Справа № 2а-2375/10
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"13" січня 2015 р. справа № 2а-2375/10

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.12.2010 р. у справі № 2а-2375/10

за позовом ОСОБА_1

до Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач-2),

про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У листопаді 2010 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірними дії посадових осіб Управління фінансового забезпечення бухгалтерського обліку ГУМВС України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити і виплатити пенсію за вислугу років з моменту виникнення права на пенсію, тобто з 6 серпня 2002 року;

- поновити строки звернення до суду.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.12.2010 р. позов задоволено частково:

- визнано дії посадових осіб управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України в Дніпропетровській області по відмові у призначення пенсії за вислугу - неправомірними;

- зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м.Павлограді Дніпропетровської області призначити позивачу пенсію на підставі пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції вказаного Закону від 31 березня 2005 року з дня звернення із заявою про призначення пенсії.

Постанова в частині задоволенні позовних вимог мотивована тим, що на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії позивач відповідав вимогам, передбаченим пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» в редакції вказаного Закону від 31 березня 2005 року, тому відмова у призначенні пенсії позивачу є неправомірною. З першого січня 2007 року функції з призначення, виплати та перерахунку пенсій, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» покладено на територіальні органи Пенсійного фонду України. Оскільки позивач проживає в місті Павлограді, то суд дійшов до висновку, що призначенні пенсії позивачу має бути покладено на управління Пенсійного фонду України в м. Павлограді.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачі оскаржили її в апеляційному порядку.

В апеляційних скаргах відповідачі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин по справі, просять скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач проти задоволення апеляційних скарг відповідачів заперечував.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні апеляційні скарги підтримав, просив скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити позивачу задоволенні позову.

Представник відповідача-2, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивач з 25.11.1982 року по 02.11.1995 року проходив службу в органах внутрішніх справ, після чого звільнився за власним бажанням. На момент звільнення позивача вислуга років останнього в органах внутрішніх справ складала 12 років 11 місяців 7 днів, а загальний трудовий стаж менше 25 календарних років.

Також судом встановлено, що на момент звільнення, позивач не досяг 45 років.

Позивач 16.05.2003 року та 09.11.2005 року звертався до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області із заявами про призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». Рішення про призначення чи відмову у призначенні пенсії позивачу не приймалося, листами №3/11-12 від 04.06.2003р. та №3/71-36 від 21.11.2005р. позивача було повідомлено про неможливість призначення йому пенсії на підставі п.«б» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» (а.с.5, 7).

Судом встановлено, що на час звернення із заявою від 16.05.2003 року про призначення пенсії позивач досяг віку 45 років, мав загальний трудовий стаж більше 25 календарних років, з яких більше 12,5 календарних років служби в органах внутрішніх справ. Тобто позивач відповідав вимогам пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», в редакції на час звернення із заявами про призначення пенсії, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про правомірність вимог позивача в частині визнання неправомірними дій відповідача-1 та зобов'язання призначити пенсію позивачу з дня звернення із заявою про призначення пенсії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення права позивача на призначення пенсії, з наступних підстав.

Законом України №51-IV від 04.07.2002 р. «Про внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», який набрав чинності 31.07.2002 р., пункт «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» змінений та надано право на пенсію за вислугу років особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, звільненим зі служби незалежно від підстав та часу звільнення які досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Дана норма діяла до 29.04.2006 року, тобто до набрання чинності Законом України №3591-IV від 04.04.2006 р. «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», яким стаття 12 викладена в новій редакції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач на час звернення до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області мав право на призначення пенсії за вислугу років за пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».

Проте, ухвалюючи оскаржену постанову судом першої інстанції не враховано наступне.

Позивач звернувся з позовом до суду першої інстанції 04.11.2010 року.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України, в редакції станом на 04.11.2010 року, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала (ч.1 ст.100 КАС України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач про порушення його права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», в редакції Закону України №51-IV від 04.07.2002 р., дізнався у 2003 році.

Причин, які унеможливили звернення позивача до суду першої інстанції з позовом, з часу коли він дізнався про порушення його права на призначення пенсії, позивач не навів.

Тому колегія суддів приходить до висновку, що позов в частині вимог за період до 04.05.2010 року підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Позивач набув права на отримання пенсії за вислугу років у 2002 році після набрання чинності змін до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ деяких інших осіб», внесених Законом України №51-IV від 04.07.2002 р..

Отже, в контексті положень ст.22 Конституції України, позивач має право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ деяких інших осіб», в редакції Закону України №51-IV від 04.07.2002 р., починаючи з 04.05.2010 року.

Відповідно до статті 99 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 року №1522 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян» функції з призначення і виплати пенсії особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» передано органам Пенсійного фонду України.

Відповідно до пп.5 п. 2.2 р. II «Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 27 червня 2002 р. N 11-2, призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» покладено на головні управління Пенсійного фонду України.

Отже, на час розгляду справи обов'язок щодо призначення та виплати пенсії за вислугу років позивачу покладено на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають цим обставинам, що є підставою для скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст. 202 КАС України.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.12.2010 р. у справі № 2а-2375/10 скасувати.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити і виплатити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 04.05.2010 року.

Решту позовних вимог залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун