Справа № 758/5971/14-а
Суддя: Зарицька Ю. Л.
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 758/5971/14-а
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Зарицької Ю. Л.,

при секретарі - Сотніковій І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління ДМС України у Київській області про скасування постанови та протоколу,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з зазначеним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.04.2014 року посадовою особою УДМС у Київській області було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення в розмірі 510 грн. В позовній заяві зазначено, що маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознакою належності до певної політично, соціальної та професійної групи, позивачка залишила Узбекистан та прибула до України, де звернулась до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою при визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. 09.07.13 р. позивачку було повідомлено про рішення ДМС України від 19.06.13 р. № 375-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Також в позовній заяві зазначено, що вказане рішення було оскаржено, та постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.10.2013 року позов було задоволено частково. Київським апеляційним адміністративним судом ухвалою від 30.01.14 р. постанову було залишено без змін. Також в позовній заяві зазначено, що після створення УДМСК на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.11 р. № 658, особову справу позивачки було переведено туди з ГУ ДМС у м. Києві. Позивачка вказала, що довідка про звернення за захистом, видана 10.12.2013 року була дійсною до 10.02.2014 року. Так, позивачка 10.02.2014 року з' явилась до УДМСК для продовження довідки, та їй було повідомлено, що довідку не може бути продовжено через відсутність доручення ДМСУ, а також через відсутність рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2014 року. Позивачці обіцяли продовжити довідку після того, як зазначене рішення буде отримано. Також зазначено, що протягом наступного місяця позивачка неодноразово зверталась до УДМСК для продовження довідки, та в першій половині березня 2014 року їй було повідомлено про те, що рішення суду отримано. У зв'язку з хворобою чоловіка позивачки, остання з'явилась для продовження довідки 30.04.2014 року. В позовній зазначено, що в той же день уповноваженою особою УДМСК був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП та винесено постанову про накладення на позивачку адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. В позовній заяві вказано, що постанова була винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказано, що хоч позивачка і є громадянкою Узбекистану, та українська не є її рідною мовою, однак, протокол був складений українською мовою, яку позивачка в жодній мірі не розуміє без залучення перекладача, що є порушенням законодавства України. Крім того, зазначено, що під час складення протоколу та винесення оскаржуваної постанови відповідачем не було враховано, що на позивачку на час винесення постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності розповсюджувалась дія Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вона звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та оскаржила рішення ДМС України про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в суді. Також в позовній заяві вказано, що у результаті неправомірної бездіяльності УДМСК, позивачка була змушена перебувати в Україні без продовженої довідки, хоч виконала вимоги чинного законодавства і проходила міграційну процедуру відповідно у встановленому законом порядку. Також вказано, що відповідачем не було з'ясовано чи є в діях позивачки вина, як підстава відповідальності, що є порушенням ст. 9 КУпАП. У зв'язку з зазначеним, позивачка звернулась до суду та просила скасувати постанову УДМСК від 30.04.2014 року про накладення адміністративного стягнення на громадянку Узбекистану ОСОБА_1, та просила скасувати протокол УДМСК від 30.04.2014 року про адміністративне правопорушення.

До початку судового засідання від представника позивачки надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі, позов просив задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

З даних протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що 30.04.2014 року о 10 год. 00 хв. в АДРЕСА_1, була виявлена громадянка Узбекистану ОСОБА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала за недійсним документом, або документом, термін дії якого закінчено, чим порушила Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 21). Також в протоколі позивачкою були викладені пояснення, в яких зазначено, що ОСОБА_1 не змогла своєчасно надати довідку для продовження у зв'язку з тим, що їй не було вчасно надано рішення суду (а.с. 21, на звороті). Крім того, в протоколі вказано про те, що документом, що посвідчує особу є довідка від 10.12.2013 року.

30.04.2014 року заступник начальника УДМС України в Київській області Підручний С.І. виніс постанову, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. (а.с. 20).

Стаття 203 КУпАП передбачає відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.10.2013 року позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби у м. Києва про визнання неправомірним та скасування рішенням, зобов'язання вчинити певні дії. Вказаним рішенням, було визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 375-13 від 19.06.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причин відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також рішенням було зобов'язано Державну міграційну службу України розглянути повторно питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку та строки, передбачені законодавством.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2014 року постанову Окружного апеляційного суду м. Києва від 18.10.2013 року було залишено без змін (а.с.а.с. 31-34).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Відповідно до ч. 13 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Кодексом України про адміністративні правопорушення закріплено низку гарантій забезпечення прав суб'єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

За змістом ст. 9 КУпАП саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб'єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).

Ст. 268 КУпАП встановлено перелік прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема: особа має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права; справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 245, 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо.

Положення зазначених статей визначають систему процесуальних механізмів, які в сукупності з наведеними конституційними нормами унеможливлюють притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка не вчиняла правопорушення.

Як вбачається з вищевикладеного, посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язана виконати ряд дій, обов'язкове виконання яких в своїй сукупності сприяє правильному вирішенню справи по суті і винесенню законного рішення, однак, як вбачається з матеріалів справи, протокол та постанову було викладено українською мовою, не зважаючи на те, що позивачка є громадянкою Узбекистану, та українська мова їй не зрозуміла. Крім того, в самому протоколі особа, що складала головний спеціаліст, яким було складено протокол при встановленні особи позивачки посилалась на довідку від 10.12.2013 року, щодо якої в тому самому протоколі було зазначено про її недійсність.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, відповідачем не було надано до суду жодних заперечень та доказів на спростування позовних вимог позивачки.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність дій інспектора під час складання протоколу про адміністративне правопорушення чи винесенні постанови про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності, відповідач суду не надав, а тому в діях позивачки не вбачається складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП.

До того ж, з постанови у справі про адміністративне правопорушення вбачається, що позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн., однак відповідальність у вигляді штрафу у твердій грошовій сумі Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачена.

Відповідно до ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішень суб'єктів владних повноважень і їх скасування.

З приводу позовних вимог позивачки щодо скасування протоколу УДМСК від 30.04.2014 року, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.1. ч. 1 ст. 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльність.

Враховуючи те, що протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно позивачки, не є нормативно - правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії, а тому не може бути предметом оскарження в адміністративному судочинстві.

Керуючись ч. 1 ст. 203 КУпАП, ст.ст. 7-12, 69-71, 86, 128, 159-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задоволити частково.

Скасувати постанову Управління ДМС у Київській області за № ПН МКО 032012 від 30.04.2014 року про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. Л. Зарицька