Справа № 2а-16237/11/2670
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

22 січня 2015 року м. Київ№ 2а-16237/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

за участю:

секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Михальченка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доСлужби безпеки України
провизнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

09 березня 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Служби безпеки України (далі також - відповідач, СБ України) щодо затримання ОСОБА_1, примусового доставлення до головного офісу СБ України та його утримання, щодо вилучення власних речей позивача та безпідставного утримання інформації, що є власністю позивача;

- зобов'язати відповідача повернути позивачу портативний комп'ютер та два зовнішні жорсткі диски з усією інформацією, що на них міститься.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2011 року відмовлено у відкритті провадження у справі відповідно до ч.1 п.1 ст.109 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2011 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2011 року скасовано в частині відмови у відкритті провадження про визнання дій відповідача протиправними, справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно Протоколу розподілу справ між суддями адміністративній справі присвоєно номер 2а-16237/11/2670 та передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою судді від 07 листопада 2011 року адміністративна справа прийнята до провадження та призначено попереднє судове засідання.

24 листопада 2011 року судом постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2012 року провадження в адміністративній справі №2а-16237/11/2670 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправними зупинено до постановлення рішення за наслідками розгляду касаційної скарги Служби безпеки України на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2011 року у справі № 2а-3534/11/2670.

10 жовтня 2014 року ухвалою суду провадження поновлено та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні 28 жовтня 2014 року представником позивача подано заяву про зміну предмету позову, у якій позовні вимоги викладені у наступній редакції:

- визнати протиправним затримання позивача ОСОБА_1 на залізничному вокзалі Київ-пасажирський о 07.30 год. 08 вересня 2010 року, примусове його перевезення до центрального офісу СБУ у місті Києві та примусове утримування там до 22.00 години цього дня;

- визнати протиправним вилучення належних позивачу на праві власності ноутбуку марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT);

- зобов'язати Відповідача повернути Позивачеві зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT).

В обґрунтування своїх вимог позивач наполягає на неправомірності дій відповідача що полягали у примусовому його затриманні на залізничному вокзалі Київ-пасажирський о 07.30 год. 08 вересня 2010 року, примусове його перевезення до центрального офісу СБ України у місті Києві та примусове утримування там до 22.00 години цього дня, а також щодо вилучення належних ОСОБА_1 на праві власності ноутбук марки «Dell», два зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний №YAGLJSGT). У зв'язку з викладеними ОСОБА_1 в позовній заяві і в додаткових поясненнях щодо обставин, які мали місце 08.09.2010 року, і які за твердженням позивача свідчать про протиправність дій відповідача, ОСОБА_1 просив суд зобов'язати СБ України повернути вилучені особисті речі. При цьому, позивач наголошує на тому, що кримінальне провадження у кримінальній справі №580 закрите на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України (за відсутністю у діянні складу злочину) і на зазначених позивачем накопичувачах не міститься жодних відомостей, які становлять державну таємницю.

На підставі зібраних у справі доказів та за результатами отриманих від сторін пояснень судом встановлено, що 08 вересня 2010 року у ОСОБА_1 начальником 4 відділу УВБ СБ України підполковником ОСОБА_5 у службовому приміщенні УВБ СБ України у присутності понятих та за участю директора Національного музею-меморіалу жертв окупаційного режиму «Тюрма на Лонського» ОСОБА_1, на підставі отриманої оперативної інформації про наявність на особистих електронних носіях інформації директора Національного музею-меморіалу жертв окупаційного режиму «Тюрма на Лонського» ОСОБА_1 інформації, що містить відомості з обмеженим доступом і має гриф секретності «таємно» та «цілком таємно» на підставі Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» та Законом України «Про контррозвідувальну діяльність» проведено огляд та вилучення наданих ОСОБА_1 носіїв інформації, які на момент огляду перебували у останнього, в тому числі: зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT).

В цей же день 1 управлінням Головного слідчого управління СБ України порушена кримінальна справа за №580 за фактом замаху на розголошення відомостей, що становлять державну таємницю, тобто за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.328 КК України. Вказаній справі надано гриф «цілком таємно».

Згідно наданих сторонами пояснень, вилучені у позивача речі, в тому числі ноутбук марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT) залучені до матеріалів кримінальної справи №580 у якості речових доказів.

27 вересня 2011 року ОСОБА_1 на ім'я старшого слідчого в ОВС Головного СУ СБ України складено заяву про надання для копіювання текст дисертаційного дослідження та матеріали до нього, а також інші матеріали, що знаходяться на ноутбуці марки «Dell» та зовнішньому носії марки «Cavalery».

Відповідно до заяви ОСОБА_1 27 вересня 2011 року старшим слідчим в ОВС Головного СУ СБ України за участю старшого оперуповноваженого ОВО 5 відділу УКІБ ДКР СБ України у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи №580, порушеної за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.328 КК України з дотриманням вимог ст.ст.84, 85 КПК України проведено вибіркове копіювання інформації з зовнішніх накопичувачів на жорстких магнітних дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT), про що складено відповідний протокол, копія якого наявна в матеріалах справи.

Як повідомив представник відповідача, що не заперечувалось позивачем у судовому засіданні, постановою слідчого від 27.01.2012 року кримінальну справу №580 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України.

Надаючи правову оцінку встановленим у справі обставинам з урахуванням норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини та норми процесуального права в редакції на день розгляду даної справи по суті, суд вважає за доцільне вказати на наступне.

Дії відповідача по вилученню у ОСОБА_1 особистих речей, зафіксовані у відповідному акті, регламентовані положеннями Законів України «Про контррозвідувальну діяльність» та «Про оперативно-розшукову діяльність».

Згідно із визначенням, наведеним у статті 1 Закону України від 26 грудня 2002 року №374-IV «Про контррозвідувальну діяльність» (тут і далі - Закон від 26.12.2002 року №374-IV у редакції на день виникнення спірних правовідносин), контррозвідувальна діяльність - це спеціальний вид діяльності у сфері забезпечення державної безпеки, яка здійснюється з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів, спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України.

Метою контррозвідувальної діяльності є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення (ч.1 ст.2 Закону від 26.12.2002 року №374-IV).

До завдань контррозвідувальної діяльності частиною 2 статті 2 наведеного Закону віднесено:

- добування, аналітична обробка та використання інформації, що містить ознаки або факти розвідувальної, терористичної та іншої діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України;

- протидія розвідувальній, терористичній та іншій діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України;

- розроблення і реалізація заходів щодо запобігання, усунення та нейтралізації загроз інтересам держави, суспільства та правам громадян.

Правову основу контррозвідувальної діяльності становлять Конституція України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цей та інші закони України, а також прийняті відповідно до них нормативно-правові акти (ст.3 Закону від 26.12.2002 року №374-IV).

Спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності, згідно статті 5 Закону від 26.12.2002 року №374-IV є Служба безпеки України.

Перелік підстав для проведення контррозвідувальної діяльності визначаються в частині першій статті 6 Закону від 26.12.2002 року №374-IV.

Підставами для проведення контррозвідувальних заходів розвідувальними органами України та Управлінням державної охорони України є виконання визначених законом завдань щодо забезпечення охорони (захисту) державного кордону України, посадових осіб, стосовно яких здійснюється державна охорона, а також забезпечення безпеки своїх сил і засобів, інформаційних систем та оперативних обліків (ч.2 ст.6 Закону від 26.12.2002 року №374-IV).

Частиною третьою статті 6 Закону від 26.12.2002 року №374-IV передбачено, що інформація про підстави, зазначені у цій статті, може міститися у заявах і повідомленнях громадян, осіб, залучених до конфіденційного співробітництва, посадових та службових осіб, громадських організацій, засобів масової інформації; у матеріалах органів дізнання, досудового слідства та суду; у запитах, інформаціях та матеріалах спеціальних служб і правоохоронних органів іноземних держав, міжнародних установ і організацій; матеріалах правоохоронних органів та інших органів державної влади України щодо загроз державній безпеці України, матеріалах Служби безпеки України щодо організації, здійснення, форм і методів терористичної, розвідувальної та іншої діяльності на шкоду державній безпеці України; у запитах, визначених Кабінетом Міністрів України, повноважних державних органів, установ та організацій щодо надання допуску особам до державної таємниці і роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках.

В частині другій статті 7 Закону від 26.12.2002 року №374-IV закріплено право органів, підрозділів та співробітників Служби безпеки України для виконання визначених законом завдань та за наявності підстав, передбачених статтею 6 цього Закону проводити контррозвідувальні операції та відповідні оперативні і оперативно-технічні заходи з метою попередження, своєчасного виявлення і припинення розвідувально-підривної, терористичної та іншої протиправної діяльності на шкоду державній безпеці України (п.3); проводити особистий огляд вказаних осіб та огляд речей, що знаходяться при них, транспортних засобів і вилучати документи та предмети, які можуть бути речовими доказами або є небезпечними для життя і здоров'я людей (абз.4 п.7)

Надані права співробітники органів та підрозділів, що здійснюють контррозвідувальну діяльність, не можуть використовувати у протиправних цілях. У разі невиконання цих вимог вони несуть відповідальність, встановлену законом (ч.3 ст.7 Закону від 26.12.2002 року №374-IV).

Стаття 1 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність» від 18 лютого 1992 року за №2135-XII (далі по тексту - Закон 18.02.1992 року №2135-XII в редакції на день виникнення спірних правовідносин) визначає завдання оперативно-розшукової діяльності як пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, розвідувально-підривну діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій з метою припинення правопорушень та в інтересах кримінального судочинства, а також отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави.

Оперативно-розшукова діяльність, як встановлено статті 2 Закону 18.02.1992 року №2135-XII - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів.

Правову основу оперативно-розшукової діяльності, відповідно до вимог ст.3 Закону 18.02.1992 року №2135-XII, становлять Конституція України, цей Закон, Кримінальний та Кримінально-процесуальний кодекси України, закони України про прокуратуру, міліцію, Службу безпеки, Державну прикордонну службу України, державну охорону органів державної влади України та посадових осіб, статус суддів, забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, державний захист працівників суду і правоохоронних органів, інші законодавчі акти та міжнародно-правові угоди і договори, учасником яких є Україна.

До оперативних підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність абзацом 3 частини першої статті 5 Закону від 18.02.1992 року №2135-XII віднесено і Службу безпеки України, яка згідно даної норми здійснює діяльність, пов'язану з контррозвідкою, військовою контррозвідкою, захисту національної державності, спеціальними підрозділами по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю, оперативно-технічними, внутрішньої безпеки, оперативного документування, боротьби з тероризмом і захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів.

Згідно частини першої статті 6 Закону від 18.02.1992 року №2135-XII, підставами для проведення оперативно-розшукової діяльності є:

1) наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, про: злочини, що готуються або вчинені невстановленими особами (абз.2 п.1 ч.1 ст.6); осіб, які готують або вчинили злочин (абз.3 п.1 ч.1 ст.6); розвідувально-підривну діяльність спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб проти України (абз.6 п.1 ч.1 ст.6);

2) запити повноважних державних органів, установ та організацій про перевірку осіб у зв'язку з їх допуском до державної таємниці і до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках;

3) потреба в отриманні розвідувальної інформації в інтересах безпеки суспільства і держави.

Зазначені підстави, у відповідності до частини другої статті 6 Закону від 18.02.1992 року №2135-XII можуть міститися в заявах, повідомленнях громадян, посадових осіб, громадських організацій, засобів масової інформації, у письмових дорученнях і постановах слідчого, вказівках прокурора, ухвалах суду в кримінальних справах, що знаходяться в його провадженні, матеріалах органів дізнання, інших правоохоронних органів, у запитах оперативних підрозділів міжнародних правоохоронних органів та організацій інших держав, а також запитах повноважних державних органів, установ та організацій, визначених Кабінетом Міністрів України, про перевірку осіб у зв'язку з їх допуском до державної таємниці і до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках.

Підрозділи, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, зобов'язані у межах своїх повноважень відповідно до законів, що становлять правову основу оперативно-розшукової діяльності, вживати необхідних оперативно-розшукових заходів щодо попередження, своєчасного виявлення, припинення і розкриття злочинів та викриття причин і умов, які сприяють вчиненню злочинів, здійснювати профілактику правопорушень (п.1 ст.7 Закону від 18.02.1992 року №2135-XII).

Предметом дослідження у даній справі є правомірність дій відповідача, вчинених 08 вересня 2010 року, а саме, затримання ОСОБА_4, примусове доставлення його до головного офісу СБУ та утримання в цьому приміщенні, а також вилучення власних речей позивача.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач і його представник обґрунтовують його протиправністю дій відповідача, які спричинили істотне обмеження конституційних прав позивача на свободу, на мирне володіння своїм майном, на свободу вираження поглядів і на приватність.

Як було встановлено судом під час розгляду справи, вимоги позивача про визнання протиправним вилучення належних позивачу на праві власності ноутбуку марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT) та про зобов'язання СБ України повернути ОСОБА_4 зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT) стосуються матеріальних об'єктів, що були вилучені відповідачем на підставі Законів «Про контррозвідувальну діяльність» та «Про оперативно-розшукову діяльність» і в подальшому залучених до матеріалів порушеної за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.328 КК України кримінальної справи №580, якій надано гриф «цілком таємно».

Пункт 2 частини 1 статті 101 Кримінально-процесуального кодексу України від 28.12.1960 року, редакція якого діяла на момент оскаржуваних позивачем дій відповідача, відносить органи безпеки до органів дізнання у справах, віднесених законом до їх відання. В пункті 2 частини 1 статті 38 Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року за №4651-VI слідчі підрозділи органів безпеки визначаються як органи досудового розслідування (органи, що здійснюють дізнання і досудове слідство).

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У ч.1 ст.17 КАС України зазначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відтак, обов'язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб'єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб'єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись цим суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Частиною 2 статті 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з п.2 ч.3 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

У Рішенні Конституційного суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено наступне.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (частина перша статті 2 КАС України). До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України). Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині третій статті 17 КАС України, а саме справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції (пункти 1, 2, 3, 4).

Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний (стаття 2 КПК України). Положення КПК України регламентують діяльність органів державної влади та їх посадових осіб, яка стосується сфери публічно-правових відносин, що виникають внаслідок злочинних посягань, відповідальність за які встановлено в нормах кримінального права.

У статтях 110, 234, 236 КПК України (редакція КПК України на день винесення Конституційним судом України рішення) йдеться про оскарження в суді рішень чи дій органів дізнання, слідчого, прокурора, які вони постановили чи вчинили уже під час провадження у кримінальній справі. Суб'єкти, визначені в цих нормах, є носіями спеціальних владних процесуальних повноважень і тому виконують функції, обумовлені завданнями кримінального судочинства.

Враховуючи зміст (суть) оскаржуваних позивачем дій відповідача по вилученню належних позивачу речей, яким в подальшому надано процесуальний статус речового доказу, а також оцінюючи вимогу позивача про зобов'язання відповідача повернути вилучені речі, суд вважає за доцільне вказати на положення Кримінального процесуального кодексу України (діюча редакція), в параграфі 4 глави 4 розділу І якого визначається спеціальний порядок зберігання і повернення, в разі наявності визначених законодавцем підстав, речових доказів.

При цьому, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд вимог щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень у зв'язку з кримінальним розслідуванням, або за наслідками його проведення, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України, суд закриває провадження у адміністративній справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на заявлені позивачем вимоги визнання протиправним вилучення належних ОСОБА_1 на праві власності ноутбуку марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT) та про зобов'язання повернути ОСОБА_1 зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT) та наведені на їх обґрунтування доводи, а також беручи до уваги положення законодавства, чинного на момент спірних правовідносин суд приходить до висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у адміністративній справі в цій частині, оскільки позивачем фактично оскаржуються дії, що є предметом розгляду суду у межах кримінального, а не адміністративного судочинства.

Такі вимоги позивача можуть бути вирішені в позасудовому та судовому провадженні в порядку кримінального судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст.157, ст.ст. 158-160, 165, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження в адміністративній справі №2а-16237/11/2670 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України в частині вимог про визнання протиправним вилучення належних ОСОБА_1 на праві власності ноутбуку марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT) та про зобов'язання повернути ОСОБА_1 зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT).

Попередити позивача, що повторне звернення з тими самими вимогами до адміністративного суду не допускається.

Ухвала набирає законної сили згідно ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Н.А. Добрівська