Справа № 2а-10908/11
Суддя: Нос С.П.
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 р. Справа № 151945/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Хобор Р. Б., Яворського І. О.;

за участю секретаря судового засідання - Гелецького П. В.;

позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Івахів Н. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Збаразької виправної колонії про зобов'язання вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

10 травня 2011 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Збаразької виправної колонії про зобов'язання Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Тернопільській області здійснити перерахунок заробітної плати з 01 грудня 2008 року по 30 листопада 2010 року з урахуванням 30% за особливо важкі умови служби та 10% за кваліфікаційну категорію, та на основі цих коштів провести перерахунок пенсії в Пенсійному фонді м. Тернополя.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що на медичних працівників СІЗО, установ виконання покарань, лікарень кримінально-виконавчої системи поширюються професійні права та пільги медичних та фармацевтичних працівників, що обумовлені законодавством України про охорону здоров'я.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

Зазначену постанову мотивовано тим, що позивач не являється медичним працівником, оскільки вона була прийнята на службу у кримінально-виконавчу службу на посаду лікаря-фтизіатра, за що отримувала грошове забезпечення, а не заробітну плату.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем - ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що прийнята судом першої інстанції постанова є незаконною, безпідставною та не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи.

Позивач, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримала та просить таку задовольнити.

Представник відповідача - Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Тернопільській області, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечила та просить таку залишити без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, суд, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим здійснювати розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що позивач 13 грудня 2010 року згідно наказу № 77 о/с управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Тернопільській області звільнена з посади майора внутрішньої служби, начальника відділення лікаря-фтизіатра міжобласної спеціалізованої туберкульозної лікарні Збаразької виправної колонії № 63 з 15 грудня 2010 року.

Відповідно до грошового атестату № 19 вона отримала такі види грошового забезпечення: п. 2.2 за небезпечні для здоров'я особливо важкі умови служби у розмірі 7,5 відсотків; п. 7 надбавка за кваліфікаційну категорію 5 відсотків.

Постановою Кабінету міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», для осіб начальницького складу лікарів-фтизіатрів передбачено підвищення посадового окладу у розмірі 15 відсотків та надбавка за першу кваліфікаційну категорію у розмірі 10 відсотків.

Додатком № 26 до Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294, встановлено додаткові види грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, а саме підвищення посадового окладу за особливі умови служби, пов'язані з підвищеним ризиком для життя, у розмірі 15 відсотків у туберкульозних лікарнях і санаторіях, а також туберкульозних відділеннях, палатах і кабінетах, лікувальних установ загального типу.

Згідно додатку № 28 До Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294, встановлено додаткові види грошового забезпечення, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів Державної кримінально-виконавчої служби, а саме надбавку до посадового окладу медичним працівникам за першу кваліфікаційну категорію у виді 10 відсотків посадового окладу.

Відповідно до п. 7 вищезазначеної постанови, до упорядкування додаткових видів грошового забезпечення, визначених згідно з додатками 25-28, їх виплата проводиться в межах затвердженого фонду грошового забезпечення в обсязі до 50 відсотків установленого згідно із зазначеними додатками розміру.

Таким чином позивачу ОСОБА_1 грошове забезпечення нараховано відповідно до п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294, а саме: за небезпечні для здоров'я особливо важкі умови служби у розмірі 7,5 відсотків; надбавка за першу кваліфікаційну категорію 5 відсотків.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що не заслуговують на увагу посилання позивача на Закон України «Про боротьбу із захворюванням на туберкульоз», Наказ № 308/519 від 05 жовтня 2005 року Міністерства праці і соціальної політики та Міністерства охорони здоров'я та Наказ № 3/6 від 18 січня 2000 року Державного департаменту України з питань виконання покарань та Міністерства охорони здоров'я України, оскільки вони стосуються умов то розмірів оплати праці медичних працівників та інших працівників, які надають медичну допомогу хворим.

Позивач не являється медичним працівником, чи іншим працівником, оскільки вона була прийнята на службу у кримінально-виконавчу службу на посаду лікаря-фтизіатра за що отримувала грошове забезпечення, а не заробітну плату, яке включало посадовий оклад, оклад за спеціальне звання, підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премії, які виплачувались згідно Постанови Кабінету Міністрів від 07 листопада 2007 року № 1294.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2011 року в справі № 2а-10908/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

Р. Б. Хобор

Ухвалу складено в повному обсязі 19 січня 2015 року.