Справа № 820/19143/14
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2015-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

14 січня 2015 р. №820/19143/14

Харківський окружний адміністративний суд у складі :

головуючого судді - Волошина Д.А.

за участю секретаря судового засідання Ільницької І.Л.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луганської обласної державної адміністрації, Перевальської районної державної адміністрації про скасування розпоряджень, поновлення на посаді та стягнення суми ,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Луганської обласної державної адміністрації, Перевальської районної державної адміністрації, в якому просить суд, з урахуванням уточнень, скасувати розпорядження голови Перевальської райдержадміністрації від 27.10.2014 №396 "Про звільнення ОСОБА_1"; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника голови Перевальської районної державної адміністрації; стягнути з Перевальської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 12904,32 (дванадцять тисяч дев'ятсот чотири гривні 32 копійки) за час вимушеного прогулу; стягнути з Перевальської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5000,00 (п'ять тисяч гривень 00 копійок).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 23.12.2002 по 27.10.2014 р. працювала у Перевальській районній державній адміністрації. Розпорядженням голови райдержадміністрації від 27.10.2014 №396, була звільнена з посади заступника голови райдержадміністрації за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки на момент прийняття розпоряджень голови обласної державної адміністрації та районної державної адміністрації, відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.09.2014 №329 «Про щорічну відпустку ОСОБА_1», знаходилася у щорічній відпустці, тому не була повідомлена про заходи зі скорочення штату працівників Перевальської райдержадміністрації та її звільнення. Тому просить визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача від 27.10.2014 №396. Зобов'язати відповідача поновити її на посаді заступника голови Перевальської районної державної адміністрації. Стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Зазначає, що незаконним звільненням їй заподіяно моральну шкоду, яка полягала в порушення нормальних життєвих зв'язків душевних стражданнях в зв'язку з незаконним звільненням. На відшкодування моральної шкоди просить стягнути з відповідача 5000,00 грн.

Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача Перевальської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача Луганської обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, встановив наступне.

Розпорядженням від 30.01.2008 року №14 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника голови Перевальської районної державної адміністрації.

Розпорядженням голови райдержадміністрації від 27.10.2014 року №396 , позивача звільнено з посади заступника голови райдержадміністрації за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП.

Підставою для прийняття розпорядження голови райдержадміністрації від 27.10.2014 №396 стало розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації від 27.10.2014 №181С-к «Про звільнення керівників районних державних адміністрацій, що знаходяться на територіях, підконтрольним незаконним збройним формуванням», яке в подальшому розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації від 22.12.2014 №314С-к було скасоване

Розпорядження голови райдержадміністрації від 27.10.2014 №396 було прийнято на підставі розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації від 29.09.2014 №16С «Про деякі організаційні заходи щодо роботи райдержадміністрацій, які опинились в зоні проведення антитерористичної операції в Луганській області», в якому, абзацом 3 пункту 1 виконуючих обов'язки голів Перевальської, Антрацитівської, Краснодонської, Лутугинської, Слов'яносербської райдержадміністрацій зобов'язано вжити невідкладних заходів зі скорочення штатної чисельності працівників райдержадміністрацій, її апарату та структурних підрозділів до мінімальної кількості (не більше 8 штатних одиниць) з урахуванням вимог, передбачених чинним законодавством.

На виконання розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації від 29.09.2014 №16С, заступником голови, виконуючим обов'язки голови Перевальської райдержадміністрації Скибою Н.О. було прийняте розпорядження голови райдержадміністрації від 09.10.2014 №360 «Щодо скорочення штатної чисельності працівників райдержадміністрації», п. 1 якого відділу організаційно-кадрової роботи апарату райдержадміністрації доручено попередити працівників про наступне звільнення з посад за п. 1 ст. 40 КЗпП.

Оцінюючи обґрунтованість прийнятого відповідачем оскаржуваного рішення, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЗаконуУкраїни "Про місцеві державні адміністрації" від 09.04.1999 р. № 586-XIV перший заступник та заступники голови обласної, районної державної адміністрації призначаються на посаду головою відповідно обласної, районної державної адміністрації за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Пункт 19 цієї постанови Пленуму Верховного Суду України передбачає, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Стаття 49-2 КЗпП України покладає обов'язок на роботодавця попереджати працівників персонально не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення.

З аналізу вказаних норм слідує, що правом на розірвання трудового договору у випадку змін в організації виробництва і праці (п. 1 ч. 1ст. 40 КЗпП України) наділений власник або уповноважений ним орган. Водночас, таке право власник може реалізувати лише по закінченню двомісячного строку попередження працівника .

Проте, зі списку працівників Перевальської районної державної адміністрації ознайомлених з розпорядженням Перевальської районної державної адміністрації від 09.10.2014 року №360 вбачається, що у графі №28 підпис ОСОБА_1 відсутній.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.09.2014 №329 «Про щорічну відпустку ОСОБА_1», позивач у період з 30.09.2014 по 14.10.2014 на 15 календарних днів за період з 01.02.2011 по 31.01.2012, з 15.10.2014 по 21.10.2014 на 7 календарних днів за період з 01.02.2012 по 31.01.2013, з 22.10.2014 по 20.11.2014 на 30 календарних днів за період з 01.02.2013 по 31.01.2014, з 21.11.2014 по 30.11.2014 на 10 календарних днів за період з 01,02.2014 по 31.01.2015 знаходилася у щорічній відпустці та у додаткових оплачуваних відпустках за стаж роботи з 01.12.2014 по 07.12.2014 на 7 календарних днів за період з 01.02.2013 по 31.01.2014 та з 08.12.2014 по 15.12.2014 на 8 календарних днів за період з 01.02.2014 по 31.01.2015 р.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач не була ознайомлена з розпорядженням голови Перевальської районної державної адміністрації від 09.10.2014 року №360 «Щодо скорочення штатної чисельності працівників райдержадміністрації».

Таким чином, сукупність зібраних та перевірених в судовому засіданні доказів дають суду підстави вважати, що оскаржуване розпорядження голови Перевальської райдержадміністрації від 27.10.2014 №396 "Про звільнення ОСОБА_1" прийняте з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, а відтак підлягає скасуванню.

Крім того, суд зазначає, що розпорядженням голови Луганської обласної державної адміністрації від 22.12.2014р. № 314 с-к з метою приведення актів облдержадміністрації у відповідність до вимог чинного законодавства, скасовано розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації від 27.10.2014р. № 181с-к «Про звільнення керівників районних державних адміністрації, що знаходяться на територіях, підконтрольних незаконним збройним формуванням.» (а.с. 16, 56)

У відповідності до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Розглядаючи питання про поновлення позивача, суд взяв до уваги позицію Верховного Суду України, викладену у абзаці другому п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9, згідно якої працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Крім того, у відповідності до положень ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не як за один рік.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок) цей порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт "з" пункту 1). У відповідності до ч. 3 п. 2 Порядку, збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, розраховуючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом взято до уваги середньоденну заробітну плату зазначену в довідці відповідача від 27.10.2014 року №03-20/1606, яка становить 248,16 грн. та середньомісячна заробітна плата в розмірі 5211,36 грн. (а.с. 22)

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 12904,32 грн. (248,16 х 52).

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. слід зазначити наступне.

Як стверджувала позивач у судовому засіданні звільнення негативно відобразилося на її емоційно-психологічному стані. Вкрай пригнічений стан, зумовлений звільненням, призвів до нервових зривів, порушення сну . Всі зазначені факти значним чином змінили ритм та порядок життя позивача, порушили її нормальні життєві зв'язки, внаслідок вона повинна прикладати значні додаткові зусилля для організації подальшого свого життя.

Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи..

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.

Судом встановлено, що м. Перевальськ Луганської області знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, тому позивач була вимушена не працювати у зв'язку з вказаними обставинами та знаходилась у відпустці.

З врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин, характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити дану вимогу частково та стягнути на користь позивача 1000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що відповідачі як суб'єкти владних повноважень не надали суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються їхні заперечення. Тому з урахуванням викладеного адміністративний позов підлягає задоволенню.

Крім того, у відповідності до вимог ч.1 ст.256 КАС України судове рішення в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин, судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Луганської обласної державної адміністрації, Перевальської районної державної адміністрації про скасування розпоряджень, поновлення на посаді та стягнення суми - задовольнити частково.

Скасувати розпорядження голови Перевальської районної державної адміністрації від 27.10.2014р. №396 "Про звільнення ОСОБА_1"

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника голови Перевальської районної державної адміністрації

Стягнути з Перевальської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 12904,32 (дванадцять тисяч дев'ятсот чотири гривні 32 копійки) за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Перевальської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000,00 (одна тисяча гривень 00 копійок).

В іншій частині позову відмовити.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника голови Перевальської районної державної адміністрації та стягнення виплати місячного середнього заробітку в розмірі 5211,36 грн.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного проваджені або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 19 січня 2014 року.

Суддя Волошин Д.А.