Справа № 813/7937/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

13 січня 2015 року №813/7937/14

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого - судді Сасевича О.М.

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника відповідача Сидор О.Б.,

розглянувши у відкритому попередньому судовому засіданні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду із позовом та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним наказу від 27.01.2014 року №29 о/с, поновлення на службі в органах внутрішніх справ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

20 листопада 2014 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла через Львівський слідчий ізолятор позовна заява (від 09.11.2014 року, супровідний лист ЛСІ про надіслання позовної заяви ОСОБА_2 до суду від 10.11.2014 року вих.№10/ЛСІ-9/К-189) ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним наказу від 27.01.2014 року №29 о/с, поновлення на службі в органах внутрішніх справ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Одночасно із позовною заявою позивач надіслав до суду клопотання від 09.11.2014 року про поновлення строку для звернення до суду із даним позовом, в якому просив поновити пропущений, на його думку, строк.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2014 року відкрито провадження в адміністративній справі №813/7937/14 та призначено попереднє судове засідання.

Через канцелярію суду 11.12.2014 року представником відповідача було подано клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду.

Розгляд поданих позивачем та представником відповідача клопотань судом неодноразово було відкладено з підстав, визначених ст.150 КАС України.

Так, 13.01.2015 року судом у попередньому судовому засіданні було поставлено на вирішення клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду із позовом та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2

У попередні судові засідання позивач не з'являвся, однак про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку.

Судом з'ясовано, що станом на 13.01.2014 року позивач утримується у Львівському слідчому ізоляторі №19 та йому продовжено Шевченківським районним судом м.Львова термін тримання під вартою до 26.01.2015 року.

У своїх клопотаннях до Львівського окружного адміністративного суду позивач просив звернутися до суду загальної юрисдикції за дозволом на етапування для особистої участі у попередніх судових засіданнях з розгляду справи за його позовом про поновлення на роботі.

Судом було відмовлено у задоволенні вищевказаних клопотань позивача, зважаючи на скорочені строки розгляду даної категорії спорів й з огляду на те, що йому було надіслано витяг про права та обов'язки сторін у справі, а у судовій повістці від 23.12.2014 року за вих. №45092 роз'яснено право на залучення до участі у справі уповноваженого представника для належного захисту його прав, свобод та інтересів і на можливість проведення попереднього судового засідання в режимі відеоконференції. У письмовому клопотанні від 30.12.2014 року (вх. №562 від 12.01.2015 року) позивач повідомив суд, що не бажає брати участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Таким чином, судом було ухвалено здійснювати попереднє судове засідання та розгляд поданих сторонами клопотань у відсутності позивача.

Представник відповідача у попередньому судовому засіданні, яке відбулось 13.01.2015 року просила суд відмовити у задоволенні клопотання позивача та залишити позовну заяву без розгляду.

Так, заслухавши думку представника відповідача щодо поданих клопотань, перевіривши матеріали справи, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, оглянувши у попередньому судовому засіданні оригінали документів, суд вважає, що клопотання представника відповідача підлягає до задоволення, а позовна заява - залишенню без розгляду, виходячи з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ст.6 КАС України, право на судовий захист гарантується кожному. Особа, право, свобода чи інтерес якої порушуються, не визнаються чи оспорюються, має право на звернення до суду за їх захистом чи поновленням.

Відповідно до ч.1 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами, а згідно з ч.2 цієї ж статті, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на викладене, тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку та не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.

Наведене узгоджуються із правовою позицією Вищого адміністративного суду України викладеною в інформаційному листі №945/11/13-11 від 05.07.2011 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем оскаржується наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 27.01.2014 року №29 о/с «По особовому складу», зокрема, звільнення капітана міліції ОСОБА_2, відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, в запас Збройних Сил України за п.64 «є» (за порушення дисципліни).

Як встановлено судом, позивач - ОСОБА_2, був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ (рядовим міліції) у лютому 2007 року. З 25.06.2013 року капітана міліції ОСОБА_2 було призначено на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області.

Наказом т.в.о.начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 31.12.2013 року №2613 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Шевченківського ЛМУ ГУМВС», окрім інших, ОСОБА_2 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ.

Із зазначеного наказу слідує, що підставою для застосування такого дисциплінарного стягнення слугували грубі порушення положень Дисциплінарного статуту ОВС України, Законів України «Про міліцію», «Про оперативно-розшукову діяльність» та наказів МВС України від 19.11.2012 року №1050, від 22.10.2012 року №940, що проявились у перевищенні влади та службових повноважень, порушенні прав та свобод громадянина, недотриманні норм професійної та службової етики, формуванні негативної думки громадськості про корумпованість працівників внутрішніх справ, завданні істотної шкоди державним інтересам, самовільному залишенні території обслуговування з питань, що не належать до службових, невжитті заходів щодо припинення правопорушення та повідомлення про нього в найближчий підрозділ міліції, дискредитації звання працівника органів внутрішніх справ.

Відповідно до копії витягу із наказу начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Рудяка О.В. від 27.01.2014 року №29 о/с «По особовому складу», згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, у запас Збройних Сил України за п.64 «є» (за порушення дисципліни) капітана міліції ОСОБА_2 - оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, на підставі наказу ГУ від 31.12.2013 року №2613 й подання начальника Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області начальникові ГУМВС України у Львівській області №16/13-798 від 27.01.2014 року звільнено з 30.01.2014 року.

Прийняттю наведених рішень відповідача у формі наказу передувало службове розслідування за фактом повідомлення про підозру прокуратурою Львівської області працівників СКР Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області (зокрема, ОСОБА_2) у кримінальному провадженні №0000041, за результатами якого старшим інспектором ВІОС УКЗ ГУМВС України у Львівській області підполковником міліції Сидором С.І. і оперуповноваженим в ОВС УВБ у Львівській області ДВБ МВС України майором міліції Гачаком Р.Б. складений висновок від 26.12.2013 року й затверджений начальником ГУМВС України у Львівській області Рудяком О.В. 27.12.2013 року.

За результатами розгляду матеріалів службового розслідування старшим інспектором ВІОС УКЗ ГУМВС України у Львівській області підполковником міліції Сидором С.І. і оперуповноваженим в ОВС УВБ у Львівській області ДВБ МВС України майором міліції Гачаком Р.Б. встановлено ряд недоліків та порушень службової дисципліни з боку працівників Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України Львівській області і запропоновано звільнити відповідних співробітників зазначеного відділу, зокрема, позивача.

З висновку службового розслідування вбачається, що прокуратурою м.Львова відносно позивача порушено кримінальну справу і ухвалою Галицького районного суду м.Львова йому обрано запобіжний захід - взяття під варту з утриманням у Львівському слідчому ізоляторі.

Загалом, слід відмітити, що позивач просить поновити строк для звернення до адміністративного суду із позовом, однак, на думку суду, це не відповідає нормам Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки суд не може поновити такий строк, а лише у випадку, якщо він пропущений з поважних причин, визнати їх такими і, відповідно, продовжувати розгляд справи по суті.

Таким чином, суд вбачає за необхідне дослідити питання чи обумовлювали пропущення строку поважні причини чи ні, однак, для цього слід першочергово встановити чи узагалі був пропущений позивачем строк.

Суд звертає увагу, що у даному випадку, саме звернення до суду позивача із клопотанням про поновлення строку, свідчить про те, що останній беззаперечно вважає, що строк звернення до суду все ж було пропущено. При цьому, у клопотанні позивач зазначає, що про наказ №29 о/с від 27.01.2014 року він дізнався лише 17.02.2014 року.

Тож, виходячи із доводів позивача, слід прийти до висновку, що на його думку строк звернення до адміністративного суду обчислюється з 17.02.2014 року, а тому, у відповідності до ст.99 КАС України, такий сплив 17.03.2014 року.

Як у позові, так і у клопотанні позивач стверджує, що ним без пропуску строку звернення до суду, а саме - ще 11.03.2014 року, було подано через адміністрацію слідчого ізолятора, де він тимчасово утримується, до Львівського окружного адміністративного суду позов про поновлення його на роботі, який, однак, не з його вини до суду не надійшов. Водночас, суд відзначає, що жодного підтвердження цьому факту позивачем не надано. Більш того, у спростування твердження позивача представником відповідача у попередньому судовому засіданні 13.01.2015 року було надано суду копію відповіді начальника Львівського слідчого ізолятора №10/ЛСІ-9/8385 від 31.12.2014 року на запит відповідача, в якій повідомлено, що заяви, скарги, клопотання, листи осіб, взятих під варту, які утримуються у ЛСІ надсилаються у порядку, визначеному ст.13 Закону України «Про попереднє ув'язнення», однак, ОСОБА_2 подані для направлення до Львівського окружного адміністративного суду заяви надсилались лише 22.08.2014 року, 17.09.2014 року, 27.10.2014 року, 10.11.2014 року та 02.12.2014 року і із скаргами на дії працівників слідчого ізолятора про ненаправлення його заяв адресатам до адміністрації СІЗО не звертався.

Згодом, 03.06.2014 року, як зазначає позивач у позовній заяві, він дізнався про те, що його позов не був доставлений до суду і повторно його подав. Однак, як пізніше довідався позивач, цей позов було повернуто, у зв'язку із неусуненням недоліків позовної заяви, яку було залишено без руху. Про таку обставину (стверджує позивач) він дізнався при отриманні 16.09.2014 року ухвали судді Львівського окружного адміністративного суду Мричко Н.І. у справі №813/4342/14.

У даному випадку, суд зауважує, що ухвалою судді про повернення позовної заяви у справі №813/4342/14 позивачу було роз'яснено його право щодо повторного звернення із аналогічним позовом у загальному порядку. При цьому, отримавши 16.09.2014 року дану ухвалу (із тверджень позивача), позивач у період з 16.09.2014 року по дату надіслання розглядуваного спору, тобто по 10.11.2014 року отримував за своїми зверненнями окремі процесуальні документи й витяги із них в адміністративній справі №813/4342/14, замість того, аби повторно звернутись до суду із тим же позовом, навівши у ньому обгрунтовані причини пропуску строку, або ж скористатись правом на апеляційне оскарження такої ухвали.

Доцільним є роз'яснити позивачу і те, що ані нормами КАСУ, ані нормами КЗпП не передбачено можливості зупинення чи переривання строків звернення з позовом до адміністративного суду, а тому звернення до суду (справа №813/4342/14) ні не зупиняло, ні не переривало строку звернення до суду. Із врахуванням наведеного, звернення до суду 10.11.2014 року - свідчить про пропуск встановленого строку, позаяк не зупиняло і не переривало строк й не може вважатися поважною причиною незвернення до суду. При цьому, суд наголошує, що позивач не був позбавлений права вжити заходів для продовження розгляду справи №813/4342/14, шляхом оскарження відповідних судових рішень (оскільки, як вбачається із клопотання від 09.11.2014 року, позивач не отримував ухвали про залишення позовної заяви без руху, що і вважає порушенням закону).

Суд також враховує при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду із позовом і те, що позивач має вищу юридичну освіту, а відтак, йому мають бути відомі норми законодавства щодо обчислення процесуальних строків.

Отже, на думку суду, зазначене очевидно свідчить про пропуск позивачем без поважних причин місячного строку звернення до адміністративного суду.

Більш того, у матеріалах справи наявні докази, які свідчать про необґрунтованість тверджень позивача щодо відліку строку для звернення до суду та вказують на закінчення такого строку ще 30.02.2014 року, що, у свою чергу, вказує на пропуск строку ще до настання тих обставин, які ОСОБА_2 вважає поважними.

Судом у попередньому судовому засіданні було досліджено копію витягу з наказу №29 о/с від 27.01.2014 року, що міститься у матеріалах справи.

Так, у цьому витязі наявний особистий підпис позивача про ознайомлення з наказом про його звільнення - 30.01.2014 року.

При цьому, слід дійти висновку, що із витягу позивач безумовно дізнався і про саме (як він вважає) порушення його прав, тобто про звільнення, і про причину звільнення - п.64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України (за порушення дисципліни), а тому, на переконання суду, він очевидно мав змогу встановити чи такий наказ порушує його права, чи ні.

Окрім того, судом з'ясовано, що у копії витягу з наказу №29 о/с від 27.01.2014 року вказана одна із підстав звільнення позивача - наказ ГУМВС №2613 від 31.12.2013 року. Тож, згідно копії такого наказу, на ньому також є відмітка, тобто наявний підпис позивача, про ознайомлення з наказом т.в.о.начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №2613 від 31.12.2013 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Шевченківського ЛМУ ГУМВС», а саме - 16.01.2014 року. При цьому, в даному наказі вказано детальний опис порушень, які були допущені позивачем і слугували причиною для накладення дисциплінарного стягнення за таким наказом і, відповідно, звільнення за наказом №29 о/с від 27.01.2014 року.

Слід також зазначити, що згідно копії атестаційного листа, 16.01.2014 року позивачем було вчинено запис про ознайомлення з цим листом та його незгодою зі звільненням з ОВС.

Відповідно, зазначені документи в сукупності вказують на те, що позивачу, після ознайомлення 30.01.2014 року із витягом з наказу №29 о/с від 27.01.2014 року «По особовому складу» про звільнення із ОВС з 30.01.2014 року у запас Збройних Сил України за п.64 «є» (за порушення дисципліни) капітана міліції ОСОБА_2 - оперуповноваженого сектору карного розшуку Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, повинно було стати відомо не лише про факт звільнення, а про причини звільнення та обставини, які це обумовлювали, тобто йому (позивачу) повинно було стати достовірно відомо про порушення його суб'єктивного права.

Указана позиція не суперечить і п.13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду №2 від 06.03.2008 року.

Таким чином, як вбачається, у матеріалах справи наявні докази того, що строк звернення до адміністративного суду сплив 30.02.2014 року, а жодних обставин на підтвердження поважності його пропуску позивач у позові не наводить. Ті ж доводи, які наведені ним у клопотанні (тобто звернення до судів), на думку суду, не стосуються періоду тривання строку звернення до суду, а мали місце значно пізніше, а тому не можуть підтверджувати поважність причин пропуску відповідного строку.

У рішенні в справі «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року та рішенні в справі «Стаббігс та інші проти Великобританії» від 22 жовтня 1996 року Європейським Судом з прав людини вказано на те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав.

У відповідності до частини 2 статті 5 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Слід зауважити, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Правові наслідки пропуску строку на звернення до адміністративного суду передбачені ст.100 КАС України, відповідно до ч.1 якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Вказана норма кореспондується з приписами ч.5 ст.121 КАС України, згідно з якою, якщо в ході підготовчого провадження суд встановить, що провадження у справі відкрито за позовною заявою, поданою з пропущенням установленого законом строку звернення до адміністративного суду, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, позовна заява залишається без розгляду.

Отже, при викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не у змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. У даному ж випадку, таких обставин судом не встановлено.

Таким чином, оскільки позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, а із матеріалів справи не вбачається інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст.99, 100, 106, 107, 121, 160, 162, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання позивача від 09.11.2014 року про поновлення строку для звернення до адміністративного суду із позовом відмовити.

Клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити.

Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним наказу від 27.01.2014 року №29 о/с, поновлення на службі в органах внутрішніх справ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст.254 КАС України.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 17 січня 2015 року.