Справа № 818/1354/14
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2015-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 р.Справа № 818/1354/14

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бершова Г.Є.

Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Кудіної Я.Г.,

представників позивача - Сінько О.М., Довгуш Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної фінансової інспекції в Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2014р. по справі № 818/1354/14

за позовом Державного підприємства "Новосуханівський спиртовий завод"

до Державної фінансової інспекції в Сумській області

про визнання незаконною вимоги,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Державне підприємство «Новосуханівський спиртовий завод», звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції в Сумській області, в якому, з урахуванням уточень, просив визнати незаконними та скасувати пункти 2, 3, 7 вимоги Державної фінансової інспекції в Сумській області №18-07-14-14/2755 від 23.04.2014 року; визнати незаконним та скасувати пункт 4 вимоги Державної фінансової інспекції в Сумській області №18-07-14-14/2755 від 23.04.2014 року в частині поновлення на балансі дебіторської заборгованості ТОВ "НК Альфа-Нафто" в розмірі 4,77 грн., ТОВ "Кангаро-Груп" в розмірі 22503,84 грн., проведення претензійно-позовної роботи із підприємствами боржниками на суму заборгованості в розмірі 9299,41 грн., та стягнення з винних осіб у не проведенні претензійної роботи та списанні дебіторської заборгованості в розмірі 31808,02 грн.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2014 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано пункти 2, 3, 7 вимоги Державної фінансової інспекції в Сумській області №18-07-14-14/2755 від 23.04.2014 року. Визнано незаконним та скасовано пункт 4 вимоги Державної фінансової інспекції в Сумській області №18-07-14-14/2755 від 23.04.2014 року в частині поновлення на балансі дебіторської заборгованості ТОВ "Кангаро-Груп" в розмірі 22503 грн. 84 коп. та стягнення шкоди з осіб винних у не проведенні претензійно-позовної роботи та списанні дебіторської заборгованості в розмірі 31808 грн. 02 коп.

Відповідач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нову, якою у задоволенні позову відмовити.

Представники позивача в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги, просили відмовити в її задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, повідомлявся належним чином.

Відповідно до статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що відповідачем проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Новосуханівський спиртовий завод» за період з 01.11.2010 року по 31.12.2013 року. За наслідками вказаної ревізії відповідачем був складений акт ревізії від 14.03.2014 року №07-06/2.

На підставі вказаного акту відповідачем на адресу позивача була надіслана вимога про усунення виявлених ревізією порушень чинного законодавства від 23.04.2014 року №18-07-14-14/2755 в якій, окрім інших вимог, які не є предметом розгляду даної справи, відповідач вимагав: відобразити в обліку дебіторську заборгованість за головним бухгалтером за зайво отриманою нею заробітною платою в сумі 43595,44 грн.; стягнути з головного бухгалтера, як одержувача зайво нарахованої заробітної плати, кошти в сумі 43595,44 грн., у встановленому порядку; в іншому випадку стягнути з осіб, винних у зайвому витрачанні коштів, шкоду у порядку та розмірі, встановленому ст. ст. 130-136 Кодексу законів про працю України; провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо сум внесків до фондів та повернути зайво сплачені кошти в сумі 16208,78 грн.; відобразити в обліку дебіторську заборгованість за головним бухгалтером за зайво отриманими нею відпускними в сумі 626,78 грн.; стягнути з головного бухгалтера кошти в сумі 626,78 грн. у встановленому порядку; в іншому випадку стягнути з осіб, винних у зайвому витрачанні коштів, шкоду у порядку та розмірі, встановленому ст.ст. 130-136 Кодексу законів про працю України; провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо сум внесків до фондів та повернути зайво сплачені кошти в сумі 233,03 гривень; поновити по бухгалтерському обліку підприємства списану дебіторську заборгованість в сумі 31808,02 грн.; провести претензійно-позовну роботу із підприємствами-боржниками щодо повернення коштів в дохід підприємства; в іншому випадку стягнути з осіб, винних у не проведенні претензійно-позовної роботи та списанні дебіторської заборгованості, шкоду у порядку та розмірі, встановленому ст. ст. 130-136 Кодексу законів про працю України; стягнути з осіб, винних у зазначеному порушенні, шкоду у порядку та розмірі встановленому ст. 130-136 КЗпП України.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з неправомірності дій відповідача та порушення прав позивача.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Так, колегією суддів встановлено, що ревізією дотримання законодавства при здійсненні операцій з оплати праці зовнішнім сумісникам проведено суцільним способом за період, який підлягав ревізії, та встановлено, що відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» від 03.04.1993 року №245 тривалість роботи за сумісництвом працівників державних підприємств не може перевищувати чотирьох годин на день і повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу відповідно до ст. 102-1 Кодексу законів про працю України, умови роботи за сумісництвом, у тому числі щодо її тривалості, поширюються лише на працівників державних підприємств, установ і організацій.

Так, згідно з наказом по підприємству від 25.03.2011 року №7 ОСОБА_3 прийнята головним бухгалтером ДП «Новосуханівський спиртовий завод» з правом другого підпису за сумісництвом з окладом згідно зі штатним розписом.

Трудова книжка за місцем роботи ОСОБА_3 на ДП «Новосуханівський спиртовий завод» відсутня. Основним місцем роботи ОСОБА_3 є СП «Технополіс» у формі ТОВ.

З метою дослідження питання перебування на посаді головного бухгалтера ДП «Новосуханівський спиртовий завод» ОСОБА_3 здійснена зустрічна звірка у СП «Технополіс»у формі ТОВ.

В ході зустрічної звірки підтверджено, що головний бухгалтер ДП «Новосуханівський спиртзавод» ОСОБА_3 у періоді з 01.11.2010 року 31.12.2013 року та станом на момент складання зустрічної звірки, відповідно до наказу від 01.03.2006 року № 11/1- ВК та запису у трудовій книжці має постійне місце роботи СП «Технополіс» у формі ТОВ на посаді головного бухгалтера.

Відповідно до табелів обліку робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати головний бухгалтер ОСОБА_3 протягом періоду з 01.11.2010 року по 31.12.2013 року та станом на дату проведення зустрічної звірки працювала на повну ставку головного бухгалтера у СП «Технополіс» у формі ТОВ (з 8-ми годинним робочим днем).

Трудова книжка ОСОБА_3 знаходиться у СП «Технополіс» у формі ТОВ, у ДП «Новосуханівський спиртзавод» її немає.

Отже, відповідач вважав, що перебування на посаді головного бухгалтера у ДП «Новосуханівський спиртзавод» ОСОБА_4 є сумісництвом і, відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 року №245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" тривалість її робочого дня за сумісництвом не може перевищувати чотирьох годин на день та повного робочого дня у вихідний день. Загальна тривалість роботи за сумісництвом протягом місяця не повинна перевищувати половини місячної норми робочого часу.

Однак, як зазначалось вище, у бухгалтерських документах ДП «Новосуханівський спиртзавод», в тому числі: у табелях обліку робочого часу відображено відпрацювання ОСОБА_3 в періоді з квітня 2011 року по грудень 2013 року 8-ми годинний робочий день, за який їй було нараховано заробітну плату відповідно до штатного розпису.

До ревізії надано табелі обліку робочого часу ДП «Новосуханівський спиртзавод», які підписані від імені головного бухгалтера ОСОБА_3

Згідно з табелями обліку робочого часу за період з 01.11.2010 року по 31.12.2013 року відображено відпрацювання ОСОБА_3 години відпрацьованого часу в розмірі 8 годин щоденно протягом місячного робочого часу. Зазначене є порушенням п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», яким передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Колегія суддів вважає таку позицію відповідача, а також п.2 та п.3 не обґрунтованими з огляду на таке.

Трудові відносини ОСОБА_3 та ДП «Новосуханівський спиртзавод» підтверджено наказом на прийом за сумісництвом на посаду головного бухгалтера №7 від 25.03.2011 року. У відповідності з наказом №11 від 16.04.2011 року ОСОБА_3 виконує функції головного бухгалтера на підставі укладеної цивільно- правової угоди від 16.04.2011 року (а.с.189-190).

Відповідно до п. 11 Додатку до Положення про умови роботи за сумісництвом державних підприємств, установ і організацій, Затверджено Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, не є сумісництвом: інша робота, яка виконується в тому разі, коли на основній роботі працівник працює неповний робочий день і відповідно до цього отримує неповний оклад (ставку), якщо оплата його праці по основній та іншій роботі не перевищує повного окладу (ставки) за основним місцем роботи.

Відповідно до наказу №3 від 03.01.2011 року по СУРП "Технополіс" ТОВ, де ОСОБА_3 працює за основних місцем роботи (ведеться трудова книжка) та штатних розписів (а.с.133-136), вона працює на 0,5 ставки - неповний робочий день. Ставка за основним місцем роботи складає 6000 грн. Разом із ставкою в ДП "Новосуханівський спиртзавод" - 2694,00 грн., сума оплати, що отримує ОСОБА_3 не перевищує суму окладу за основним місцем роботи - 6000,00 грн. (3000,00 + 2694,00 = 5694,00грн.).

Таким чином, робота на ДП "Новосуханівський спиртзавод" не є сумісництвом.

Крім того, колегією суддів встановлено, що на обґрунтування своєї позиції відповідачем були надані суду табелі обліку використання робочого часу СУРП "Технополіс" ТОВ, де головному бухгалтеру ОСОБА_3 зазначено 8 часові робочі дні. Вказані табелі були отримані відповідачем в ході проведення ревізії та підписані ОСОБА_3 Вказані табелі обліку використання робочого часу з зазначенням 8 часового робочого дня були складені виключно на вимогу посадових осіб відповідача.

Колегія суддів зазначає, що вказані табелі обліку складені неуповноваженою особою, оскільки сам відповідач в своєму запереченні на адміністративний позов зазначає, що відповідно до посадової інструкції головного бухгалтера ОСОБА_3 обов'язки з ведення табелів обліку робочого часу на неї не покладено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача в даній частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Іншим пунктом вимоги, що є предметом оскарження, є пункт 4, в частині поновлення на балансі дебіторської заборгованості ТОВ "Кангаро-Груп" в розмірі 22503,84грн. та стягнення з винних осіб у не проведенні претензійної роботи та списанні дебіторської заборгованості в розмірі 31808,02 грн.

Колегією суддів встановлено, що відповідач обґрунтовував зазначену вимогу тим, що позивачем, в порушення ст. ст. 509, 629 та ст. ст. 260, 261, 267 Глави 19 Цивільного кодексу України, ст. 223 Господарського кодексу України, в результаті незабезпечення проведення претензійно-позовної роботи та не стягнення дебіторської заборгованості у терміни, визначені договором та вищевказаними Кодексами, пропущено строк позовної давності, що мало наслідком втрату боржника у зобов'язанні та позбавлення державного підприємства права вимагати від боржника виконання його обов'язку - відшкодування збитків, що призвело до нанесення підприємству матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 31808,02 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач посилався на те, що у зв'язку з тим, що господарська діяльність ТОВ "Кангаро-Груп" (сума заборгованості складає 22503,84грн.) 01.07.2009 року припинена, то поновлення на балансі суми заборгованості в розмірі 22508,61 грн. порушує Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №237 від 08.10.1999 року та Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 1999 року за №725/4018, оскільки така дебіторська заборгованість не може бути стягнена.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо задоволення даної позовної вимоги, оскільки вказане товариство з 01.07.2009 року є припиненим.

Іншим пунктом вимоги, що є предметом оскарження, є пункт 7. У вказаному пункті зазначено, що ревізією правильності визначення основних засобів активами, визначення їх первісної вартості встановлено, що станом на 01.01.2012 року по бухгалтерському обліку підприємства на рахунку 281 «Товари на складі», обліковувався ангар вартістю 89866,00 гривень.

Відповідно до договору від 10.01.2012 року без номера, укладеного ДП «Новосуханівський спиртовий завод» та ФОП проведено оцінку нерухомого майна станом на 01.01.2012 року незалежним експертом, відповідно до якого, арочний металевий ангар оцінено як нерухоме майно.

Згідно з характеристикою технічного стану ангару оцінюваний об'єкт - швидко монтований збірно-розбірний модульний будинок каркасного типу на основі металевих конструкцій у вигляді матеріалів та конструкцій. Корисність оцінювального об'єкту, з точки зору споживчих якостей при існуючому технічному стані та можливості використання, очевидна. Вартість даного ангару оцінено у 20775,38 грн.

Відповідач зазначив, що в порушення ч. 5 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 року №92, п. 3 наказу «Про організацію бухгалтерського обліку та облікову політику підприємства» від 02.01.2008 року №1а, в частині віднесення до основних засобів матеріальних активів, які підприємство утримує з метою використання їх у процесі виробництва/діяльності або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік) та у разі якщо його вартість складає більше 1000 грн., по бухгалтерському обліку підприємства відображено вартість ангару на рахунках 2 класу (281 «Товари на складі»), які призначені для узагальнення інформації про наявність і рух належних підприємству готової продукції, товарів, предметів праці, що призначені для обробки, переробки, використання у виробництві і для господарських потреб, а також засобів праці, які підприємство включає до складу малоцінних та швидкозношуваних предметів, замість його обліку на рахунках 1 класу, які призначені для узагальнення інформації про наявність і рух основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, нематеріальних активів, довгострокових фінансових інвестицій, капітальних інвестицій, довгострокової дебіторської заборгованості та інших необоротних активів, а також зносу необоротних активів.

Порушення щодо не проведення своєчасної переоцінки ангару, як вказує відповідач, допущено головним бухгалтером, яка відповідно до посадової інструкції здійснює організацію бухгалтерського обліку господарсько-фінансової діяльності і контроль за ощадливим використанням матеріальних, трудових і фінансових ресурсів та якою не забезпечено відображення по бухгалтерському обліку переоцінки майна.

Внаслідок допущеного порушення щодо обліку ангару, як запасів, замість його обліку як необоротних активів, допущено порушення ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», в частині вчинення дій, які призвели до відчуження нерухомого майна об'єктів державної власності, які не підлягають приватизації.

Так, підприємством, в особі т.в.о. директора Довгуша Ю.Л. (продавець), та фізичною особою ОСОБА_5 (покупець) укладено договір купівлі - продажу від 30.01.2012 року №2, де предметом продажу був арочний металевий ангар.

Загальна ціна товару, що продається, становить 20775,38 гривень. Реалізація ангару проведена відповідно до видаткової накладної від 30.01.2012 року № НС-0000001 на суму 20775,38 гривень.

У результаті вказаного порушення підприємству нанесено матеріальну шкоду (збитки) на суму 20775,38 гривень.

Порушення щодо списання вказаного активу допущено у січні 2012 року.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.9 ст.11 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» (в редакції, що діяла на час продажу вище вказаного майна, а саме на 30.01.2012 року), господарські організації, створені на базі об'єктів державної власності, що не підлягають приватизації, до виключення їх з переліку об'єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не можуть вчиняти дії стосовно майна, переданого до їх статутного капіталу, наслідком яких може бути відчуження майна, у тому числі передача його до статутного капіталу інших господарських організацій, передача в заставу тощо.

Відповідач, вказуючи на вищезазначене порушення, посилається на нову редакцію вказаної норми, а саме: нерухоме майно об'єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Однак, вказана норма була змінена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення управління об'єктами державної власності» який набрав чинності 08.04.2012 року, тобто вже після реалізації вказаного майна.

Відповідно до витягу з державного реєстру статутний капітал ДП "Новосуханівський спиртзавод" дорівнює 0. Тобто ангар до нього не передавався. Таким чином, при продажу ангару підприємство не порушувало п.9 ст.11 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" від 21.09.2006р. №185-V в частині неправомірного відчуження нерухомого майна.

Представник відповідача не надано пояснень, на підставі яких відповідних правовстановлюючих або інших документів відповідач вважав швидко монтований збірно-розбірний модульний будинок каркасного типу на основі металевих конструкцій, саме нерухомим майном.

Щодо вимог в частині зобов'язання в іншому випадку стягнути з осіб, винних у зазначених вище порушеннях шкоду у порядку та розмірі встановленому ст. 130-136 Кодексу законів про працю, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з п. 49 Порядку проведення інспектування державною фінансовою інспекцією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №550 від 20.04.2006 року, у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, контролюючий орган ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Відповідно до ст.130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.

Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Відповідно до абзацу 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" від 29.12.1992 року №14, під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Згідно зі ст. 130 Кодексу законів про працю України, не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції, виявлені відповідачем порушення фінансової дисципліни не призвели до заподіяння позивачеві прямих збитків, відшкодування яких має здійснюватися за рахунок винних матеріально-відповідальних осіб, а тому позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки викладена правова позиція не є обґрунтованою та підтвердженою матеріалами справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 11.09.2014р. по справі № 818/1354/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бершов Г.Є.
Судді Катунов В.В. Ральченко І.М.
Повний текст ухвали виготовлений 19.01.2015 р.