Справа № 2а/0570/5290/12
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2015 року м. Київ К/9991/52336/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України

в складі: головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Загородній А.Ф., Заїка М.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 14.06.2012р. та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 07.08.2012р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Донецькій області про визнання дій щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем незаконними,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року громадянин Лівану ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання дій щодо відмови у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем протиправними та зобов'язання оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем та надання статус біженця.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 14.06.2012р., яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 07.08.2012р., в задоволенні позовних вимог відмовлено.

З такими рішеннями судів не погодився позивач, подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати постановлені судами рішення.

Заслухавши доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та касаційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 цього Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Абзацом 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судами встановлено, що позивач є громадянином Лівану, за національністю ліванець, за віросповіданням - католик, християнин, освіта незавершена вища, неодружений, дітей не має.

Рішенням Державного комітету у справах національностей та релігій від 31.10.2011р. позивачу відмовлено у наданні статусу біженця.

03.04.2012р. позивач звернувся до відповідача із заявою-анкетою №2012 DON №4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Донецькій області №16 від 24.04.2012р. позивачу відмовлено у задоволенні вказаної заяви, оскільки вона є необґрунтованою, тобто передбачені статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умови для надання особі статусу біженця або особи, яка потребують додаткового або тимчасового захисту відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив з того, що відсутні підстави та обставини, визначені Конвенцією про статус біженців 1951 року, статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» для надання позивачу статусу біженця, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З такими висновками судів колегія суддів погоджується і вважає їх такими, що відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній скарзі, висновки судів не спростовують і є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що факти переслідувань та фактичної небезпеки для позивача відсутні, побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є необгрунтованими, а тому суди дійшли законного та обґрунтованого висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України.

Відповідно до статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди не допустили порушень норм матеріального і процесуального права, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 210, 220-1, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 14.06.2012р. та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 07.08.2012р. у даній справі - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.П. Стародуб

Судді: А.Ф. Загородній

М.М. Заїка