Справа № 813/3595/14
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 р. Справа № 876/10823/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників відповідача Тайстри В.Ю., Волоського Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом до Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області, правонаступником якого є Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 02 квітня 2014 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_3, скасовано зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийнято нову постанову в частині, якою скасовано наказ Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області від 15.12.2008 року № 70о/с щодо звільнення з органів кримінально-виконавчої служби в запас (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) інспектора Червоноградського міського підрозділу Сокальського міжрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції управління Департаменту у Львівській області капітана внутрішньої служби ОСОБА_3 і поновлено позивача на даній посаді з 15.12.2008 року, а справу в частині позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року позов у зазначеній частині задоволено частково: стягнуто з Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 106147,23 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанову в частині виплати ОСОБА_3 грошового забезпечення в межах суми стягнення за один місяць суд допустив до негайного виконання.

Постанова мотивована тим, що позивач перебував у вимушеному прогулі 1329 робочих днів, відповідно сума грошового забезпечення, що підлягає стягненню на його користь за цей час, виходячи з розміру середньоденного заробітку 79,87 грн., становить 10147,23 грн. При цьому, як вбачається із записів у трудовій книжці, за час вимушеного прогулу позивач не перебував в трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями і його дані відсутні в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. А згідно з довідкою Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області від 03.06.2014 року позивач за період вимушеного прогулу отримував прибуток, однак даний прибуток не є заробітною платою, допомогою по тимчасовій непрацездатності, вихідною допомогою, середнім заробітком на період працевлаштування чи допомогою по безробіттю. Разом з тим, позивач не довів факту заподіяння йому відповідачем моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення, тому суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Постанову в частині задоволення позовних вимог в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить постанову скасувати та постановити нову, якою у задоволенні заяви відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що обчислюючи розмір середнього заробітку позивача, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 не перебував у трудових відносинах з Управлінням Державної пенітенціарної служби України у Львівській області і не отримував заробітну плату, а проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби і отримував грошове забезпечення. Також у зв'язку з невиходом ОСОБА_3 на службу за результатами службового розслідування від 08.08.2008 року та рішення балансової комісії Управління від 12.08.2008 року йому було припинено нарахування грошового забезпечення, в зв'язку з чим за два місяці, які передували звільненню з посади 15.12.2008 року, позивач грошового забезпечення не отримував. Крім того, згідно з довідкою Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області від 03.06.2014 року ОСОБА_3 за період вимушеного прогулу отримував прибуток, який, на думку апелянта, є заробітком позивача, що підтверджується тим, що в період вимушеного прогулу позивач інших доходів не мав, тому цей дохід повинен враховуватись судом при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню. Також апелянт зазначає, що відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу. Оскільки тривалий розгляд даної справи (майже п'ять років) відбувався не з його вини, Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області не може виплачувати позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Також це питання повинне вирішуватись за участю Державної казначейської служби України і сума грошового забезпечення не може бути стягнена з фонду грошового забезпечення працівників Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області, оскільки таке стягнення призведе до незаконного зниження грошового забезпечення цих працівників, що є порушенням їх прав. Крім того, кошторисом Управління не передбачено таких значних сум виплат грошового забезпечення за час вимушеного прогулу і примусове стягнення на користь позивача грошового забезпечення за рішенням суду призведе до порушення бюджетного законодавства.

Постанова в частині відмови у задоволенні позову не оскаржена і під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, не встановлено, тому відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд і про що зазначено вище, постановою Вищого адміністративного суду України від 02 квітня 2014 року скасовано наказ Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області від 15.12.2008 року № 70о/с щодо звільнення з органів кримінально-виконавчої служби в запас (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) інспектора Червоноградського міського підрозділу Сокальського міжрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції управління Департаменту у Львівській області капітана внутрішньої служби ОСОБА_3 і поновлено позивача на даній посаді з 15.12.2008 року.

Зазначена ухвала постановлена в порядку письмового провадження, її копії надіслано особам, які беруть участь у справі, 08.04.2014 року, отже, відповідно до ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України вона набрала законної сили 13.04.2014 року.

Таким чином, питання про поновлення ОСОБА_3 на службі вирішено судовим рішенням, яке набрало законної сили і не підлягає оскарженню.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що дана адміністративна справа розглядалась судами різних інстанцій тривалий час не з вини ОСОБА_3, оскільки не встановлено вчинення ним будь-яких дій, які б спричинили затягування розгляду справи, зокрема, зловживання процесуальними правами, отже, відповідно до положень наведених вище норм, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правильно та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, а не лише за один рік.

Посилання відповідача на ту обставину, що тривалий розгляд справи відбувся не з його вини, жодним чином не впливає на визначення періоду, за який слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки обмеження цього періоду одним роком можливе лише у випадку встановлення, що позовна заява про поновлення на роботі розглядалась понад один рік з вини позивача, а всі інші обставини розгляду справи більше одного року не можуть бути підставою для обмеження цього періоду.

Обчислення середньої заробітної плати визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, пп. «з» п. 1 якого передбачено, що цей Порядок застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку суд першої інстанції правильно застосував положення цього Порядку для обчислення розміру належного ОСОБА_3 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, хоч він отримував саме грошове забезпечення, а не заробітну плату, на що посилається відповідач в апеляційній скарзі, оскільки в законодавстві України відсутній порядок визначення розміру середнього грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ чи працівників інших органів державної влади, які отримують грошове забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

При цьому, у зазначеному Порядку не міститься застережень щодо неможливості застосування його положень для обчислення розміру грошового забезпечення, і, крім цього, заробітна плата і грошове забезпечення є формами оплати праці працівників (співробітників), загальні засади формування і обчислення яких є ідентичними.

Відповідно од змісту абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з п. 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Управління державної пенітенціарної служби України у Львівській області від 19.09.2014 року № 70, середньоденний заробіток ОСОБА_3 за два останні місяці перед звільненням становив 79,87 грн.

Кількість робочих днів у відповідних періодах наведена в листах Міністерства праці та соціальної політики України від 18.09.2007 року № 6884/0/14-07/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2008 рік», від 30.09.2008 року № 10338/0/14-08/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2009 рік», від 25.08.2009 року № 9681/0/14-07/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого дня на 2010 рік», від 25.08.2010 року № 9111/0/14-10/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого дня на 2011 рік», від 23.08.2011 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік», від 21.08.2012 року № 9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» та від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», з часу звільнення 15.12.2008 року до дня поновлення на посаді 02.04.2014 року ОСОБА_3 перебував у вимушеному прогулі 1329 робочих днів.

Відповідно сума грошового забезпечення, що підлягає стягненню з Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області на користь ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку 79,87 грн. на число робочих днів за період вимушеного прогулу 1329 днів та становить 106147,23 грн.

При цьому, як правильно встановив суд першої інстанції, за час вимушеного прогулу позивач відповідно до трудової книжки та довідки Управління пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області від 20.10.2014 року № 7908/09-18 не перебував в трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями і дані про нього відсутні в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Також згідно з довідкою Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області від 03.06.2014 року № 1277/10/13-29-11-00-18/521 ОСОБА_3 за період вимушеного прогулу отримував прибуток, однак даний прибуток не є заробітною платою, допомогою по тимчасовій непрацездатності, вихідною допомогою, середнім заробітком на період працевлаштування чи допомогою по безробіттю.

Наведеними відомостями, наданими компетентним органом державної влади, спростовуються твердження апелянта про те, що цей дохід є заробітком позивача і повинен враховуватись судом при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відсутність бюджетних коштів для проведення цих виплат, на яку посилається відповідач, на думку колегії суддів, не має значення для вирішення справи та не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки суд, встановивши на підставі належних доказів факт незаконного звільнення позивача та поновивши його на роботі, відповідно до вимог законодавства прийняв обґрунтоване рішення про стягнення на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року у справі № 813/3595/14 за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Ухвала складена в повному обсязі 29.01.2015 року