Справа № 826/16357/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(в порядку письмового провадження)

м. Київ

19 грудня 2014 року 12:50 № 826/16357/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клочкової Н.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва Головного управління Міндоходів у місті Києві
до Приватного акціонерного товариства «Металоконструкції України»
про стягнення податкового боргу,
ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з поданням до приватного акціонерного товариства «Металоконструкції України» (далі - відповідач) про стягнення податкового боргу по ПДВ в розмірі 588804,00 грн. шляхом стягнення коштів з розрахункових рахунків у банках: ПАТ "КБ "Надра" МФО банку 230546 р/р 4001 (українська гривня); ПАТ "КБ "Надра" МФО банку 230546 р/р 4002 (українська гривня); ПАТ "Інтеграл-банк" МФО банку 320735 р/р 8668 (українська гривня); ПАТ КБ "Приватбанк" МФО банку 321842 р/р 8668 (українська гривня) та зарахування на бюджетний рахунок № 0011 (одержувач: УДКСУ у Шевченківському районі м. Києва, код одержувача 37995466, банк одержувача ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО 820019, код платежу 14010100).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2014 року подання у справі № 826/16357/14 повернуто податковому органу.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2014 апеляційну скаргу ДПІ у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві задоволено, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2014 року скасовано, а справу направлено до продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.12.2014 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до судового розгляду на 10.12.2014, яке відкладалося до 17.12.2014.

В судове засідання 17.12.2014 представники сторін не з'явилися, а тому суд враховуючи скорочені строки розгляду даної категорії справ, згідно ч. 8 ст. 183-3 КАС України та керуючись положеннями ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 17.12.2014 суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з подання, ПрАТ «Металоконструкції України» станом на 20.10.2014 має податковий борг по податку на додану вартість в сумі 588804, 00 грн. (т. 1, арк. 3), а саме:

- 20.07.2014 нараховано самостійно платником 113934,00 грн., відповідно до декларації № від 20.07.2014;

- 30.07.2014 нараховано самостійно платником 473850,00 грн., відповідно до декларації № від 20.07.2014;

- 20.10.2014 нараховано 1020,00 грн., згідно податкового повідомлення-рішення № від 09.09.2014.

Таким чином, позивач стверджує, що заборгованість ПрАТ «Металоконструкції України» перед бюджетом в розмірі 587784,00 грн. (113934,00 + 473850,00) виникла в результаті не сплати податкових зобов'язань, згідно самостійно поданих декларацій.

В той час, як заборгованість ПрАТ «Металоконструкції України» перед бюджетом в розмірі 1020,00 грн. виникла в результаті донарахування позивачем грошового зобов'язання підприємству, згідно податкового повідомлення-рішення № від 09.09.2014.

У зв'язку з чим, ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві виставлено ПрАТ «Металоконструкції України» податкову вимогу від 22.07.2014 № 14022-25, яка 21.08.2014 була направлена на адресу відповідача.

Однак, в матеріалах справи відсутні податкові декларації № від 20.07.2014, № від 20.07.2014, податкове повідомлення-рішення № від 09.09.2014 та податкова вимога від 22.07.2014 № 14022-25.

Оцінивши за правилами ст. 86 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва прийшов до висновку про відмову у задоволенні подання ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України), який відповідно до п. 1.1 ст. 1 цього Кодексу регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Пунктом 15.1 ст. 15 ПК України передбачено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Податковим зобов'язанням в розумінні ПК України визначається сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

У відповідності до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України "грошове зобов'язання платника податків" - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно п. 54.1 ст. 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (п. 57.1 ст. 57 ПК України).

Відповідно до п. 57.3 ст. 57 ПК України, у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Згідно п. 56.18 ст. 56 ПК України, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню.

Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не надав суду доказів оскарження податкового повідомлення-рішення № від 09.09.2014, як і не надав доказів, що дане податкове повідомлення-рішення було скасовано.

Підпунктом 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання набуває статусу податкового боргу.

Згідно п. 59.1 ст. 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до п. 58.3 ст. 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого її місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Як вбачається із подання, ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві було винесено податкову вимогу від 22.07.2014 № 14022-25.

Проте, як вбачається із матеріалів справи первісний екземпляр подання було повернуто позивачеві разом із усіма доданими матеріалами, які були отримані 27.10.2014 представником за довіреністю Скрипніковою В.С. (т. 1, арк. 22-24).

При цьому, судом задля вжиття належних заходів із метою встановлення реальних обставин справи, ухвалою суду від 09.12.2014 про відкриття провадження у даній справі та призначення її до судового розгляду було витребувано у позивача копії документів, які зазначені в додатках до подання податкового органу та попереджено, що у разі їх не надання справу буде вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи, скорочені строки розгляду даної категорії справ, позивача 10.12.2014 було повідомлено про вищенаведені обставини телефонограмою, згідно ч. 1 ст. 38 КАС України (Т. 1, арк. 43).

Однак, позивач витребувані судом докази ані на судове засідання 10,12.2014, ані на судове засідання 17.12.2014 так і не надав суду без поважних причин, тому суд вирішував дану справу на підставі наявних у ній доказів.

Відтак, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні податкові декларації № від 20.07.2014, № від 20.07.2014, податкове повідомлення-рішення № від 09.09.2014 та податкова вимога від 22.07.2014 № 14022-25 суд позбавлений можливості встановити, які суми були задекларовані відповідачем та, які зазначені суми в податковому повідомленні-рішенні та податковій вимозі.

Крім того, суд позбавлений можливості встановити чи взагалі існують вищенаведені документи з відповідними реквізитами.

Відповідно до п. 59.5 ст. 59 ПК України у разі коли у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується, погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що виник після надіслання (вручення) податкової вимоги.

Однак, суду не відомо чи наявний у відповідача борг на момент розгляду справи, чи не погашена сума боргу відповідачем та чи дійсна і не скасована податкова вимога від 22.07.2014 № 14022-25, як і не відомо чи не звертався відповідач до позивача із заявами про розстрочення/відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу.

Органами уповноваженими здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу в межах їх повноважень, згідно з п. 41.5 ст. 41 ПК України, є виключно органи державної податкової служби.

Відповідно до пп. 20.1.28 п. 20.1 ст. 20 ПК України органи державної податкової служби мають право стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов'язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом.

Зокрема, підпунктом 20.1.18 п. 20.1 ст. 20 ПК України передбачено право органів державної податкової служби звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини.

Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами (п. 87.2 ст. 87 ПК України).

Орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі (п. 95.1 ст. 95 ПК України).

Згідно з п. 95.2 ст. 95 ПК України стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання такому платнику податкової вимоги.

Отже, право на стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу виникає у контролюючого органу на наступний день після закінчення 60 днів з дня надіслання платникові податків податкової вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2013 року у справі № К/9991/71357/11.

Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання органам державної податкової служби, у розмірі суми податкового боргу або його частини (п. 95.3 ст. 95 ПК України).

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві не було доведене суду існування податкового боргу у відповідача, оскільки позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження його існування.

Відповідно до ч. 2 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що подання є необґрунтованим, а, відтак, таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

В даному випадку відсутнє документальне підтвердження судових витрат відповідача, а тому вони стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні подання державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва Головного управління Міндоходів у місті Києві повністю.

Постанова може бути оскаржена у встановленому порядку ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України із врахуванням вимог ст. 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, із врахуванням вимог ст. 183-3 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова