Справа № 804/7179/14
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2014-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2014 р. Справа № 804/7179/14
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
при секретарі Уваровій М.Ю.
представників позивача Сивун Т.С.,
представника відповідача Карпової Г.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Приватного підприємства «Нова» до державної податкової інспекції в Амур - Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління мін доходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що висновки податкового органу, зроблені в акті перевірки від 18.03.2014 року № 670/04-61-22-2/20272290 про порушення підприємством вимог податкового законодавства в частині заниження податку на прибуток та податку на додану вартість є помилковими. Позивач вважає винесені за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити із вказаних в ньому обставин.
Відповідач подав до суду письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи. Представник відповідача суду пояснив, що в ході проведення перевірки встановлено, що договір, укладений між ПП «Нова» та ПП «Валга» не спричиняє реального настання правових наслідків, що призвело до заниження сум податків. Вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені правомірно і підстави для їх скасування відсутні.
Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Результати перевірки оформлені Актом від 18.03.2014 року № 670/04-61-22-2/20272290, згідно висновків якого в ході перевірки встановлено порушення:
- п.п. 27 п. 1 ст. 14, ст. 138, ст. 140, ст. 142, ст. 143 Податкового кодексу України, витрати за 2013 рік ПП «Нова» завищено у сумі 130 131 грн., що отримані безоплатно від невстановленої особи без укладання будь-яких угод (заниження податку на прибуток за 2013 рік складає 24 725 грн.);
З посиланням на згаданий акт контролюючим органом були винесені податкові повідомлення-рішення від 02.04.2014 р.:
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесеного на підставі такого висновку спірного акту індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Розв'язуючи спір, суд зазначає, що порядок формування платником податків витрат та податкового кредиту за спірний період за вказаними господарськими взаємовідносинами визначений приписами Податкового кодексу України.
Згідно з п. 14.1.36 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. За змістом п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.
Пунктом 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України встановлено, що доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до ст. 137, на підставі документів, зазначених у пунктах 135.2 цієї статті та складаються з доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті, інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.
Відповідно до п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 ПК України, до інших доходів відносяться вартість товарів, робіт, послуг безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.
Підпунктом 14.1.13 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що безоплатно надані товари, роботи, послуги це: а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладання таких договорів; б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості; в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею.
Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.
Приписами пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України визначено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат. У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це органу державної податкової служби та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до органу державної податкової служби, митного органу. Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення.
Згідно з п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
За приписами п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця та є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період. Згідно зі ст. 3 Закону № 996-XIV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Приписами ст.9 Закону № 996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Системний аналіз наведених правових норм дає суду підстави для висновку, що законодавцем безумовно презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку. Таким чином, право платника податку на віднесення вартості товарів (послуг) до складу витрат та включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як: придбання платником податку у інших платників цього податку товарів чи послуг, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку - отримання доходу, тобто досягнення рахубної економічної мети; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку.
Суд відмічає, що вставлення факту реального придбання платником податків товару (послуг) від певного контрагента є визначальним при вирішенні питання щодо права позивача на податковий кредит та відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній, зокрема в постанові від 22.10.10 у справі за позовом Приватного підприємства «Балтімор» до ДПІ у Кіровоградській області, Головного управління Державного казначейства України у Кіровоградській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення та стягнення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, в постанові від 21.01.11 у справі за позовом ТОВ «СІБ» до ДПІ у Жовтневому районі м. Луганська про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, згідно з якою неналежним чином оформлена (підписана не уповноваженою особою) податкова накладна не може бути підставою для нарахування податкового кредиту за наявності фактів, що ставлять під сумнів реальність наданої послуги. Відповідно до ч.1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
Отже, документи, надані платником податків на підтвердження правомірності формування витрат та податкового кредиту, повинні розкривати зміст господарської операції, бути достовірними, тобто відображати те, що мало місце насправді, а сам факт наявності відповідного документа, бездоганне його оформлення за формою, не може вважатись первинним, якщо його зміст не відображає реальних подій господарської діяльності такого платника податків.
З матеріалів справи свідчить, що до перевірки позивачем на запит ДПІ від 07.10.2013 р. № 7379/10/04-61-22-2 щодо підтвердження реальності господарських взаємовідносин з ПП «Валга» за період - жовтень 2012 року (а.с. 127) були надані тільки копії податкових і видаткових накладних, банківські виписки і оборотно - сальдові виписки (а.с. 128). Копій довіреностей, товарно - транспортних накладних від 31.10.2012 року та актів, підтверджуючих прийняття товару від ПП «Валга» експедитором ОСОБА_3, надано не було.
Між тим, суд зазначає, що відповідно до умов Договору поставки № 29/10 від 29.10.2012 року товаром, який зобов'язувався поставити Постачальник (ПП «Валга») на адресу позивача було зазначено - «залізобетонні конструкції» (а.с. 30-31), у той час, коли відповідно до видаткових і податкових накладних було поставлено товар - «труби поліпропеленові К2-КАН д. 1000 мм у кількості 57 м. погонних» (а.с. 39-41). Будь - яких зрозумілих пояснень з цього приводу представником позивача в судовому засіданні надано не було.
Крім того, суд зазначає, що умовами поставки, згідно з п. 4.2 Договору поставки №29/10 від 29.10.2012 року було 100% передоплата за товар (а.с. 30-31). Між тим, як свідчить із залучених до матеріалів справи товарно - транспортних накладних, поставка товару відбулась 31.10.2012 року, а оплата за поставлений товар була здійснена позивачем 08.11.2012 р., 21.11.2012 р. і 28.11.2012 р. (а.с. 36-38), що ставить під сумнів добросовісне виконання сторонами умов вказаного договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення, є посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна картка, дорожній лист, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.
У п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568 (далі - Правила від 14.10.1997 року № 363) визначено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Підпунктом 11.1 п.11 Правил від 14.10.1997 року № 363 визначено, що товарно-транспортна накладна є основним документом на перевезення вантажів.
Згідно з п.п. 11.4, 11.6 п.11 Правил від 14.10.1997 року № 363 товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.
Товарно-транспортна накладна є документом, на підставі якого здійснюється оприбуткування товару, а відтак, має зберігатись разом з видатковими накладними.
Таким чином, у позивача, як вантажоодержувача товарів, обов'язково має залишатись один примірник товарно-транспортної накладної.
Між тим, як було зазначено вище, до перевірки позивачем товарно - транспортні накладні не надавались, не зважаючи на те, що про їх обов'язкове надання у випадку їх наявності, в запиті було зазначено (а.с. 127).
В судовому засіданні представником позивача не було надано зрозумілих пояснень з приводу того, у зв'язку із чим, при наявності у підприємства товарно - транспортних накладних, що підтверджували б реальність здійснення господарських операцій з ПП «Валга», вони не були надані до перевірки, надано не було.
Не були надані позивачем оригінали товарно - транспортних накладних і на вимогу суду для огляду в судовому засіданні, що ставить під сумнів їх існування на момент перевірки.
Крім того, суд зазначає, що із залучених за ініціативою позивача до матеріалів справи копій товарно - транспортних накладних від 31.10.2012 року № 684628, 684626, 684627 свідчить, що вони складені з порушенням Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, оскільки в графі «Прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)» відсутні будь - які відмітки, хоча в графі «Вантажоодержувач» в ТТН вказано - ПП «Нова» (а.с. 79, 83, 88).
Суд також звертає увагу на ту обставину, що відповідно до умов Договору пунктом доставки товару - «залізобетонні конструкції» є ж/м Парус (а.с. 30), згідно з ТТН пунктом розвантаження товару (труба поліпропіленова) є - м. Дніпропетровськ, ж/м Парус. Як свідчить з матеріалів справи, позивач як на момент виникнення господарських правовідносин з ПП «Валга» так і на момент перевірки був зареєстрований за юридичною адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Прянишникова б. 51, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями Договорів, податковою звітністю підприємства та Свідоцтвом про державну реєстрацію.
В судовому засіданні представником позивача не було надано зрозумілих пояснень з приводу того, у зв'язку із чим в ТТП було зазначено про доставку товару за адресою - м. Дніпропетровськ, ж/м Парус, та не надано належних доказів на підтвердження знаходження будь - яких власних або орендованих складських приміщень, або виробничих приміщень за конкретною адресою на ж/м Парус.
Суд також звертає увагу на ту обставину, що згідно наданих до суду копій товарно - транспортних накладних від 31.10.2012 року № 684628, 684626, 684627 свідчить, що в протягом одного дня - 31.10.2012 року водієм ОСОБА_4 на автомобілі КАМАЗ державний номер НОМЕР_1 було здійснено 3 рейси по маршруту: м. Полтава - м. Дніпропетровськ (а.с. 79, 83, 88). Тобто, фактично протягом 31.10.2012 року водій вказаного автомобіля тричі здійснював рейси і в обратному напрямку для отримання нової партії товару по маршруту: м. Дніпропетровськ - м. Полтава. За наявності в середньому відстані у 277 км. між м. Полтавою та м. Дніпропетровськом, вказаний автомобіль повинен був проїхати в середньому 1662 км. за робочу зміну, що ставить під сумнів виконання такої кількості рейсів водієм та взагалі здійснення доставки товару ПП «Валга» як вантажовідправником.
Суд також критично ставиться до залучених до матеріалів справи за ініціативою позивача копій актів підтвердження «відгрузки на склад товарів», складених експедитором ОСОБА_3 (а.с. 78, 82, 87), оскільки вказані акти не були надані позивачем до перевірки і, крім того, складені в односторонньому порядку та не відображають які події фактично відбувались.
За вказаних обставин, суд зазначає, що факт поставки придбаних у ПП «Валга» товарів до позивача як під час проведення перевірки так і в ході розгляду справи не доведений, у зв'язку із чим, вважає обгрунтованими висновки відповідача щодо отримання позивачем товару (труби поліпропеленові) від невстановленої особи.
Враховуючи неналежне оформлення первинної документації, а саме відсутності документів щодо реальності проведених операцій, позивач не підтвердив реальність господарської операції, яка може бути об'єктом оподаткування.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 КАС України, суд,-
У задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства "Нова" до Державної податкової інспекції в Амур - Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень - відмовити.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами, визначеними ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили згідно зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева