Справа № 826/17539/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 січня 2015 року 11:15 № 826/17539/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., при секретарі судового засідання Шевченко М.В. вирішив адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до треті особи Міністерства освіти і науки України Державний вищий навчальний заклад «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум», Директор Державного вищого навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум» Білан Микола Олексійович
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом (з урахуванням заяви про змін позовних вимог) до Міністерства освіти і науки України (далі - відповідач або МОН України), за участю третіх осіб - Державного вищого навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум» (далі - третя особа 1 або ДВНЗ «Білоцерківський МЕТ»), директора Державного вищого навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум» Білана Миколи Олексійовича (далі - третя особа 1 або Білан М.О.), в якому просив:

1. Визнати протиправними дії відповідача щодо прийняття пропозиції Білана М.О. приймати участь у конкурсі на заміщення вакантної посади директора Державного вищого навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум», оголошеного 07.04.2014 року;

2. Визнати протиправними дії відповідача щодо внесення на розгляд до вищого органу громадського самоврядування для голосування кандидатури Білана М.О. як претендента на заміщення вакантної посади директора Державного вищого навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум»;

3. Визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 386-к від 11.07.2014 року «Про призначення директора» Державного вищого навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум» Білана М.О.;

4. Зобов'язати відповідача призначити директором Державного вищого навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум» ОСОБА_1 на умовах контракту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що в результаті протиправних дій відповідача по допущенню Білана М.О. до участі у конкурсі на заміщення вакантної посади директора Державного вищого навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум», який не відповідав кваліфікаційним вимогам для відповідної посади та, відповідно дій по його призначенню на зазначену посаду за результатами конкурсу, порушені права та охоронювані законом інтереси позивача як другого кандидата (учасника конкурсу) на відповідну посаду.

При цьому, на думку позивача, невідповідність кандидатури Білана М.О. кваліфікаційним вимогам для відповідної посади, полягає у відсутності у нього стажу педагогічної роботи у вищому навчальному закладі відповідного профілю не менше ніж п'ять років, оскільки очолюване ним з березня 1999 року по вересень 2010 року Вище професійне училище № 9 не належало до вищих навчальних закладів, що підтверджується листом МОН України від 16.01.2015 року № 1/11-318.

Представник відповідача проти позову заперечував, наголошуючи на тому, що при вчиненні оскаржуваних дій, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачених законом, просив суд відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимогу повному обсязі.

Представник третьої особи 1, у поясненнях до позову, проти заявлених позовних вимог також заперечив з підстав їх необґрунтованості та невідповідності дійсним обставинам.

Третя особа 2, у поясненнях до позову, підтримала позицію відповідача та третьої особи 1, наголошуючи на тому, що він відповідає кваліфікаційним вимогам до посади директора Державного вищого навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум», встановленим Законом України «Про вищу освіту», що діяв на момент проведення конкурсу по заміщенню відповідної посади, та призначений на відповідну посаду відповідачем у порядку та у спосіб, визначені законом. Просив суд у задоволенні заявлених позовних вимогу відмовити повністю.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їхніх представників, а також пояснення представників третіх осіб, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства освіти України від 17.08.1993 року № 305 «Про відкриття вищого професійного училища» з 01.09.1993 року створено Білоцерківське вище професійне училище № 9 на базі Білоцерківського вечірнього хіміко-технологічного технікуму та професійно-технічного училища № 9 Київської області.

Відповідно до рішення ДАК від 11.07.2000 року, протокол № 28, Білоцерківське вище професійне училище № 9 визнано акредитованим за І (першим) рівнем (сертифікат про акредитацію від 16.03.2001 року серії НД-І № 106009).

Відповідно до рішення ДАК від 22.06.2004 року, протокол № 51 (наказ МОН України від 01.07.2004 року № 558) Білоцерківське вище професійне училище № 9 отримало ліцензію від 06.09.2004 року серії АА № 903972 на надання освітніх послуг, пов'язаних з одержанням вищої освіти на рівні кваліфікаційних вимог до молодшого спеціаліста.

Наказом МОН України від 09.01.2009 року № 5 «Про перейменування професійно-технічних навчальних закладів Київської області» (зі змінами, внесеними наказом Міністерства освіти і науки України від 26.05.2009 року № 440) Білоцерківське вище професійне училище № 9 перейменовано на Державний навчальний заклад «Білоцерківське вище механіко-енергетичне училище».

Відповідно до рішення ДАК від 30.03.2004 року, протокол № 82 (наказ МОН України від 10.06.2010 року № 1161-Л) Державний навчальний заклад «Білоцерківське вище механіко-енергетичне училище» отримав ліцензію від 13.07.2010 року серії АВ № 529954 на надання освітніх послуг, пов'язаних з одержанням вищої освіти на рівні кваліфікаційних вимог до молодшого спеціаліста.

Наказом МОН України від 31.05.2010 року № 285-ОП «Про припинення юридичної особи Білоцерківського вищого механіко-енергетичного училища та створення Білоцерківського механіко-енергетичного технікуму» станом на 01.07.2010 року припинено Білоцерківське вище механіко-енергетичне училище шляхом його реорганізації у Державний вищий навчальний заклад «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум» та призначено Білана М.О. виконуючим обов'язки директора зазначеного вищого навчального закладу на термін до заміщення вакантної посади в установленому порядку.

Наказом МОН України від 30.12.2010 року № 554-к «Про призначення Білана М.О.» Білана М.О. було призначено директором Державного вищого навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум» з 30.12.2010 року, строком на три роки, як обраного за конкурсом, згідно ч.2 ст.39 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до рішення ДАК від 10.03.2011 року, протокол № 86 (наказ МОМС України від 31.03.2011 року № 764Л) Державний навчальний заклад «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум» отримав ліцензію від 26.04.2011 року серії АГ № 508394 на надання освітніх послуг, пов'язаних з одержанням вищої освіти на рівні кваліфікаційних вимог до молодшого спеціаліста.

Проти зазначених фактів позивач не заперечує.

Виходячи з наявних у справі доказів, суд звертає увагу, що в період з 20.03.1999 року по 30.12.2013 року Білан М.О. був директором та в.о. директора зазначеного навчального закладу, а в період з 17.01.2014 року по 11.07.2014 року в.о. директора відповідного навчального закладу був ОСОБА_1

Наказом МОН України від 31.03.2014 року № 133-К «Про оголошення конкурсу на зайняття посад директорів ВНЗ І-ІІ рівнів акредитації», розміщеного на офіційному веб-сайті МОН України було оголошено конкурс на зайняття, зокрема, посади директора Державного навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум».

Оголошення про проведення зазначеного конкурсу було розміщене на офіційному веб-сайті МОН України 07.04.2014 року.

Листом відповідача від 21.05.2014 року № 120 на ім'я третьої особи 1 (про проведення виборів та допуск претендентів на посаду директора), на конференцію трудового колективу внесено дві кандидатури (претенденти) на посаду директора ДВНЗ «Білоцерківський МЕТ», а саме: Білана М.О. та ОСОБА_1

27.06.2014 року була проведена відповідна конференція трудового колективу ДВНЗ «Білоцерківський МЕТ» з питання виборів претендента на посаду директора цього ДВНЗ, за результатами якої складено протокол № 1 від 27.06.2014 року, яким, крім іншого, зафіксовані результати підрахунку голосів таємного голосування для обрання керівника вищим колегіальним органом громадського самоврядування, а саме: Білан М.О. набрав «за» - 36 голосів (50%), а ОСОБА_1 набрав «за» - 34 голови (46%); затверджений протокол лічильної комісії № 2.

Також, конференція трудового колективу ДВНЗ «Білоцерківський МЕТ» ухвалила рекомендації МОН України щодо кандидатури претендента на вакантну посаду директора, якими в якості претендентів визначила Білана М.О. та ОСОБА_1

Документи по проведеній конференції були направлені ДВНЗ «Білоцерківський МЕТ» листом від 01.07.2014 року № 219 до МОН України для прийняття відповідного рішення.

На підставі документів конференції трудового колективу ДВНЗ «Білоцерківський МЕТ», виходячи з того, що Білан М.О. набрав більшу кількість голосів, наказом МОН України від 11.07.2014 року № 386-К його призначено директором ДВНЗ «Білоцерківський МЕТ» строком на три роки та, відповідно, наказом МОН України від 11.07.2014 року № 389-К звільнено ОСОБА_1 від виконання обов'язків директора ДВНЗ «Білоцерківський МЕТ».

Такі, як на думку позивача, протиправні дії відповідача стали підставою для його звернення до адміністративного суду з відповідним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам, а також поясненням сторін та третіх осіб, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст.6, ч.2 ст.19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про освіту» законодавство України про освіту базується на Конституції України і складається з цього Закону, інших актів законодавства України.

В редакції Закону України «Про освіту», яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначалося наступне.

Згідно ст.29-30 зазначеного закону, структура освіти включає, крім іншого, професійно-технічну освіту та вищу освіту.

В Україні встановлюються такі освітні рівні, зокрема, професійно-технічна освіта та вища освіта.

При цьому, відповідно до ч.1-2 ст.40, ч.1,3,6 ст.41 Закону України «Про освіту», професійно-технічна освіта забезпечує здобуття громадянами професії відповідно до їх покликань, інтересів, здібностей, а також допрофесійну підготовку, перепідготовку, підвищення їх кваліфікації.

Професійно-технічна освіта громадян здійснюється на базі повної загальної середньої освіти або базової загальної середньої освіти з наданням можливості здобувати повну загальну середню освіту.

До професійно-технічних навчальних закладів належать, крім іншого, вище професійне училище.

Професійно-технічні навчальні заклади здійснюють підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації громадян за державним замовленням, а також за угодами з підприємствами, об'єднаннями, установами, організаціями, окремими громадянами.

Випускникам професійно-технічних навчальних закладів відповідно до їх освітньо-кваліфікаційного рівня присвоюється кваліфікація «кваліфікований робітник» з набутої професії відповідного розряду (категорії).

Випускникам вищих професійних училищ та центрів професійно-технічної освіти відповідно до їх освітньо-кваліфікаційного рівня може присвоюватися кваліфікація «молодший спеціаліст» тільки з акредитованого напряму (спеціальності).

Відповідно до ст.42 Закону України «Про освіту» вища освіта забезпечує фундаментальну наукову, професійну та практичну підготовку, здобуття громадянами ступенів вищої освіти відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей, удосконалення наукової та професійної підготовки, перепідготовку та підвищення їх кваліфікації.

Вища освіта здійснюється на базі повної загальної середньої освіти.

Статтею 43 зазначеного закону передбачено, що вищими навчальними закладами, зокрема, є технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Відповідно до статусу вищих навчальних закладів встановлено чотири рівні акредитації, при цьому, перший рівень - технікум, училище, інші прирівняні до них вищі навчальні заклади, які забезпечують підготовку фахівців за освітньо-кваліфікаційним рівнем «молодший спеціаліст».

При цьому, згідно аналізу положень ст.3 Закону України «Про професійно-технічну освіту», професійно-технічна освіта є допоміжним видом освіти для здобуття громадянами професії відповідно до їх покликань, інтересів, здібностей, а також допрофесійну підготовку, перепідготовку, підвищення їх кваліфікації.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин, технікуми (училища) першого рівня акредитації, які забезпечували підготовку фахівців за освітньо-кваліфікаційним рівнем «молодший спеціаліст» могли належати до вищих навчальних закладів (могли бути прирівняні до вищих навчальних закладів).

Крім того, на момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про вищу освіту», який був спрямований на врегулювання суспільних відносин у галузі навчання, виховання, професійної підготовки громадян України, встановлював правові, організаційні, фінансові та інші засади функціонування системи вищої освіти, створював умови для самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства і держави у кваліфікованих фахівцях.

Статтею 1 зазначеного закону, були закріплені терміни, які в ньому вживалися, зокрема:

вища освіта - рівень освіти, який здобувається особою у вищому навчальному закладі в результаті послідовного, системного та цілеспрямованого процесу засвоєння змісту навчання, який ґрунтується на повній загальній середній освіті й завершується здобуттям певної кваліфікації за підсумками державної атестації;

вищий навчальний заклад - освітній, освітньо-науковий заклад, який заснований і діє відповідно до законодавства про освіту, реалізує відповідно до наданої ліцензії освітньо-професійні програми вищої освіти за певними освітніми та освітньо-кваліфікаційними рівнями, забезпечує навчання, виховання та професійну підготовку осіб відповідно до їх покликання, інтересів, здібностей та нормативних вимог у галузі вищої освіти, а також здійснює наукову та науково-технічну діяльність;

освітня діяльність - діяльність, пов'язана з наданням послуг для здобуття вищої освіти, з видачею відповідного документа;

рівень акредитації - рівень спроможності вищого навчального закладу певного типу провадити освітню діяльність, пов'язану із здобуттям вищої освіти та кваліфікації.

За правилами статті 6 Закону України «Про вищу освіту», до структури вищої освіти входять освітні й освітньо-кваліфікаційні рівні, зокрема, відповідно, неповна вища освіта; молодший спеціаліст.

При цьому, молодший спеціаліст - освітньо-кваліфікаційний рівень вищої освіти особи, яка на основі повної загальної середньої освіти здобула неповну вищу освіту, спеціальні уміння та знання, достатні для здійснення виробничих функцій певного рівня професійної діяльності, що передбачені для первинних посад у певному виді економічної діяльності (ч.1 ст.8 Закону України «Про вищу освіту»).

За змістом статті 16 Закону України «Про вищу освіту» систему вищої освіти складають, крім іншого, вищі навчальні заклади всіх форм власності.

Відповідно до п.6 ст.25 зазначеного закону, відповідно до існуючих напрямів освітньої діяльності в Україні діють вищі навчальні заклади таких типів, зокрема, технікум (училище) - вищий навчальний заклад першого рівня акредитації або структурний підрозділ вищого навчального закладу третього або четвертого рівня акредитації, який провадить освітню діяльність, пов'язану із здобуттям певної вищої освіти та кваліфікації за кількома спорідненими спеціальностями, і має відповідний рівень кадрового та матеріально-технічного забезпечення.

Згідно ч.1,2 ст.28 Закону України «Про вищу освіту» освітня діяльність на території України здійснюється вищими навчальними закладами на підставі ліцензій, які видаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За результатами акредитації напрямів, спеціальностей та вищих навчальних закладів видаються сертифікати у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про вищу освіту» безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник - ректор (президент), начальник, директор тощо.

При цьому, згідно переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого Постановою Кабінет Міністрів України від 14.06.2000 року № 963 до педагогічних працівників, зокрема, належить посада директора вищого навчального закладу I та II рівня акредитації.

З системного аналізу наведених законодавчих норм та обставин справи, враховуючи наявність у третьої особи 1 сертифікату про акредитацію (2001 рік) та ліцензій на надання освітніх послуг, пов'язаних з одержанням вищої освіти на рівні кваліфікаційних вимог до молодшого спеціаліста за всіма спеціальностями (з 2004 року), суд дійшов висновку про те, що третя особа 1 відноситься до вищого навчального закладу І рівня акредитації, що надає освітні послуги, пов'язані з одержанням вищої освіти на рівні кваліфікаційних вимог до «молодшого спеціаліста» щонайменш з 2004 року (навчальний заклад, прирівняний до ВНЗ). Отже, з відповідної дати посада директора зазначеного навчального закладу відноситься до посади директора вищого навчального закладу I та II рівня акредитації, що входить до переліку посад педагогічних працівників та, відповідно, обраховується стаж педагогічної роботи.

Доводи позивача про виплату особам, що навчаються замість стипендії студента, стипендії учня меншого розміру судом до уваги не приймаються, оскільки по-перше, не підтверджуються наявними у справі доказами, по-друге, не змінюють статусу навчального закладу.

Порядок обрання, затвердження та звільнення з посади керівника вищого навчального закладу, визначалося ст.39 Закону України «Про вищу освіту».

Так, частиною 2 зазначеної статті встановлено, що кандидат на посаду керівника вищого навчального закладу першого або другого рівня акредитації повинен бути громадянином України, вільно володіти українською мовою, мати вищу освіту, відповідну підготовку та стаж педагогічної роботи у вищих навчальних закладах відповідного профілю не менше ніж п'ять років.

Конкурс на заміщення посади керівника вищого навчального закладу першого або другого рівня акредитації оголошується власником (власниками) або уповноваженим ним (ними) органом (особою) кожні п'ять років. Власник (власники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) приймає пропозиції щодо претендентів на посаду керівника, які відповідають вимогам цього Закону, і вносить кандидатури претендентів до вищого органу громадського самоврядування для голосування.

Вищий орган громадського самоврядування вищого навчального закладу першого або другого рівня акредитації за результатами голосування може рекомендувати власнику (власникам) або уповноваженому ним (ними) органу (особі) на посаду керівника вищого навчального закладу першого або другого рівня акредитації кандидатури претендентів, які набрали більше однієї третини голосів під час голосування, або двох претендентів, які набрали найбільшу кількість голосів під час голосування. Кожен член виборного органу може голосувати лише за одну кандидатуру. Власник (власники) або уповноважений ним (ними) орган (особа) зобов'язаний (зобов'язана) призначити на умовах контракту одну з рекомендованих кандидатур.

Згідно п.1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого Указом Президента України від 25.04.2013 року № 240/2013, МОН України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення формування та реалізації державної політики у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, інформатизації, формування і використання національних електронних інформаційних ресурсів, створення умов для розвитку інформаційного суспільства, а також у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Відповідно до покладених на нього завдань МОН України, зокрема, призначає на посади та звільняє з посад керівників підпорядкованих йому вищих і професійно-технічних навчальних закладів за результатами конкурсу (пп. 39 п.4 Положення).

При цьому, посилання позивача на невідповідність кандидатури Білана М.О. кваліфікаційним вимогам до відповідної посади, яка полягає у відсутності у нього стажу педагогічної роботи у вищому навчальному закладі відповідного профілю не менше ніж п'ять років, судом до уваги не приймають, оскільки суперечать дійсним обставинам справи, спростовуюся вищенаведеним, а також наступним.

Згідно наявної в матеріалах справи копії трудової книжки Білана М.О., з 20.03.1999 року по 30.05.2010 року він був директором Державного навчального закладу «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум»; з 01.07.2010 року по 30.12.2013 року - директором ДВНЗ «Білоцерківський МЕТ».

Таким чином, враховуючи, що ДНЗ «Білоцерківський механіко-енергетичний технікум», фактично, щонайменше з 2004 року, прирівняний до вищого навчального закладу, стаж педагогічної роботи Білана М.О. становить понад 9 років.

Крім того, суд приймає до уваги той факт, що конференцією трудового колективу не розглядалося та не приймалося до уваги питання про невідповідність кандидатури Білана М.О. кваліфікаційним вимогам до відповідної посади.

Виходячи з наведених норм та обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідачем додержано встановлену законом процедуру обрання та затвердження керівника вищого навчального закладу, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність заявлених позивачем позовних вимог.

Окрім зазначеного, суд також звертає увагу на те, що позовна вимога № 4 є формою втручання у дискреційні повноваження державного органу - МОН України та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, оскільки повноваження відповідача щодо призначення на посади та звільнення з посад керівників підпорядкованих йому вищих навчальних закладів за результатами конкурсу є його виключною компетенцією.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд також звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи, надані сторонами докази та пояснення, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем належним чином виконаний обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді В.А. Кузьменко

О.П. Огурцов