Справа № 450/3840/13-а (2а/450/40/14)
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року м. Київ К/800/26008/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 січня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Лисиничівської сільської ради, Головного управління Держземагенства у Львівській області, Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, Державної інспекції сільського господарства у Львівській області про зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до Лисиничівської сільської ради, Головного управління Держземагенства у Львівській області, Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, Державної інспекції сільського господарства у Львівській області про зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 січня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідачів із заявами про передачу йому у власність земельної ділянки, площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, що знаходиться за залізницею.

22 листопада 2011 року позивач звернувся із заявою до Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про надання дозволу на складання проекту відводу, а 23 листопада 2011 року із заявою про надання йому викопіювання з планового матеріалу сільської ради на цю земельну ділянку. Згідно листа № 402 від 28 листопада 2011 року Лисиничівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області позивача повідомлено про те, що на території сільської ради за ним не обліковується жодна земельна ділянка.

07 квітня 2012 року позивач повторно звернувся до органу місцевого самоврядування із заявою, у відповідь на яку його повідомлено про те, що на основі архівного витягу № 3681/У-2 від 08 травня 2008 року про виділення земель в оренду, з ним повинен був бути укладений і зареєстрований договір оренди земельної ділянки.

На підставі заяви від 12 вересня 2012 року Державною інспекцією сільського господарства в Львівській області своїм листом № 261/3-21-8 від 26 січня 2013 року позивача повідомлено про необхідність звернутися до Пустомитівської районної державної адміністрації у Львівській області, як до розпорядника земель за межами населених пунктів.

27 лютого 2013 року позивач звернувся до Пустомитівської районної державної адміністрації у Львівській області із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, однак листом № 04/12-624 від 14 березня 2013 року заяву повернуто без розгляду, оскільки на момент звернення Пустомитівська районна державна адміністрація Львівської області вже не була розпорядником спірних земель.

27 травня 2013 року позивач звернувся до Головного управління Держземагентства у Львівській області із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, однак йому в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з діями відповідачів, позивач заявив цей позов.

Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками судів.

Частиною 6 статті 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених норм права приводить до висновку, що підстави відмови у наданні такого дозволу є вичерпними та безумовними, це означає, що інші підстави відмови є незаконними.

У справі суди дійшли висновку про наявність законних підстав для відмови у наданні такого дозволу, оскільки листом від 31 жовтня 2013 року № 01/16/4-7666 Головне управління Держземагентства у Львівській області повідомило позивача про те, що відповідно до інформації, наданої відділом Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області, схеми землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проект землеустрою щодо впорядкування територій на території цієї сільської ради не розроблявся, а місце розташування вказаної земельної ділянки не відповідає вимогам щодо раціональної організації території.

За таких обставин, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, що підстави відмови обґрунтовані та законні, у зв'язку з чим суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволені позову.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Із наведеного випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Разом з цим, ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Розглянувши дану справу, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, звертаючись з цим позовом до відповідачів, не визначив та не надав обґрунтування, у який спосіб: дією чи бездіяльністю, - порушені його права, а також в чому саме полягає протиправність дій або бездіяльності відповідачів у спірних відносинах.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту не узгоджується із статтями 105 та 162 цього Кодексу, якими передбачені безпосередні способи захисту, за допомогою яких особа має захищати її порушене, невизнане або оспорюване право.

А відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 січня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-І КАС України.

Судді: