Справа № 824/3546/14-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року м. Чернівці Справа № 824/3546/14-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Герегової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Чернівецької області про визнання незаконною відмову та зобов'язання до вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Чернівецької області про визнання незаконною відмову та зобов'язання до вчинення певних дій.

Позивач просить суд визнати незаконною відмову прокуратури Чернівецької області в нарахуванні та виплаті йому грошової допомоги; зобов'язати прокуратуру Чернівецької області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу без сплати податку у разі виходу на пенсію за вислугою років у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожний повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури, тобто у відповідності до частини п'ятнадцятої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», який діяв на час призначення йому пенсії (станом на 25 грудня 2008 року).

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відмова відповідача у нарахуванні та виплаті йому грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію суперечить положенням Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 06 лютого 2012 року по справі №21-322а11 та від 01 липня 2014 року по справі № 21-244а14, висновкам Конституційного Суду України у рішеннях від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій, а тому є незаконною.

Вказує, що згідно частини п'ятнадцятої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», яка діяла на час призначення йому пенсії - 25 грудня 2008 року, виплата грошової допомоги пов'язана саме із виходом на пенсію за вислугою років. На думку позивача, оскільки у грудні 2008 року йому як працюючому в органах прокуратури України було призначено пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», то він має право на отримання і грошової допомоги.

Відповідач надав суду заперечення проти позову, в яких, посилаючись на правомірність відмови щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги, вказуючи про відсутність підстав для виплати такої допомоги станом на час звільнення позивача з органів прокуратури - 18 квітня 2014 року, просив суд в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні позивач надав пояснення аналогічні тим, що зазначені у позовній заяві. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, наведених у письмових запереченнях проти позову. Просив суд в позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 грудня 2008 року ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». При цьому позивач продовжував працювати в органах прокуратури України.

Наказом в.о. Генерального прокурора України від 17 квітня 2014 року №638-к старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та процесуального керівництва управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Чернівецької області з 18 квітня 2014 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Чернівецької області із запитом про причини невиплати йому грошової допомоги, що була передбачена частиною п'ятнадцятою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (станом на час призначення пенсії - 25 грудня 2008 року). Також просив нарахувати та виплатити йому грошову допомогу у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором та слідчим прокуратури.

Листом від 18 листопада 2014 року №11-2914-14 прокуратура Чернівецької області повідомила позивача про відсутність законних підстав для нарахування і виплати грошової допомоги.

Відповідач виходив з того, що за змістом статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» основною умовою для отримання грошової допомоги станом на 25 грудня 2008 року було безпосереднє звільнення працівника із займаної посади, а позивач оформив пенсію без фактичного звільнення з органів прокуратури. Тому право на отримання вказаної допомоги у нього на час оформлення пенсії не виникло. А на час звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури у зв'язку з виходом на пенсію норма щодо виплати грошової допомоги, передбачена частиною шістнадцятою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», була виключена Законом України «Про запобігання фінансовій катастрофі та створення передумов для економічного зростання в Україні». Зміни набрали чинності з 01 квітня 2014 року. Таким чином, станом на 18 квітня 2014 року підстав для нарахування та виплати грошової допомоги ОСОБА_1 не було.

Не погоджуючись з відмовою прокуратури Чернівецької області щодо нарахування та виплати грошової допомоги, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини п'ятнадцятої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції станом на час призначення позивачу пенсії за вислугу років - 25 грудня 2008 року) прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачується грошова допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури.

За змістом наведеної норми виплата грошової допомоги можлива за умови звільнення працівників з роботи в органах прокуратури у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років чи по інвалідності. Тобто виплаті такої грошової допомоги повинно передувати як набуття права на пенсію за вислугу років чи по інвалідності, так і звільнення з органів прокуратури у зв'язку з виходом на пенсію.

Як вбачається з обставин справи, після призначення позивачу 25 грудня 2008 року пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» останній з органів прокуратури України не звільнився та продовжував працювати до 18 квітня 2014 року.

За таких обставин, у грудні 2008 року ОСОБА_1 не мав права на отримання грошової допомоги, передбаченої частиною п'ятнадцятою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Відтак, доводи позивача щодо наявності у нього права на отримання грошової допомоги, передбаченої частиною п'ятнадцятою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», станом на 25 грудня 2008 року - безпідставні.

Відповідач в оскаржуваному позивачем рішенні, що оформлено листом від 18 листопада 2014 року №11-2914-14, обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті грошової допомоги, передбаченої частиною п'ятнадцятою статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», яка була чинною час призначення позивачу пенсії.

Крім цього, суд зазначає, що Законом України «Про запобігання фінансовій катастрофі та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VII було виключено частину шістнадцяту статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», якою передбачалось, що прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачується грошова допомога у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури.

Вказані зміни набрали чинності з 01 квітня 2014 року.

Отже, станом на 18 квітня 2014 року - час звільнення позивача з органів прокуратури за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років, норма щодо виплати грошової допомоги була виключена, тобто не діяла.

Таким чином, правових підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги при звільненні його з органів прокуратури не було.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про правомірність відмови прокуратури Чернівецької області в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги.

При прийнятті оскаржуваного позивачем рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до частини першої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду даної справи відповідач довів суду правомірність прийнятого ним та оскаржуваного позивачем рішення.

Натомість доводи позивача в обґрунтування заявленого позову є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Посилання позивача на правові позиції суду касаційної інстанції та висновки Конституційного Суду України є безпідставними, оскільки такі не стосуються спірних правовідносин.

З огляду на викладене, правові підстави для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову відсутні.

Керуючись статтями 160 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 21 січня 2015 року.