Справа № 806/5368/14
Суддя: Сичова Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року Житомир справа № 806/5368/14

час прийняття: 15 год. 30 хв. категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сичової О.П.,

за участі секретаря Шевчук Т.А.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

за участі представників відповідачів ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " МО України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів №67-РС від 13.11.2014 р. в частині звільнення і №239 від 19.11.2014 р., поновлення на військовій службі на посаді, зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу,

встановив:
ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з вказаним позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Командувача військ оперативного командування "Північ" Збройних Сил України від 13 листопада 2014 року за № 67-РС в частині звільнення її, як солдата військової служби за контрактом, у запас за підпунктом "є" (у зв`язку з обвинувальним вироком суду) частини восьмої ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

- поновити її на військовій службі на посаді з якої вона була звільнена;

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 19 листопада 2014 року № 239 щодо виключення із списків особового складу з 19 листопада 2014 року та усіх видів забезпечення з 20 листопада 2014 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 20 листопада 2014 року по дату поновлення на військовій службі.

Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що оскаржувані накази винесені з порушенням вимог законодавства України, вважає їх незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Зазначає, що посилання в спірному наказі про її звільнення на підставі п. "є" ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є безпідставним, оскільки її звільнено від відбування покарання на підставі п. "в" ст.1 Закону України "Про амністію у 2014 році". Також вказує, що при винесенні наказу від 13.11.2014 року №67-РС було застосовано пункт "є" частини 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", який фактично в ній відсутній.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували з мотивів його необґрунтованості та безпідставності.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, про те, що позов задоволенню не підлягає , з огляду про наступне.

Спеціальними нормативно-правовими актами, які регулюють порядок проходження військової служби та виконання службових обов`язків у Збройних Силах України є: Закони України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ, "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 № 548-XIV, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.

Відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 року № 2233-ХІІ військова служба - є державною службою особливого характеру.

13 січня 2014 року між Міністерством оборони України в особі Командувача сухопутних військ Збройних сил України та громадянкою ОСОБА_1 , солдатом, радіотелеграфістом радіовідділення інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 було укладено Контракт на три роки про проходження останньою військової служби у Збройних Силах України, який набирав чинності з 30 березня 2014 року.

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2014 року, який набрав законної сили 08 липня 2014 року, затверджено угоду про примирення, укладену між представником потерпілого та підозрюваною - ОСОБА_1 . Позивача визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України та призначено узгоджене сторонами покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку на один рік. На підставі пункту "в" статті 1 Закону України "Про амністію у 2014 році" від 08 квітня 2014 року повністю звільнено ОСОБА_1 від відбування узгодженого сторонами та призначеного судом покарання.

Згідно п. "є" ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби.

У відповідності з п. 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України", військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть, дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом, а згідно п. 27 цього ж Статуту, за вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

За таких обставин, командувачем військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " видано наказ від 13.11.2014 року №67-РС про звільнення позивача із військової служби у запас за п. "є" частини 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили).

Витяг із наказу Командувача військ оперативного командування "Північ" від 13 листопада 2014 року №67-РС про звільнення ОСОБА_1 направлено до військової частини НОМЕР_1 .

Військова частина НОМЕР_1 є військовою частиною безпосереднього підпорядкування Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №239 від 19 листопада 2014 року (по строковій частині) ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Коростенського-Лугинського ОРВК Житомирської області.

Пункт 246 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, яким за вироком суду призначено покарання, не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі, та ті яких звільнено від відбування покарання з випробуванням, можуть бути залишені на військовій службі за рішенням командирів (начальників), яким надано право звільнення таких осіб з військової служби, на підставі клопотання командира (начальника) військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу, в порядку, визначеному цим Положенням. При прийнятті рішення про залишення зазначених військовослужбовців на військовій службі враховуються високі професійні, ділові та моральні якості військовослужбовців, нагальна потреба в таких фахівцях, попереднє ставлення їх до військової служби та придатність до неї за станом здоров`я, наявність державних нагород, вид і ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Суд зазначає, що п. 246 даного Положення передбачає право, а не обов`язок командира залишити на військовій службі військовослужбовця, якого звільнено від відбування покарання з випробуванням, на підставі клопотання командира (начальника) військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу.

Однак, в клопотанні від 30.06.2014 року №1213, командир військової частини НОМЕР_1 зокрема повідомив командувачу військ оперативно командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", що солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 характеризується з негативної сторони. Сумлінно вивчати військову справу не бажає. Свої посадові обов`язки виконує посередньо. Потребує постійного контролю з боку безпосередній командирів та начальників. Періодично вводить в оману начальників, командирів та товаришів по службі для вирішення особистих питань. Предмет бойової та спеціальної підготовки засвоїла задовільно.

Клопотання командира військової частини НОМЕР_1 про залишення ОСОБА_1 на військовій службі до оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " не надходило.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з військової служби проведено відповідно до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 року за №438/16454.

При цьому, доводи позивача, викладені у позовній заяві спростовані імперативними нормами чинного законодавства України.

Зокрема в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2014 року, на підставі пункту "в" статті 1 Закону України "Про амністію у 2014 році" від 08 квітня 2014 року повністю звільнено ОСОБА_1 від відбування узгодженого сторонами та призначеного судом покарання, а відтак на її думку підстав для звільнення з військової служби не було, оскільки відповідно до ст.88 Кримінального кодексу України, особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, злочинність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості.

Проте такі доводи є хибним трактуванням позивача норм чинного законодавства.

Зокрема п. "є" ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як правову підставу звільнення з військової служби визначає саме наявність обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, а не наявності чи то відсутності судимості.

Окрім того, звільнення позивача від відбування покарання не є юридичним фактом, який би свідчив про не вчинення позивачем злочинного діяння, передбаченого кримінальним законодавством. При цьому обвинувальний вирок суду, яким доведено вчинення позивачем злочину не скасований та набув законної сили. Відтак звільнення позивача з військової служби здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Доводи позивача на посилання в наказі №67-РС від 13.11.2014 року на пункт "є" частини 8 ст.26 "Про військовий обов`язок і військову службу", суд оцінює критично, оскільки в ньому зазначене посилання відсутнє. Помилка була допущена в пункті 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.11.2014 року №239, яка в свою чергу була виправлена шляхом внесення змін до нього наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.12.2014 року №270.

Також, слід зазначити, що оскільки суд прийшов до висновку про законність оскаржуваних наказів, то позовні вимоги позивача в частині поновлення його на займаній посаді та виплати грошового забезпечення, яке він не отримав внаслідок звільнення, задоволенню також не підлягають.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому суд бере до уваги положення ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами, як суб`єктами владних повноважень доведено правомірність прийнятих рішень.

Керуючись ст.ст. 11, 158, 161-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

постановив:
В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Сичова

Повний текст постанови виготовлено: 19 січня 2015 р.