Справа № 815/6705/14
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6705/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

суддів Катаєвої Е.В.

Стефанова С.О.

при секретарі Белан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

26 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив скасувати рішення ДМС України від 03.11.2014 року № 592-14 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати визнати ОСОБА_2 біженцем.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що він є громадянином Єгипту, уродженцем м.Каїр, район Ейн Шемс. Позивач вказав, що в 2010 році прибув на навчання до України через бажання вивчити російську мову для подальшого працевлаштування у курортних містах Єгипту. У 2011 році в Єгипті розпочались події, через які позивач не зміг повернутись до країни громадянської належності, а саме: переслідування християн, які є релігійною меншиною в Єгипті. В місті багато домівок християн постраждали, багато були побиті. Влада на даний факт не звертала уваги, бо це постраждали християни.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові, просив позов задовольнити у повному обсязі, додатково пояснивши, що ситуація в Єгипті на сьогоднішній день стабілізувалася, однак він ще досі має побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання.

Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення, згідно яких ДМС України, дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію по країні походження, обґрунтовано прийшла до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення від 03.11.2014 року № 592-14 відповідач вважає законним та обгрунтованим, а тому воно не підлягає скасуванню.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином Єгипту, уродженцем м.Каїр, район Ейн Шемс, за національністю - араб, за віросповіданням - християнин - копт. Рідна мова - арабська. Вільно володіє англійською та російською мовами. За сімейним станом - неодружений. Має середню спеціальну освіту: з 1994 року до 1999 року навчався у початковій школі «Ель Бешрі» у м. Каїр, Єгипет; з 1999 року до 2002 року навчався у базовій школі «Фромер» м. Каїр, Єгипет; з 2003 року до 2006 року навчався у середній школі «Аль Абазія Аль Кахрабія» м.Каїр, Єгипет; з 2006 року до 2008 року навчався у офтальмологічному училищі м. Каїр, Єгипет; з 2010 року до 2011 року навчався на підготовчому факультеті Одеського національного університету ім.І.І.Мечникова, вищий учбовий заклад не закінчив. У період з 2007 року до моменту виїзду з країни позивач працював майстром по збиранню окулярів в офтальмологічному магазині в м.Каїр, Єгипет.

Також суд встановив, що ОСОБА_2 вилетів 20.08.2010 року на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та навчальної візи типу НОМЕР_2 до України, авіарейсом м.Каїр (Єгипет) - м.Стамбул (Туреччина) - м.Одеса (Україна). Державний кордон України перетнув легально.

В Єгипті у позивача залишились проживати: батько - ОСОБА_6 1952 р.н.; мати - ОСОБА_7 1957 р.н.; брат - ОСОБА_8 1992 р.н.

21 червня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою №170 про надання статусу біженця.

15 липня 2011 року наказом № 53 начальника Управління міграційної служби в Одеській області у відповідності до абз. 3 ст.12 Закону України "Про біженців» прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Єгипту ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа ODS 11/170.

22 серпня 2012 року за результатами розгляду особової справи ODS 11/170 громадянина Єгипту ОСОБА_2 Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про доцільність відмови громадянину позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03 листопада 2014 року рішенням Державної міграційної служби України № 592-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі за тексттом - Закон) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Відповідно до пункту 13 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Як вже було зазначено вище, причиною виїзду з країни громадянської належності позивача було прагнення вивчити російську мову задля подальшого працевлаштування у курортному місті Хургада, Єгипет.

За даними протоколу співбесіди з ОСОБА_2 від 14.07.2011 року, позивач покинув навчання на підготовчому факультеті Одеського національного університету ім.Мечникова через те, що необхідність вивчення російської мови відпала.

Беручи до уваги надану позивачем інформацію, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 приїхав до України з метою навчання. Після припинення навчання подальше перебування позивача на території України пов'язано з економічними чинниками, бо в Єгипті йому важко знайти роботу.

За даними, які були надані ОСОБА_2, разом з ним до України на навчання приїхав його брат ОСОБА_10 1986 р.н., який на відміну від позивача, продовжив навчання в Україні.

Позивачем була зазначена причина звернення до міграційної служби - утиски християн-коптів з боку мусульман в Єгипті. В наданих позивачем відомостях міститься інформація про суперечки між християнами-коптами та мусульманами під час революційних дій в країні.

Однак, згідно інформації з інтернет-ресурсів http://old.lenta.ru/news/2011/02/06/mass/; http://lenta.ru/news/2011/01/05egypt/, підтверджується активна участь коптів у революції та єдність духу коптів і мусульман заради однієї мети під час революційних подій в Єгипті у 2011 році. Дана інформація спростовує твердження позивача про істотне погіршення становища християн в Єгипті після революційних подій 2011 року.

При цьому, позивачем не було наведено суду жодного конкретного факту переслідування його особисто або членів його сім"ї через віросповідання.

Крім того, батьки та брат позивача продовжують проживати в Єгипті, і насьогодні їм ніщо не загрожує. Сам позивач у судовому засіданні пояснив, що ситуація в Єгипті вже нормалізувалася (стосовно утисків християн, що існували раніше), але він ще побоюється повертатися до Єгипту.

Пункт 37 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967, що стосуються статусу біженця) визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Зазначені ОСОБА_2 у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Єгипті як конвенційний біженець або існує ризик такого переслідування.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Як зазначалося вище, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В даному випадку, судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 03 листопада 2014 року № 592-14 є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає, і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 належить відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 7-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03 листопада 2014 року № 592-14 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня проголошення постанови, а у разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови суду виготовлено 21 січня 2015 року.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя Е.В. Катаєва

Суддя С.О. Стефанов