Справа № 2а/0570/13837/12
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2015-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" січня 2015 р. м. Київ К/800/11665/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Сітат»
на постановуДонецького окружного адміністративного суду від 04.12.2012
та ухвалуДонецького апеляційного адміністративного суду від 06.02.2013
у справі № 2а/0570/13837/2012
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Сітат»
доСхідної митниці Державної митної служби України
проскасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітат» звернулося до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Східної митниці про скасування податкового повідомлення-рішення від 03.10.2012 № 167.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04.12.2012, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.02.2013, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю, оскільки вважає, що постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У письмовому заперечені на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до п.2 ч.1 ст.222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- відповідачем проведена планова документальна виїзна перевірка стану дотримання ТОВ «Сітат» законодавства України з питань митної справи за період з 23.07.2009 по 23.07.2012, за результатами якої складено акт №2/700000000/;

- названим актом перевірки встановлено порушення позивачем вимоги п.5 ст.267 Митного кодексу України, в частині недостовірності задекларованих витрат на транспортування імпортованих товарів в 104 випадках, що призвело до заниження податкового зобов'язання підприємства на суму 61 025,73 грн.

- на підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №167, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 73 347,01 грн. (з яких: 61 025,73 грн. - основний платіж та 12 321,28 грн. - штрафні санкції).

Позиція відповідача полягає в тому, що позивачем на підтвердження задекларованої вартості транспортних послуг не надано документів, які підтверджують фактичні витрати на транспортування до перетину митного кордону та фактичну сплату вартості цих витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій мотивували свої рішення тим, що калькуляції (довідки) про вартість транспортних витрат до пункту перетину митного кордону України, що надавались позивачем під час оформлення митних декларацій, не є первинними документами, тобто, не підтверджують фактичний розмір таких витрат, не відповідають ознакам первинних документів та не фіксують факти здійснення господарських операцій. Крім того, у калькуляціях, що були надані позивачем на підтвердження вартості послуг транспортування при митному оформлені, зазначалась загальна сума транспортних витрат, без розділу їх на транспортні витрати до митної території України та після, що унеможливлює виділення із ціни транспортування імпортованих товарів та обчислення витрат на транспортування товарів після їх ввезення, оскільки немає належного документального підтвердження таких витрат.

Суд касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вважає їх передчасними та такими, що зроблені без всебічного та об'єктивного встановлення усіх обставин справи. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач з липня 2009 року по липень 2012 року здійснював переміщення через митний кордон України товарів на підставі оформлених ВМД в митному режимі «Імпорт» на суму 3 751 9673,14 грн.

Перевезення вантажів ТОВ «Сітат» на умовах поставки здійснювало автомобільним транспортом із використанням послуг експедиторів/перевізників за договорами на транспортно-експедиційне обслуговування.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.267 Митного кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються подальші витрати, якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, зокрема, витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України.

За змістом ч.3 ст.267 Митного кодексу України при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, не допускається включення ніяких інших витрат, крім тих, що передбачені у цій статті. До митної вартості не включаються нижченаведені витрати або кошти за умови виділення їх з ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, які документально підтверджено та які піддаються обчисленню, зокрема, витрати на транспортування після ввезення.

Таким чином, витрати на транспортування після ввезення не включаються до митної вартості за умови дотримання платником вимог щодо їх виділення з ціни, документального підтвердження та можливості обчислення таких витрат.

Згідно п.8 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 20.12.2006 № 1766, для підтвердження транспортних витрат, які відповідно до Митного кодексу України включаються до ціни товару, декларант зобов'язаний подати договір (контракт) про перевезення, транспортні та страхові документи, а також:

- або рахунок-фактуру від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів;

- або банківські платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури;

- або довідку підприємства-перевізника, що здійснило перевезення, яка містить реквізити товаротранспортного документа, відомості про маршрут перевезення, розмір плати за надання транспортно-експедиційних послуг та підписи керівника і головного бухгалтера такого підприємства;

- або калькуляцію транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем на підтвердження задекларованої вартості транспортних послуг до митного органу подавались лише калькуляції до рахунку, складені самим підприємством.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з доводами касаційної скарги щодо безпідставності висновків судів першої та апеляційної інстанцій про те, що калькуляції до рахунку складені саме позивачем, оскільки такі висновки матеріалами справи не підтверджуються.

Крім того, не підтверджуються матеріалами справи висновки судів попередніх інстанції про те, що в калькуляціях до рахунку, наданих позивачем на підтвердження вартості послуг транспортування при митному оформлені, зазначено лише загальну суму транспортних витрат, без розділу їх на транспортні витрати до митної території України.

Відповідно до ст.260 Митного кодексу України митна вартість товарів, які переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до положень цього Кодексу. Порядок визначення митної вартості товарів поширюється на товари, які переміщуються через митний кордон України. Для цілей визначення митної вартості використовується інформація, підготовлена у спосіб, сумісний з принципами бухгалтерського обліку, прийнятими у відповідній країні і доцільними для певного методу визначення митної вартості. Методи визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та умови їх застосування встановлюються цим Кодексом.

Згідно ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та мати реквізити, визначені нормою вказаної статті.

Отже, документи, складені за результатами здійснення господарської операції, які за змістом та формою відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами бухгалтерського обліку.

З огляду на усе вищевикладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не вбачає, що судові рішення винесені з дотриманням принципів законності та обґрунтованості у відповідності до приписів ст.159 КАС України.

Вищевказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Відповідно до ч.2 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій не було з'ясовано належним чином обставини справи, у той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги вищевикладене, встановити повно і правильно фактичні обставини відповідно до заявлених позовних вимог та предмету доказування у справі та, в залежності від встановленого й у відповідності до норм матеріального та процесуального права, вирішити даний спір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітат» задовольнити частково.

2. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04.12.2012 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.02.2013 скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді В.В. Кошіль

О.А. Моторний