Відповідно до положень статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Правова позиція, висловлена у цій справі, узгоджується з Постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБИ до Державної виконавчої служби Харківської області, Головного управління юстиції Харківської області про визнання незаконним та скасування наказу.

Верховний Суд України у зазначеній справі погодився з рішенням суду першої інстанції, яким зобов'язано відповідача, який не приймав наказу про звільнення позивача з роботи, скасувати зазначений наказ, зобов'язано цього ж відповідача винести наказ не про поновлення, а про прийняття позивача на посаду шляхом переведення в іншу установу.

Тобто, Верховним Судом України визначена правова позиція, яка полягає у тому, що при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника.

Тому, висновки судів про неможливість поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області не відповідають вимогам закону.

Частиною 1 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Нормами КАС України передбачено, що суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб захисту, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку субєктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені (статті 7, 8, 11, 162 КАС України).

З матеріалів справи видно, що при ліквідації державних установ публічного права утворено нові - Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області та Управління Державної казначейської служби у м. Бориславі Львівської області, які є правонаступниками ліквідованих Головного управління Державного казначейства України у Львівській області та Управління Державної казначейства України у м. Бориславі, яким передані їхні повноваження.

Проте, вказані обставини, які мають істотне значення для вирішення цього спору, судами не досліджувались, і їм не давалась належна оцінка.

Згідно із статтею 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 220 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, рішення судів підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак