Справа № 820/1721/13-а
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2015-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2015 року м. Київ К/800/57884/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуфізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постанову та постановуХарківського окружного адміністративного суду від 22.05.2013 Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2013
у справі № 820/1721/13-а
за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_4
доОснов'янської міжрайонної державної податкової інспекції м. Харкова Харківської області Державної податкової служби
проскасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Основ'янської міжрайонної державної податкової інспекції м. Харкова Харківської області Державної податкової служби, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення № від 21.08.2012.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2013 позов задоволено частково, скасовано податкове повідомлення-рішення від 21.08.2012 № в частині визначення податкових зобов'язань з податку на додану вартість за основним платежем на суму 8 633 грн. та у частині застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 6 034 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2013 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2013 скасовано в частині задоволення позовних вимог з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, в іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2013 залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю, оскільки вважає, що постанови судів першої та апеляційної інстанцій було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- відповідачем була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість за період з 01.02.2011 по 31.08.2011, за результатами якої складено акт перевірки від 27.07.2012 №2324/172/;

- даним актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог п.181.1 ст.181, п.183.1, п.183.2, п.183.10 ст.183, п.187.1 ст.187, п.193.1 ст.193 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем було занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 57 746 грн. внаслідок ненадання податкових декларацій з податку на додану вартість за лютий - серпень 2011 року та несплати сум податкових зобов'язань;

- на підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.08.2012 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 63 780,25 грн. (з яких: 57 746 грн. - основний платіж та 6 034,25 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Позиція податкового органу полягає в тому, що допущення позивачем порушень п.203.1, п.203.2 ст. 203 Податкового кодексу України підтверджується фактом неподання ним у період з лютого 2011 року по серпень 2011 року податкових декларацій з податку на додану вартість та фактом несплати сум податкових зобов'язань за цей період.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивач виконав свій обов'язок і подав 05.05.2011 до податкового органу заяву щодо реєстрації його платником податку на додану вартість (в той час як редакція п.183.10 ст.183 Податкового кодексу України, яка набула чинності з 07.07.2011, передбачає відповідальність за ненарахування або несплату податку на додану вартість особи, що не подала такої заяви), то донарахування позивачу податкового зобов'язання на суму 8 633 грн. (за період з 07.07.2011 по 31.08.2011) та визначення штрафних санкцій на суму 6 034,25 грн. є безпідставним.

Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, оскільки вважає хибним висновок про те, що з 07.07.2011 законодавець не передбачає відповідальності особи, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і в тому випадку, якщо така особа подала до податкового органу реєстраційну заяву платника ПДВ за формою N 1-ПДВ, в якій не зазначені обов'язкові реквізити, надані недостовірні або неповні дані.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції та з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано позивачем, що обов'язок зареєструватися платником податку на додану вартість в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням у позивача виник не пізніше 10.02.2011, оскільки обсяг оподатковуваних операцій, передбачений статтею 181 Податкового кодексу України, ним було досягнуто 10.01.2011.

Відповідно до п.181.1 ст.181 Податкового кодексу України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Згідно п.183.2 ст.183 Податкового кодексу України у разі обов'язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до органу державної податкової служби не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

За змістом п.183.8 ст.183 Податкового кодексу України, п.11 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 №978 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) податковий орган відмовляє в реєстрації особи як платника ПДВ, якщо за результатами розгляду реєстраційної заяви та/або поданих документів встановлено, що особа не здійснює постачання товарів/послуг або не відповідає вимогам, визначеним статтею 180, пунктом 181.1 статті 181, пунктом 182.1 статті 182 та пунктом 183.7 статті 183 розділу V Кодексу (пункт 5 розділу I, пункти 3, 4, підпункт 5.1 пункту 5 розділу III Положення), або якщо існують обставини, які є підставою для анулювання реєстрації згідно із статтею 184 розділу V Кодексу (пункт 1 розділу V Положення).

Відповідно до п.183.10 ст.183 Податкового кодексу України (в редакції, чинній до 06.07.2011) будь-яка особа, що підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, вважається платником податку з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу, без права на віднесення сум податку до податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування до моменту реєстрації платником податку на додану вартість.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що реєстраційна заява форми № 1-ПДВ подана позивачем до податкового органу 10.02.2011. Розділ 16 даної заяви - «причини реєстрації платником податку на додану вартість або критерії, за якими платник відповідає вимогам розділу 5 Кодексу чи Указу» - позивачем заповнено не було.

Пропозиція відповідача щодо необхідності надання нової заяви за формою № 1-ПДВ, у зв'язку з незаповненням розділу 16 заяви, направлена позивачу 18.02.2011.

18.03.2011 на адресу податкового органу надійшла заява позивача, якою він просить вважати недійсним подану раніше заяву.

Пропозиція відповідача щодо необхідності надання нової заяви за формою № 1-ПДВ у зв'язку з невиконанням вимог п.183.7, ст.183 Податкового кодексу України під час оформлення заяви від 06.04.2011, направлена позивачу 18.04.2011.

Пропозиція відповідача щодо необхідності надання нової заяви за формою № 1-ПДВ у зв'язку з тим, що місце проживання платника, зазначене у розділі 4 заяви від 05.05.2011, не відповідає даним, які містяться в ДРФО, скерована на адресу позивача 13.05.2011.

Пропозиція відповідача щодо необхідності надання нової заяви за формою № 1-ПДВ у зв'язку з тим, що види діяльності за КВЕД, зазначені у розділі 9 заяви від 17.06.2011, не відповідають видам діяльності, які вказані у відомостях з ЄДР, направлена позивачу 30.06.2011.

Пропозиція відповідача щодо необхідності надання нової заяви за формою № 1-ПДВ у зв'язку з тим, що види діяльності за КВЕД, зазначені у розділі 9 заяви від 11.07.2011, не відповідають видам діяльності, які вказані у відомостях з ЄДР, направлена позивачу 19.07.2011.

25.08.2011 на адресу податкового органу надійшла заява позивача, якою він просить вважати недійсним подану раніше заяву.

Належним чином оформлену заяву за формою 1-ПДВ щодо реєстрації платником податку на додану вартість позивачем подано 25.08.2011.

Рішення по реєстрацію позивача платником податку на додану вартість прийнято контролюючим органом 06.09.2011.

За змістом п.183.10 ст.183 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 07.07.2011) будь-яка особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до органу державної податкової служби реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

З огляду на вищевикладене, вірним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач вважається платником податку на додану вартість з 01.02.2011 та до його обов'язків входить подання до контролюючого органу податкової звітності з ПДВ.

При цьому, суд касаційної інстанції також вважає, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що з 07.07.2011 законодавець не передбачає відповідальності особи, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і в тому випадку, якщо така особа подала до податкового органу реєстраційну заяву платника ПДВ за формою N 1-ПДВ, в якій не зазначені обов'язкові реквізити, надані недостовірні або неповні дані.

Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та відмови в задоволенні позову повністю.

Суд касаційної інстанції не вбачає, що судом першої інстанції (в частині відмови в задоволенні позову) та судом апеляційної інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди в оскаржуваній повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2013 в частині, що залишена без змін судом апеляційної інстанції, та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2013 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль
О.А. Моторний