Справа № 826/17207/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 січня 2015 року 08:30 № 826/17207/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві
проскасування податкового повідомлення-рішення від 20.08.2014 р. № 1154/26-59-17-01, від 20.08.2014 р. № 1155/26-59-17-01, вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1153 від 20.08.2014 р., рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування не нарахованого єдиного внеску № 1156/26-59-17-01 від 20.08.2014 р.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, в якому просить:

- податкове повідомлення-рішення № 1154/26-59-17-01 від 20.08.2014 р., податкове повідомлення - рішення № 1155/26-59-17-01 від 20.08.2014 р., вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1153 від 20.08.2014 р., рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № 1156/26-59-17-01 від 20.08.2014 р., винесені ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, скасувати як такі, що суперечать чинному законодавству України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки від 27.06.2014 р. № 495/17-10/НОМЕР_1 щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства прийнято податкове повідомлення-рішення № 1154/26-59-17-01 від 20.08.2014 р., яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок з фізичних осіб на загальну суму 245 109,98 грн.; податкове повідомлення-рішення від 20.08.2014 р. № 1155/26-59-17-01, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 222 000,00 грн.; винесено вимогу від 20.08.2014 р. № Ф-1153 про сплату суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальну суму 81 612,67 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій № 1156/26-59-17-01, яким позивачу донараховано 4080,63 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що донарахування спірних сум податковим органом є безпідставним, оскільки сума витрат на придбання товарів, яка стала підставою для них, підтверджується первинними документами, а віднесення сум ПДВ за даними операціями до складу податкового кредиту - виданими контрагентами податковими накладними.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в їх задоволенні. Заперечення обґрунтовує тим, що позивачем занижено оподатковуваний дохід, занижено суму ПДВ та не сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а тому позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 22.12.2014 р. сторони заявили усне клопотання про подальший розгляд справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р.

Перевіркою встановлено порушення:

1. п. 44.1, п. 44.6, п. 44.7 ст. 44, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення валових витрат у 2013 році на загальну суму 1175964,00 грн. Дане порушення призвело до заниження оподаткованого доходу в 2013 році на 1175964,00 грн.

Сума податку з доходів фізичних осіб, донарахована за результатами перевірки ФОП ОСОБА_1 складає 246451,35 грн.

2. п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 та п.200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму ПДВ, яка підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету на загальну суму 178367,00 грн.

3. п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 4 ст. 1, ч. 11 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого не сплачено єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму 81 612,67 грн.

За результатами перевірки складено акт від 27.06.2014 р. № 495/17-10/НОМЕР_1 та винесено:

1) податкове повідомлення-рішення від 20.08.2014 р. № 1154/26-59-17-01, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 245 109,98 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 196 087,98 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 49 022,00 грн.;

2) податкове повідомлення-рішення від 20.08.2014 р. № 155/26-59-17-01, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість на загальну суму 222 000,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 178 367,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 44 592,00 грн.;

3) вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.08.2014 р. № Ф-1153, згідно якої позивач має сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 81 612,67 грн.;

4) рішення № 1156/26-59-17-01 від 20.08.2014 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 4080,63 грн.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

У відповідності до ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами.

Відповідно до пп. 168.2.1. п.168.2 ст. 168 Податкового кодексу України платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов'язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

Згідно п. 177.2. ст. 172 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 вказаної статті передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

В силу ж п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку не враховуються при визначенні оподаткованого прибутку.

Отже, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід. Він визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Витрати, які приймають участь у формуванні об'єкта оподаткування - це документально підтверджені витрати операційної діяльності.

Разом з тим, як зазначено в п. 188.1. ст. 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості (у разі здійснення контрольованих операцій - не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу країни не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів:

а) у паперовому вигляді;

б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата виписування податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України);

ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Відповідно до п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно п. 5 «Порядку заповнення податкової накладної» затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2011 N 1379, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 р. за N 1333/20071, сплачена (нарахована) сума податку на додану вартість у податковій накладній повинна відповідати сумі податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг продавця у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеної у листі останнього від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією. Зареєстрований як платник податків у ДПІ Шевченківського району та має статус платника податку на додану вартість. Основним видом діяльності є надання інших комерційних послуг.

Позивачем декларувалися податкові зобов'язання за період: січень 2013 р., лютий 2013 р., березень 2013 р., квітень 2013 р., травень 2013 р., червень 2013 р., липень 2013 р., серпень 2013 р., вересень 2013 р., жовтень 2013 р., листопад 2013 р., грудень 2012 р., а також за звітній 2013 р.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом перевірки податкового органу стали господарські взаємовідносини позивача з ТОВ «Сандора», ТОВ «ТК «Мегаполіс Україна», ПП «Кока-Кола Беверіджис Україна Лімітед».

На підтвердження виконання господарських взаємовідносин між позивачем та ТОВ «Сандора», ТОВ «ТК «Мегаполіс Україна», ПП «Кока-Кола Беверіджис Україна Лімітед» позивачем надано видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні.

Позивач обґрунтовуючи свою позицію зазначає, що його не було повідомлено про проведення перевірки, що є протиправним, а тому оскаржувані рішення винесені всупереч чинному законодавству та підлягають скасуванню.

Однак, суд не може погодитися з такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, про проведення документальної планової виїзної перевірки фінансово-господарської діяльності ОСОБА_1 було проінформовано листом направленим на адресу фізичної особи підприємця про що свідчить фіскальний чек КМД УДППЗ «Укрпошта». Проте вказаний лист повернувся у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання.

В силу ч. 4 ст. 33 Кодексу адміністративного судочинства України у разі навправлення повідомлення та відсутності осіб за їх адресою проживання (реєстрації) вважається, що повідомлення вручене їм належним чином.

Слід також звернути увагу на те, що на адресу відповідача надійшов лист від ОСОБА_1, в якому останній зазначає, що 06.06.2014 р. у нього почалась перевірка ДПІ у Шевченківському районі та просить прийняти до уваги той факт, що з грудня 2013 р. позивач проживає на території Криму м. Євпаторія і не має наміру повертатися на територію України.

Отже, позивач був проінформований про проведення перевірки.

Щодо посилання позивача на те, що господарські операції позивача підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд не може погодитись з доводами позивача та критично ставиться до наданих позивачем первинних документів бухгалтерського обліку, підтверджуючих здійснення господарських операцій з вказаним контрагентом, з огляду на нижченаведене.

В даній справі судом встановлено, що господарські операції за перевіряємий період не підтверджуються з урахування реального часу здійснення операцій, вартості наданих послуг, наявності трудових ресурсів та інших основних засобів, які економічно необхідні для здійснення даних господарських операцій.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем здійснювалася господарська діяльність із оптової торгівлі тютюнових виробів та напоїв.

Водночас, позивачем не надано суду доказів, які свідчили б про наявність відповідного приміщення для здійснення його основного виду діяльності та зберігання товару; доказів, які б свідчили про наявність трудових ресурсів; доказів, які б свідчили про рух активів, зокрема, платіжних доручень, банківських виписок, касових квитанцій; доказів, які б свідчили про замовлення товару (його кількості, асортименту, договірної вартості), а також доказів, які б свідчили про передачу товару, зокрема, довіреностей на отримання матеріальних цінностей, прибутково-касових ордерів, доказів реалізації товару в іншому ланцюгу постачання тощо.

З огляду на викладене суд вбачає, що надані позивачем первинні документи носять сумнівний та неповний характер, що унеможливлює визначення об'єкту оподаткування та понесених витрат на здійснення господарської діяльності.

Наведені у сукупності обставини та досліджені судом документальні докази, суд вважає достатніми для висновку про те, що господарські операції з надання послуг фактично не мали реального характеру, замовлення послуг оформлені лише документально та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеними договорами.

Тому наявність у позивача необхідних документів, які відповідно до Податкового кодексу України та Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», що є підставою для віднесення певних сум до податкового кредиту (податкових та видаткових накладних тощо) сама по собі не є підставою для їх включення до складу податкового кредиту, оскільки судом встановлено, що господарських правовідносин у дійсності не було.

Отже, із наданих позивачем документів не можливо встановити зв'язок між його господарською діяльністю, придбанням послуг та їх реалізацією, руху активів, а відтак позивач не довів, що його дії по формуванню податкового кредиту та витрат, пов'язаних з його господарською діяльністю та є підставою для визначення чистого оподатковуваного доходу останнього, є правомірними.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 установлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв'язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

У зв'язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку про відсутність сукупності умов, обставин та підстав з якими Податковий кодекс України у взаємозв'язку з положеннями Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» пов'язують виникнення у позивача права на спірні суми податкового кредиту з ПДВ та витрат.

Пунктом 4 частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Встановлено, що в перевіряємому періоді позивачем було обрано загальну систему оподаткування обліку та звітності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Беручи до уваги той факт, що позивач в перевіряємий період знаходився на загальній системі оподаткування, а також те, що судом встановлено завищення останнім витрат, та, відповідно заниження чистого доходу, то вказане дає суду підстави дійти висновку, що в порушення п. 1 ч. 2 ст. 6 та п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» позивачем не в повному обсязі нараховувався, утримувався та перераховувався до бюджету єдиний внесок із сум чистого доходу, а тому рішення № 1156/26-59-17-01 від 20.08.2014 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником ненарахованого єдиного внеску є таким, що винесено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до абз. 1 п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Отже, вищезазначеною правовою нормою визначено обов'язок позивача надати документи на підтвердження правомірності формування показників звітності, та наслідки неподання таких документів. Крім того, цією правовою нормою визначено обов'язок врахування наданих документів під час прийняття рішення.

Статтею 44.7 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо посадова особа контролюючого органу, яка здійснює перевірку, відмовляється з будь-яких причин від врахування документів, наданих платником податків під час проведення перевірки, платник податків має право до закінчення перевірки надіслати листом з повідомленням про вручення та з описом вкладеного або надати безпосередньо до контролюючого органу, який призначив проведення перевірки, копії таких документів (засвідчені печаткою платника податків (за наявності печатки) та підписом платника податків - фізичної особи або посадової особи платника податків - юридичної особи). Протягом трьох робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу, що призначив перевірку, документи, визначені в акті перевірки як відсутні. У разі якщо під час проведення перевірки платник податків надає документи менше ніж за три дні до дня її завершення або коли надіслані у передбаченому абзацом першим цього пункту порядку документи надійшли до контролюючого органу менше ніж за три дні до дня завершення перевірки, проведення перевірки продовжується на строк, визначений статтею 82 цього Кодексу.

Зазначеною нормою визначено право платника податку після отримання акту перевірки надати документи, визначені в акті перевірки як відсутні.

Натомість, позивачем заперечень до акту перевірки не надавалося, відповідно не було надано і документів, визначених в акті як відсутніх. Зазначене унеможливлює розгляд судом документів, які було у встановленому порядку витребувано відповідачем у позивача, натомість позивачем не надано.

Враховуючи те, що судом не встановлено підстав для скасування податкових повідомлень-рішень від 20.08.2014 р. № 1154/26-59-17-01, від 20.08.2014 р. № 155/26-59-17-01 та рішення № 1156/26-59-17-01 від 20.08.2014 р. про застосування штрафних санкцій (за підсумками донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску), відповідно, відсутні підстави для задоволення даних позовних вимог.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування Вимоги Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 20.08.2014 р. № Ф-1153 у розмірі 4080,63 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6.3 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 № 455 (далі - Інструкція №455) органи доходів і зборів надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки, зокрема, у випадку якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника про суми доходу (прибутку) фізичних осіб - підприємців чи осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів у повідомленнях-розрахунках, де визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога надсилається одночасно з актом документальної перевірки платника єдиного внеску або актом про суми розбіжностей щодо сум доходу (прибутку), заявлених у звітності до органу доходів і зборів та задекларованих у річній податковій декларації фізичними особами - підприємцями чи особами, які забезпечують себе роботою самостійно, або повідомленням-розрахунком на всю суму донарахованого єдиного внеску.

Так, оскільки актом перевірки було встановлено порушення п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 4 ст. 1, ч. 11 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що призвело до не нарахування та несплати до бюджету єдиного соціального внеску на суму 81 612,67 грн., разом з актом перевірки позивачу було надіслано оскаржувану вимогу, що суд визначає правомірним.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що Вимога Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 20.08.2014 р. № Ф- 1153 про сплату боргу (недоїмки зі сплати єдиного внеску) у розмірі 81 612,67 грн. сформована та надіслана позивачу у відповідності до вимог Податкового кодексу України та Інструкції № 455, а, відтак, у суду відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Як зазначено в ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій та податкова вимога прийняті в межах повноважень податкового органу та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги відповідача є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

1. У позові Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) решту суми судових витрат у сумі 4384,80 грн. до Державного бюджету України.

3. Доручити ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) решти судових витрат в сумі 4384,80 грн.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О.Іщук