Справа № 817/3325/13-а
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Гломб Ю.О.
Суддя-доповідач:Кузьменко Л.В.
УХВАЛА

іменем України

"22" січня 2015 р. Справа № 817/3325/13-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кузьменко Л.В.

суддів: Зарудяної Л.О.

Іваненко Т.В.,

при секретарі Кратюк А. О. ,

за участю представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "12" листопада 2014 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень ,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.09.2013 року за № , № , № , № .

На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що висновки акта перевірки, на підставі якого прийнято вказані вище податкові повідомлення-рішення, не ґрунтуються на достовірних, об'єктивних та належним чином встановлених і відображених у акті даних з огляду на відсутність належного обґрунтування контролюючого органу щодо допущення позивачем заниження податкових зобов'язань за період з 01.10.2010 року по 31.12.2012 року. Також не аргументовано збільшення податкових зобов'язань в сумі 55184 грн.та 21970 грн. Крім того зазначає, що вимога сплати податку на доходи фізичних осіб в сумі 116293,17 грн. та 8838,93 грн., вимога про сплату ПДВ на суму 125712 грн. та вимога про сплату адміністративного штрафу у сумі 510 грн. є незаконними.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Cуд першої інстанції визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 12.09.2013 року за №№ , , .

В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову в частині задоволення позовних вимог, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 22.06.2001 року.

На підставі наказу про проведення перевірки від 21.01.2013 року за №50 та направлення на перевірку від 05.02.2013 року № 85 в період з 12.08.2013 року по 16.08.2013р. Дубенською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Рівненській області проводилась планова документальна невиїзна перевірка з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за період з 01.10.2010 року по 31.12.2012 року (а.с.240,242,243).

Результати перевірки оформлені актом від 23.08.2013 року №75/17-38/ (а.с.14-50).

Згідно висновків акта перевірки встановлено такі порушення:

1. п.85.2 ст.85 Податкового Кодексу України - на перевірку не надано документів, що підтверджують дані податкових декларацій (розрахунків) за період з 01.10.2010р. по 31.12.2012р.

2. аб.8 п.4 Указу Президента України від 3 липня 1998 року №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва", п.8 "Порядку видачі Свідоцтва про сплату єдиного податку" затвердженого наказом ДПА України № 599 від 29.10.1999р., п.177.10 ст.177 Податкового Кодексу України - ФОП ОСОБА_3 книги обліку доходів і витрат за період з 01.10.2010р. по 31.12.2012р. на перевірку не надано.

3. п.167.1 ст.167, п.177.2 ст.177 Податкового Кодексу України у результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся, на суму 93034,54грн., в тому числі по періодах: 2-4 кв. 2011 року - 65612,82 грн., 2012 рік - 27421,72грн.

4. пп.169.2.1, 169.2.2 п.169.2 ст.169, пп.16.1.4 п.16.1 ст.16, пп.163.1.1 п.163.1 ст.163, пп.168.1.1, пп.168.1.2 п.168.1 ст.168 Податкового Кодексу України в порушення яких встановлено не утриманий і не перерахований до бюджету податок з доходів фізичних осіб в сумі 7071,15 грн.

5. п.202.1. ст.202, п.203.1. ст.203 Податкового кодексу України, податкова декларація з ПДВ за вересень 2011р., жовтень 2011р., листопад 2011р. до Дубенської ОДПІ не подано.

6. пп.6.2.4 п.6.2 ст.6, пп.7.4.1, пп.7.4.4 п.7.4. ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" № 168/97-ВР від 03.04.1997р. та абз. "а" пп.195.1.3 п.195.1 ст.195, п.198.3, п.198.6 ст.198 розділу V Податкового кодексу України у результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 83468 грн., а саме:

- жовтень 2010 року - 7639 грн.

- серпень 2011 року - 6300 грн.

- вересень 2011 року - 3970 грн.

- жовтень 2011 року - 8100 грн.

- листопад 2011 року - 3600 грн.

- грудень 2011 року - 2667 грн.

- травень 2012 року - 5567 грн.

- липень 2012 року - 268 грн.

- серпень 2012 року - 20890 грн.

- вересень 2012 року - 3900 грн.

- жовтень 2012 року - 9500 грн.

- листопад 2012 року - 11067 грн.

12.09.2013 року на підставі акту перевірки від 23.08.2013 року №75/17-38/ контролюючим органом винесені податкові повідомлення-рішення:

- № , яким збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 125712,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 83468,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в розмірі 42244,00 грн. (а.с.9);

- № , яким збільшено грошове зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції на суму 510,00 грн., в тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в розмірі 510,00 грн. (а.с.11);

- № , яким збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується особами за результатами річного декларування на загальну суму 116293,17 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 93034,54 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в розмірі 23258,63 грн. (а.с.8);

- № яким збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 8838,93 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 7071,15 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в розмірі 1767,78 грн. (а.с.10).

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів, виходив з наступного.

Податковим органом в акті перевірки вказано на порушення підприємцем п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 ПКУ, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся, на суму 93034,54 грн., в тому числі: 2-4 кв. 2011 року - 65612,82 грн., 2012 рік - 27421,72 грн.

Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України встановлено ставку податку з доходів фізичних осіб. Відповідно до вказаної вище норми закону ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Платники податку, які подають податкові декларації за податковий (звітний) рік згідно з статтями 177 і 178 цього розділу, застосовують ставку податку 17 відсотків до частини середньомісячного річного оподатковуваного доходу, що перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу розраховується як сума загальних місячних оподатковуваних доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, поділена на кількість календарних місяців, протягом яких платником податку було одержано такі доходи у податковому (звітному) році, за який здійснюється декларування.

Судом встановлено, що при поданні декларацій за 2011 та 2012 роки підприємцем застосовувалась ставка податку, яка встановлена п. 167.1 ст. 167 ПКУ. В акті перевірки відсутнє посилання на порушення даної норми законодавства. Відповідач вказує на стор. 18 акту на те, що відповідно до п. 167.1 ст. 167 ПКУ за результатами перевірки податковим органом донараховано податок на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності. Отже, порушень підприємцем вказаної норми законодавства податковим органом не встановлено, а тому висновок в акті перевірки щодо порушення вказаної норми є необґрунтованим.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно із пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування фізичних осіб-підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно до п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат фізичної особи-підприємця, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені затрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III вказаного Кодексу. Тобто, норма п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницькою діяльністю, формуються у тому ж порядку, як у платників податку на прибуток.

Відповідно до положень пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

До витрат операційної діяльності відносяться витрати, визначені пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 Податкового кодексу.

Згідно пункту 138.8 ПКУ до собівартості виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відносяться витрати, прямо пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, зокрема: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; амортизація виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інші прямі витрати, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

З наданих до матеріалів справи документів вбачається, що підприємцем здійснювався вид діяльності за КВЕД 60.24 - діяльність автомобільного вантажного транспорту. Від даного виду діяльності підприємець отримував та відображав в деклараціях свої доходи, що не заперечується податковим органом та про що вказано на стор. 4-5 акту перевірки.

Матеріалами справи підтверджується, що для здійснення цього виду діяльності підприємцем використовувалась праця найманих працівників - водіїв. Надані до матеріалів справи копії трудових договорів, зареєстрованих у Дубенському центрі зайнятості, підтверджують правомірність нарахування заробітної плати найманим працівникам. Факт укладання трудових договорів з водіями під час перевірки був встановлений та не заперечується відповідачем. Так, на стор. 20 акту перевірки податковим органом вказано на те, що Дубенським міськрайонним центром зайнятості підтверджено на запит податкового органу укладення трудових договорів з 8 працівниками.

Відповідно до пп. 138.8.2 п. 138.8, пп. «б» пп. 138.10.2 та пп. «в» пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПКУ до витрат платника податку включаються витрати на оплату праці працівників, які були зайняті безпосередньо у виробництві продукції, реалізації товарів, робіт, послуг (продавці, торгові агенти та ін.) та адміністративного апарату.

Пунктом 142.1 ст. 142 ПКУ передбачені особливості визначення складу витрат на виплати фізичним особам згідно із трудовими договорами та договорами цивільно-правового характеру, зокрема, до складу витрат включають нараховані витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів, робіт, послуг, витрати на оплату авторської винагороди та за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін відповідно до колективних договорів (угод), (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами розділу IV ПКУ).

Пунктом 138.2 ст. 138 ПКУ встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПКУ.

Враховуючи вищевикладене, за умови виконання вимог пп. 138.8.2 п. 138.8, пп. «б» пп. 138.10.2 та пп. «в» пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПКУ фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування мають право включити до складу витрат лише витрати на оплату праці, які включають нараховані витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів, робіт, послуг, витрати на оплату авторської винагороди та за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру та підтвердженні документально.

При цьому, витрати на оплату праці включаються повністю, без вирахування податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Розрахунково-платіжні відомості про нарахування зарплати та платіжні відомості про фактичну виплату нарахованої зарплати документально підтверджують правомірність віднесення Позивачем до складу витрат сум нарахованої заробітної плати водіям, які безпосередньо виконували перевезення вантажів.

Доказами нарахування та виплати зарплати працівникам також є дані, які відображені у податкових розрахунках форми №1-ДФ, які подавались до Дубенської ОДПІ, де з ознакою доходу «101» відображені по кожному найманому працівнику суми нарахованої та виплаченої зарплати, однак відповідачем не враховані вказані суми у складі витрат підприємця.

Відповідно до пункту 177.10 ст.177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги та порядок її ведення затверджена Наказом ДПАУ №1025 від 24.12.2010 року «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення».

Позивачем надано до матеріалів справи копію Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які проводять незалежну професійну діяльність, яка належним чином пронумерована та прошнурована та зареєстрована в Дубенській ОДПІ, про що свідчить печатка та підпис відповідальної особи податкового органу. У графі 9 Книги відображені суми понесених витрат на оплату праці та нарахування на заробітну плату кожного звітного місяця.

Отже, суми заробітної плати найманим водіям, які відображені у деклараціях про майновий стан та доходи, підтверджуються наведеними вище доказами та підлягають включенню до складу витрат підприємця.

Крім цього, підприємцем включено до складу витрат суми єдиного соціального внеску на фонд заробітної плати найманих працівників та на дохід підприємця. Згідно із пп. «в» пп. 138.10.4 п. 138.10 ст. 138 розділу ІІІ ПКУ до складу інших операційних витрат включаються витрати операційної діяльності, пов'язані з господарською діяльністю платника податків, у тому числі, суми сплаченого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Враховуючи вищевикладене, фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування мають право включити до складу витрат суму сплаченого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

В силу положень підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

У графі 5 Книги відображена вартість придбаних та списаних на роботу вантажних автомобілів паливо-мастильних матеріалів. При цьому, у графі 4 Книги зроблено посилання на реквізити первинного документу, що підтверджує понесені витрати. Копії таких документів надані до матеріалів справи (чеки РРО на придбані за готівку ПММ та видаткові накладні з виписками банку на придбані та оплачені ПММ по безготівковому розрахунку).

Витрачені паливо-мастильні матеріали списані Позивачем у розмірі їх фактичної вартості з урахуванням норм витрат ПММ на підставі подорожніх листів, CMR. Норми витрат палива та мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджено наказом Міністерства транспорту України від 10.02.98 р. №43 зі змінами та доповненнями. Списання ПММ здійснювалось згідно з фактичною вартістю витрачених ПММ з урахуванням норм витрат.

Підприємець на загальній системі оподаткування має право включити до складу валових витрат вартість ПММ, використаних на перевезення у межах підприємницької діяльності за умови документального підтвердження, що ці витрати пов'язані з підприємницькою діяльністю.

У розшифровці витрат за 2011 та 2012 роки наведені дані, які підтверджують зв'язок понесених витрат на паливо-мастильні матеріали з отриманими доходами від здійснення підприємницької діяльності. Отримання таких доходів також підтверджується банківськими виписками та записами в графі 3 Книги доходів та витрат.

Таким чином, витрати на паливо-мастильні матеріали підтверджені документально та правомірно були включені позивачем до витрат.

З наведеної розшифровки витрат за 2011-2012 роки встановлено, що позивачем відносились на витрати вартість заміни оливи моторної, шини з регенерації, заміна акумуляторних батарей та інші витрати по техобслуговуванню вантажних автомобілів, які були задіяні у підприємницькій діяльності. Вказані витрати відображені у Книзі обліку доходів та витрат у гр. 5 з відповідним посиланням на підтверджуючі первинні документи у гр. 4. Копії таких підтверджуючих документів надані до матеріалів справи.

Нормами Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Мінтрансу України від 30.03.98 № 102 (далі - Положення № 102), визначено порядок проведення технічного обслуговування та ремонту дорожніх транспортних засобів, що поширюється на юридичних і фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які здійснюють експлуатацію, технічне обслуговування та ремонт дорожніх транспортних засобів (за винятком тролейбусів, мопедів і мотоциклів), незалежно від форми власності.

Технічне обслуговування автомобіля здійснюється з метою підтримання дорожньо-транспортних засобів у технічно справному стані для забезпечення безпеки руху на автомобільних дорогах загального користування, зокрема безпеки перевезення пасажирів та вантажів.

Згідно з п. 1.3 частини першої Положення № 102 визначено поняття технічного обслуговування транспортного засобу, яке включає комплекс операцій чи операція з підтримки роботоздатності або справності виробу під час використання за призначенням, зберігання і транспортування.

У додатках А, Б, В Положення № 102 наведено примірні переліки операцій з технічного обслуговування автомобільного транспорту. Операції з обслуговування автомобільного транспорту, що не зазначені у додатках А, Б, В Положення № 102, не належать до технічного обслуговування автомобіля і розглядаються як поточний ремонт.

Собівартість наданих послуг складається із витрат, прямо пов'язаних з виконанням робіт, наданням послуг, зокрема загальновиробничих витрат, які включають в себе у тому числі витрати на утримання, експлуатацію та ремонт основних засобів (абз. "г" пп. 138.8.5 п. 138.8 ст. 138 ПКУ).

Враховуючи вищевикладене, фізичні особи - підприємці на загальній системі оподаткування, які здійснюють вид діяльності пасажирські або вантажні перевезення, де транспортний засіб є необхідним та обов'язковим засобом здійснення господарської діяльності, під час якої проведення технічного обслуговування автомобіля є обов'язковим, для забезпечення безпеки руху на автомобільних дорогах, мають право включати до складу витрат витрати, які пов'язані із використанням транспортного засобу (вартість придбання запасних частин, придбання шин, технічного обслуговування тощо). При цьому, усі витрати такого платника податку на техобслуговування транспортних засобів мають бути підтверджені документально, зокрема, актом виконаних робіт із переліком робіт в межах додатків А, Б, В Положення № 102 та відповідними розрахунковими, платіжними і іншими документами, обов'язковість ведення і збереження яких передбачено п. 44.1 ст. 44 Кодексу. Позивачем надані такі підтверджуючі первинні документи на придбання (видаткові накладні та акти виконаних робіт) та оплату постачальникам (банківські виписки) вартості оливи моторної, шин, акумуляторних батарей та технічного обслуговування.

Отже, витрати по заміні оливи моторної, шин, акумуляторних батарей та технічного обслуговування вантажних автомобілів віднесені до витрат підприємницької діяльності позивачем правомірно.

У графі 10 Книги обліку доходів та витрат до складу інших витрат, пов'язаних з одержанням доходу, підприємцем віднесено плату за розрахунково-касове обслуговування банку. Вказані суми підтверджуються банківськими виписками.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 розділу ІІІ ПКУ витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п. 138.4, п. 138.6 - 138.9, пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 ст. 138 цього Кодексу.

Згідно із пп. «є» пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 розділу ІІІ ПКУ до складу адміністративних витрат включається плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків.

При цьому, п. 1.37 ст. 1 Закону України від 5 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» із змінами та доповненнями передбачено, що розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані з переказом коштів з рахунку (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договором.

Враховуючи вищевикладене, суми коштів, сплачені платником податку на користь банку за надані послуги з розрахунково-касового обслуговування, пов'язані з веденням господарської діяльності (відкриття, закриття, переоформлення рахунків, відкритих безпосередньо на фізичну особу - підприємця, надання виписок з рахунків тощо), включаються до складу валових витрат такого платника податку.

У графі 10 Книги обліку доходів та витрат до складу інших витрат, пов'язаних з одержанням доходу, підприємцем віднесено суму виплачех водіям добових у зв'язку із відрядженнями, пов'язаними з перевезеннями вантажів замовників.

Згідно статті 121 Кодексу законів про працю працівники мають право на відшкодування витрат та отримання інших компенсацій у зв'язку із службовим відрядженням. Надання коштів на відрядження врегульовані пп.140.1.7 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України.

Після повернення з відрядження працівник зобов'язаний надати звіт про витрачені грошові кошти, в тому числі і особисті кошти, які він витратив на службове відрядження, пов'язане саме з підприємницькою діяльністю підприємця, а не за власними потребами працівника.

Умовою відшкодування витрат на відрядження є наявність оригіналу документів, що підтверджують вартість таких витрат (квитки, квитанції, чеки, розрахунки тощо). Всі суми, які включені до витрат, підтверджені наданими до матеріалів справи первинними документами.

Згідно із пп. «ґ» пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПКУ до витрат платника податку включаються витрати на відрядження працівників, які зайняті збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до пп.140.1.7 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України до складу витрат на відрядження відносяться, зокрема, витрати, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв'язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 0,75 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження.

Сума добових визначається в разі відрядження:

у межах України та країн, в'їзд громадян України на територію яких не потребує наявності візи (дозволу на в'їзд), згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами;

до країн, в'їзд громадян України на територію яких здійснюється за наявності візи (дозволу на в'їзд), - згідно з наказом про відрядження та відмітками уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України в закордонному паспорті або документі, що його замінює.

За відсутності зазначених відповідних підтвердних документів, наказу або відміток уповноваженої службової особи Державної прикордонної служби України в паспорті або документі, що його замінює сума добових не включається до складу витрат платника податку.

Будь-які витрати на відрядження можуть бути включені до складу витрат платника податку за наявності документів, що підтверджують зв'язок такого відрядження з діяльністю такого платника податку.

До матеріалів справи надані копії наказів та закордонних паспортів водіїв з відмітками Державної прикордонної служби України про перетин митного кордону України. Дані докази підтверджують фактичне здійснення службового відрядження найманого працівника. Копії наданих CMR (міжнародна товарно-транспортна накладна CMR - це документ, який використовується при міжнародних вантажних перевезеннях. CMR виписується для підтвердження укладення договору на перевезення, який визначає відповідальність відправника, перевізника та одержувача товару) підтверджують взаємозв'язок кожного відрядження з підприємницькою діяльністю.

У квітні 2011 року підприємцем віднесено на витрати обов'язкове страхування цивільної відповідальності згідно квитанції банку № 117Х61259 та генерального договору страхування суму 2007,50 грн. та у травні 2011 року згідно квитанції банку та генерального договору страхування 7367 грн.

Згiднo пп. 140.1.6 п. 140.1 cт.140 Податкового кодексу пpи визначенні об'єкта оподаткування враховуються тaкі витрати подвійного призначення, як будь-які витрати зі страхування, зокрема: витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Враховуючи викладене вище, витрати підприємця на страхування цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, відноситься дo витрат цього платника податку.

Частиною першою ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" 16 липня 1999 року N996-XIV (із змінами та доповненнями) передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" 16 липня 1999 року №996-ХІУ, первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву підприємства, установи, від імені яких складений документ, назву документа (форми), код форми, дату і місце складання; зміст господарської операції, вимірювачі господарської операції (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п. 44.1 ст.44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.п.139.1.9. п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Первинні документи, які надані до матеріалів справи та підтверджують вказані вище витрати по здійсненню підприємницької діяльності, складені під час здійснення відповідних господарських операцій та відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідачем було нараховано податок на доходи фізичних осіб на валовий дохід, а не на чистий дохід, всі підтверджуючі документи на витрати, які відображені у деклараціях про доходи за 2011 та 2012 року, є в наявності у Позивача та надані суду.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було призначено судово-економічну експертизу, виконання якої доручено Лвьівському науково-дослідному інституту судових експертиз.

У висновку №7286-7288 судово-економічної експертизи від 19.06.2014 року (т.2, а.с.45-57), вказано про неможливість провести дослідження щодо відповідності визначених та задекларованих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів за ІІ-ІV квартал 2011 року та за 2012 рік наданим первинним документам та вимогам Податкового кодексу України.

Судом першої інстанції допитано експерта Волинського відділення Львівського НДІ судових експертиз ОСОБА_6., яка пояснила, що дане питання не досліджено нею у зв'язку з ненаданням підприємцем Книги обліку доходів та витрат.

Поряд з цим встановлено, що для підтвердження витрат, пов'язаних з підприємницькою діяльністю, експертом вимагались первинні документи щодо підтвердження показників суми одержаного доходу та вартості витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, відображених в податковій звітності підприємця за 2011-2012 роки. З дослідженого клопотання експерта про надання додаткових документів (Е/п №7286-7288, т.2, а.с.39 зворотній бік) вбачається, що перелік запитаних документів не містить вимог про надання Книги обліку доходів та витрат.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 КАС України, експерт дає свій висновок у письмовій формі. Висновок експерта приєднується до справи. Суд має право в судовому засіданні запропонувати експерту дати усне пояснення до свого висновку. Якщо експертиза проводиться в судовому засіданні, експерт може дати усний висновок. Висновок експерта для суду не є обов'язковим, однак незгода суду з ним повинна бути вмотивована в постанові або ухвалі.

В п. 4 висновків акту перевірки вказано на те, що позивачем порушено норми пп. 169.2.1, 169.2.2 п. 169.2 ст. 169, пп. 16.1.4 п. 16.1 ст.16, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 168.1.1, пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб в сумі 7071,15 грн.

В акті перевірки (стор. 21 акту) Відповідач зазначає, що податок з доходів фізичних осіб донараховано у зв'язку з тим, що суми місячного доходу у вигляді заробітної плати платників податку зменшувалась на суму податкової соціальної пільги без подання ними заяви працедавцю про самостійне обрання місця застосування податкової соціальної пільги.

Відповідно до пп. 169.2.1 п. 169.2 ст. 169 ПКУ податкова соціальна пільга застосовується до нарахованого платнику податку місячного доходу у вигляді заробітної плати тільки за одним місцем його нарахування (виплати). Прийняття водіїв на роботу підприємцем здійснювалось відповідно до наданих до справи копій трудових договорів, які зареєстровані Дубенським міськрайонним центром зайнятості. Податковим органом не вказано в акті перевірки на те, що встановлено факт нарахування доходів та застосування вказаним працівникам податкової соціальної пільги за іншим місцем роботи. Отже, посилання на порушення вимог даної норми законодавства зроблено безпідставно.

Згідно пп. 169.2.2 п. 169.2 ст. 169 ПКУ платник податку подає роботодавцю заяву про самостійне обрання місця застосування податкової соціальної пільги (далі - заява про застосування пільги). У висновку судово-економічної експертизи підтверджено наявність заяв працівників на застосування податкової соціальної пільги та зроблено висновок ( стор. 10, абз. 3 Висновку) про те, що наявність заяв про застосування податкової соціальної пільги є підставою для застосування платником податку пільги у розмірі, що дорівнює 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, якщо розмір нарахованого місячного доходу у вигляді заробітної плати не перевищує суми, що дорівнює розміру місячного прожиткового мінімуму, діючого для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, помноженого на 1,4 та округленого до найближчих 10 гривень.

В акті перевірки (стор. 20-21) податковим органом підтверджено, що середньомісячна заробітна плата на одного працівника згідно форми № 1-ДФ не перевищує встановлену пп. 169.4.1 п. 169.4 ст. 169 ПКУ суму оподатковуваного доходу.

Отже, застосування податкової соціальної пільги по найманим працівникам є правомірним, а тому суми утриманого податку з доходів фізичних осіб є достовірними.

В п. 5 висновків акту перевірки вказано на порушення підприємцем вимог п. 202.1 ст. 202, п. 203.1 ст. 203 ПКУ, а саме: не подання декларацій по ПДВ за вересень, жовтень, листопад 2011 року.

Відповідно до п.202.1 ст. 202 ПКУ звітним (податковим) періодом по ПДВ є один календарний місяць, а у випадках, особливо визначених цим Кодексом, календарний квартал, з урахуванням таких особливостей: а) якщо особа реєструється як платник податку з іншого дня, ніж перший день календарного місяця, першим звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня такої реєстрації та закінчується останнім днем першого повного календарного місяця; б) якщо податкова реєстрація особи анулюється в інший день, ніж останній день календарного місяця, то останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається з першого дня такого місяця та закінчується днем такого анулювання.

Згідно п. 203.1 ст. 203 ПКУ податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

При цьому, на стор. 3 акту вказано на те, що 31 грудня 2010 року реєстрацію платника ПДВ ФОП ОСОБА_3 анульовано за самостійним рішенням платника. У 2011 році підприємець подав заяви на реєстрацію платника ПДВ до Дубенської ОДПІ: 16.03.2011 року, 08.04.2011 року та 27.10 2011 року, але податковим органом було відмовлено в реєстрації платником ПДВ.

На стор. 4 акту вказано на те, що згідно реєстраційної заяви ФОП ОСОБА_3 від 10.11.2011 року вх. №9277/к видано свідоцтво платника ПДВ № НОМЕР_1 від 16.11.2011 року.

Відповідно до вимог п. 49.2 ст. 49 ПКУ платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді.

На підставі вище викладеного, позивач не мав обов"язку подавати звітність по ПДВ за вересень, жовтень, листопад 2011 року, оскільки не відносився до платників даного податку.

Відповідно до підпункту «а» п. 202.1 ст. 202 ПКУ першим податковим звітним періодом по ПДВ для підприємця є період: з 16.11.2011 року по 31.12.2011 року, за вказаний період у складі Декларації по ПДВ за грудень 2011 року й було внесено всі показники щодо податкових зобов'язань та податкового кредиту за перший звітний період. Отже, твердження відповідача про порушення вказаних вище вимог є безпідставним та таким, що суперечить вимогам податкового законодавства.

Щодо висновку податкового органу про порушення підприємцем вимог пп. 6.2.4 п. 6.2 ст. 6, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» № 168/97-ВР від 03.04.97р. та абз. «а» пп. 195.1.3, п. 195.1 ст. 195, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 розділу V ПКУ, то судовим експертом зроблено висновок про безпідставність донарахування ПДВ податковим органом за 2011-2012 роки.

Про безпідставність донарахування ПДВ за жовтень 2010 року свідчить наступне.

До матеріалів справи додано копію Податкової декларації з податку на додану вартість за жовтень 2010 року, в рядку 2.2 якої вказано суму операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою 36500 грн.

Відповідно до п. 6.2 ст. 6 Закону України «Про податок на додану вартість» при експорті товарів та супутніх такому експорту послуг ставка податку становить "0" відсотків до бази оподаткування.

Згідно пп. 6.2.1 п. 6.2 ст. 6 даного Закону України «Про податок на додану вартість» у тому числі за нульовою ставкою оподатковуються операції з: п.п. 6.2.4 п. 6.2 ст. 6 поставка послуг з міжнародного перевезення пасажирів, їхнього багажу та вантажів автомобільним транспортом, а також поставка міжнародних відправлень будь-яким видом транспорту на відрізку від пункту (місця) їх митного оформлення до пункту призначення (доставки) за межами державного кордону України, між пунктами, які знаходяться за межами державного кордону України, а також від пункту їх відправлення (прийняття для перевезення) за межами державного кордону України до пункту (місця) їх митного оформлення на території України.

Здійснення вантажних перевезень за межами державного кордону України підтверджує CMR № 700000005/2010/010866 від 21.10.2010р., згідно якої здійснювались перевезення за замовленням ТОВ «ПРОФІ-ПРЕС», вартість таких перевезень становить 15000,00 грн. (рахунок № 22 від 28.10.2010р.) та CMR № 079615 від 13.10.2010р., згідно якої здійснювались перевезення за замовленням ТОВ «СПЕЦСЕРВІСБУД», вартість перевезень становить 21500,00 грн. (рахунок № 21 від 18.10.2010р.). Отже, загальна вартість міжнародних вантажних перевезень за жовтень 2010 року підтверджується належними доказами в повному обсязі.

Податковий кредит за жовтень 2010 року на суму 1555,64 грн. підтверджується відповідними чеками РРО, які відображені у поданому до Дубенської ОДПІ Реєстрі отриманих податкових накладних:

ТОВ «Калинасервіс» за дизпаливо на загальну суму 320,00 грн., у т.ч. ПДВ 53,33 грн., № чека 8218 від 09.10.2010р.;

ТзОВ «Аветра» за дизпаливо на загальну суму 3144,97 грн., у т.ч. ПДВ 524,16 грн., № чека 3532 від 23.10.2010р.;

ТОВ «КонтинентНафтоТрейд» за тосол на загальну суму 73,80 грн., у т.ч. ПДВ на суму 12,30 грн., № чека 0301 від 23.10.2010р.;

П-ць ОСОБА_5 за дизпаливо на загальну суму 2470,08 грн., у т. ч. ПДВ на суму 411,68 грн., № чека 4861 від 30.10.2010р.;

П-ць ОСОБА_5 за дизпаливо на загальну суму 3325,00 грн., у т. ч. ПДВ на суму 554,17 грн., № чека 5041 від 31.10.2010р.

Всього ПДВ на суму 1555,64 грн.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Як виняток з цього правила, підставою для нарахування податкового кредиту при поставці товарів (послуг) за готівку чи з розрахунками картками платіжних систем, банківськими або персональними чеками у межах граничної суми, встановленої Національним банком України для готівкових розрахунків, є належним чином оформлений товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий документ, що підтверджує прийняття платежу постачальником від одержувача таких товарів (послуг), з визначенням загальної суми такого платежу, суми податку та податкового номера постачальника.

В силу приписів ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного всиновку, що податкові повідомлення-рішення Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 12.09.2013 року за №№ , , не відповідають критеріям правомірності, визначеним ч. 3 ст. 2 КАС України, а тому підлягають скасуванню.

Що стосується податкового повідомлення-рішення № від 12.09.2013 року, яким збільшено грошове зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції на суму 510,00 грн., то в цій частині позовних вимог суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні, оскільки п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України передбачено, що в разі незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

Позивачем не надано пояснень про причини неподання документів в ході перевірки, або доказів, які б спростовували такі висновки контролюючого органу.

Відповідно до п.85.2 ст. 85 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Позивач покладеного на нього обов'язку не виконав, чим порушив вказані положення Податкового кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "12" листопада 2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кузьменко

судді: Л.О. Зарудяна

Т.В. Іваненко

Повний текст cудового рішення виготовлено "23" січня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу: Дубенська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Рівненській області вул.Грушевського,134,м.Дубно,Рівненська область,35600

- ,