Справа № 1570/5978/12
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2015-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2015 року м. Київ К/800/9138/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Голубєвої Г.К.

Суддів Блажівської Н.Є

Ланченко Л.В.

при секретарі судового засідання: Мосійчук І.М.,

розглянувши касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі міста Одеси Одеської області Державної податкової служби

на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2013 року

у справі №1570/5978/2012

за позовом Компанії «Інбуд» у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю

до Державної податкової інспекції у Суворовському районі міста Одеси Одеської області Державної податкової служби

про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Компанія «Інбуд» у вигляді ТОВ звернулася до суду з позовом до ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Одеської області ДПС про скасування податкового повідомлення-рішення від 04 липня 2012 року № про збільшення грошового зобов'язання з ПДВ на 13157390,00 грн. (основний платіж - 11156274,00 грн., штрафні санкції - 2001116,75 грн.).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.11.2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2013 року у даній справі позов задоволено з огляду на правомірність заявлених вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти законне рішення, оскільки вважає, що рішення суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального права та без належного врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем було проведено перевірку позивача з питань дотримання вимог діючого законодавства, за результатами якої встановлено порушення позивачем пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 року №168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (далі - Закон № 168/97-ВР), абзацу «а» п.198.1 ст. 198 ПК України, наслідком чого стало заниження суми ПДВ на 11156274,00 гривень.

На підставі вищенаведеного відповідачем було прийнято спірне податкове повідомлення-рішення.

Зміст порушень з боку позивача, на думку податкового органу, полягав у здійсненні безтоварних господарських операцій з деякими контрагентами, у яких відсутні виробничі потужності, складські приміщення, трудові ресурси та які не знаходяться за місцем реєстрації, а також у дефектах отриманих податкових накладних та недекларуванні податкових зобов'язань зазначеними контрагентами.

Підставою для висновків про наявність таких порушень позивача стало отримання відповідачем актів інших податкових органів «Про неможливість проведення документальної перевірки/зустрічної звірки» зазначених контрагентів.

Задовольняючи позов, суди виходили з наступних мотивів, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону № 168/97-ВР, п.198.1, п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу).

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пп.7.4.5 п.7.4. ст.7 Закону № 168/97-ВР, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до пп.7.5.1 п.7.5 Закону № 168/97-ВР, п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Для підтвердження включення сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги) до складу податкового кредиту, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Як було вірно встановлено судами, факт здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, виписаними позивачу його контрагентами, а саме - договорами, податковими накладними, довідками про вартість виконаних робіт, актами прийняття виконаних робіт, видатковими накладними на поставку товарів, платіжними дорученнями та ін.

На час укладання договорів із позивачем, його контрагенти були платниками ПДВ згідно чинного законодавства та належним чином зареєстрованими у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, тобто мали достатній об'єм правоздатності для укладення спірних угод.

Як вбачається з матеріалів справи, контрагенти позивача мали відповідні ліцензії на право здійснення будівельної діяльності, що підтверджує наявність у цих контрагентів матеріальної бази та фахового персоналу для здійснення такого виду господарської діяльності,та спростовує висновок податкового органу про неможливість надання цими контрагентами позивачу послуг у сфері будівництва.

Доводи відповідача про нікчемність угод, укладених між позивачем та його контрагентами, судами правомірно не прийняті до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження такого факту.

Крім того, у процесі розгляду справи суди обґрунтовано взяли до уваги, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Невиконання контрагентом свого зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету зумовлює відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

За таких обставин, суди дійшли вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі міста Одеси Одеської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2013 року у справі №1570/5978/2012 залишити без змін.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.
Судді підписБлажівська Н.Є.
підписЛанченко Л.В.

Ухвала складена у повному обсязі 16.01.2015 р.