Справа № 819/2065/14-а
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/2065/14-a

"20" жовтня 2014 р.

м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді Білоус І.О.

при секретарі судового засідання - Габрилецькій С. Є.

за участю представників:

позивача - Барана А. С.,

відповідача - Харкавої Л. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Стимул» до Відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариств з обмеженою відповідальністю «Стимул» (далі - ТзОВ «Стимул», позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції (далі - ДВС Тернопільського РУЮ) про скасування постанови про арешт коштів боржника від 20.12.2011 року у виконавчому провадженні №30139837 про стягнення з ТзОВ «Стимул» 175 033,79 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач має бажання реалізувати своє право на ліквідацію юридичної особи ТзОВ «Стимул». 16.08.2014 р. загальними зборами засновників ТзОВ «Стимул» прийнято рішення про добровільну ліквідацію підприємства без правонаступництва. Для проведення державної реєстрації ліквідації юридичної особи необхідно закрити банківські рахунки, а довідки про закриття рахунків необхідно пред'явити в податковий оскільки на них накладено арешт постановою ДВС Тернопільського РУЮ про арешт коштів боржника від 20.12.2011 року ВП №30139837. Інастідок цього, банківські установи відмовляють у закритті рахунків та не видають довідку про закриття рахунків. Позивач зазначає, що вищезазначену постанову від 20.12.2011р. прийнято на підставі наказу Господарського суду Тернопільської області № 8/39/5022-690/2011 від 28.11.2011р. про стягнення з TзOB «Стимул» в користь ТзОВ «Агроград» 159 098,90 грн. 27.02.2013 р. на підставі п.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Позивач листом від 18.08.2014 року проінформував ДВС про добровільну ліквідацію підприємства без правонаступництва та просив зняти накладений арешт на поточні розрахункові рахунки підприємства, оскільки згідно п. 10.11 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті зняття арешту з коштів банк здійснює за постановою державного виконавця, прийнятою відповідно до законодавства. Однак відповідач відмовив у задоволенні клопотання та рекомендував для вирішення питання зняття арешту звернутися до суду.

У позові позивач вказує, що згідно п.3 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» підставою закінчення виконавчого провадження є: ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимогу виконавчому провадженні не допускає правонаступництва. Зняття арешту з коштів на рахунках ТзОВ «Стимул» надасть можливість здійснити закриття рахунків та відповідно завершити здійснення державної реєстрації припинення платника податків.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення згідно позову та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечила та вказала, що оскаржуваною постановою від 20.12.2011р. встановлено стягнення з позивача на користь ТзОВ «Агроград» 159 098,90 грн. У зв'язку з тим, що позивач у добровільний термін вищевказану заборгованість не сплатив, державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 15909,89 грн., тому загальна сума що підлягає до стягнення згідно із постановою від 20.12.2011р. про арешт коштів боржника становила 175 033,79 грн. Представник відповідача вказав що позивач не сплатив виконавчий збір в сумі 159 09,89 грн., що унеможливлює закінчення виконавчого провадження, що передбачено п. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що

Державним виконавцем Єрохіним О.В. відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції 20.12.2011 року винесено Постанову №30139837 про арешт коштів боржника на виконання наказу Господарського суду Тернопільської області №8/39/5022-690/2011 від 28.11.2011 року про стягнення з TзOB «Стимул» в користь ТзОВ «Агроград» 159098,90грн.

Вищезазначеною постановою встановлено, що в добровільний термін виконавчий документ не був виконаний, тому на підставі ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 15 909,89 грн. та на підставі ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 25 грн. Постановлено накласти арешт на кошти у межах суми 175 033,79 грн., що містяться на рахунках TзOB «Стимул».

27.02.2013 р. на підставі п. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

16.08.2014 р. рішенням загальних зборів засновників ТзОВ «Стимул» прийнято рішення про добровільну ліквідацію підприємства без правонаступництва.

Листом від 18.08.2014 року Позивач інформував ДВС про добровільну ліквідацію підприємства без правонаступниптва та просив зняти накладений арешт на поточні розрахункові рахунки підприємства.

Листом від 08.09.2014 р. Відповідач відмовив у задоволенні клопотання та рекомендував для вирішення питання зняття арешту звернутися до суду.

Оцінивши вказані обставини справи, перевіривши їх на відповідність вимогам закону, дослідивши в судовому засіданні докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, тому у позові слід відмовити враховуючи наступне.

Ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) встановлено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із п. 13 ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до п. 1 ст. 47 Закону, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо:

1) є письмова заява стягувача;

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення;

4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа;

5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника);

6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;

8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно;

9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Судом встановлено, що позивач для закриття рахунків та ліквідації юридичної особи посилається на п. 3 ст. 49 Закону, яка передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Суд критично ставиться на посилання позивача на п.3 ст. 49 Закону, зважаючи на приписи ст. 50 цього ж Закону, на яку ж і посилається відповідач у листі від 03.09.2014р. №15768/3-41/7, в якій вказано наслідки завершення виконавчого провадження. Даною нормою встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тому, зважаючи на вищевикладене, та враховуючи те, що виконавчий збір в сумі 15 909,89 грн. з ТЗоВ «Стимул» не стягнуто, суд приходить до висновку про обґрунтованість застосування у спірних правовідносинах приписів ст. 50 зазначеного Закону, та відповідно - про відсутність підстав для задоволення позовних вимог , у порядку та у спосіб, зазначених позивачем у позовній заяві.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

При цьому, у відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють не лише чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а й обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані.

Таким чином, сукупність вищенаведених встановлених обставин підтверджено документально, що дає суду підстави із врахуванням критеріїв оцінювання рішення суб'єкта владних повноважень, які містяться у ч.3 ст. 2 КАС України, визнати позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними матеріалами справи, і такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 94 КАС України відшкодування судових витрат позивачеві, якому відмовлено у позові, не передбачено.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений 24.10.2014 року.

Головуючий суддя Білоус І.О.

копія вірна

Суддя Білоус І. О.