Справа № 341/2749/14-а
Суддя: Гаполяк Т. В.
Дата ухвалення: 2015-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 341/2749/14-а
Номер провадження 2-а/341/5/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2015 року Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Гаполяка Т. В.

секретаря Томин Л. В.

розглянувши у місті Галичі в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора взводу ДПС по обслуговуванню стаціонарного поста № 3 роти ДПС ДАІ підпорядкованої УМВС України в Житомирській області, прапорщика міліції Бурішевського Петра Миколайовича, про визнання дій інспектора протиправними, скасування постанови та закриття провадження у справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до інспектора взводу ДПС по обслуговуванню стаціонарного поста № 3 роти ДПС ДАІ підпорядкованої УМВС України в Житомирській області, прапорщика міліції Бурішевського П. М. та просить суд визнати дії інспектора протиправними, скасувати постанову відповідача серії ПС1 № 642410 від 13 травня 2014 року та закриття провадження у справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КАС України.

В обґрунтування позову покликається на те, що наведені в оскаржуваній постанові відомості щодо керування 13 травня 2014 року автомобілем зі швидкістю руху 72 км/год. при обмеженні такої 50 км/год. не відповідають дійсності, оскільки він рухався зі швидкістю 65 км/год. Покази використовуваного приладу вимірювання швидкості «Візир» не слід брати до уваги, оскільки такий не належить до спеціальних технічних засобів, що працюють в автоматичному режимі і не може працювати без участі оператора. Відповідачем при винесенні постанови не забезпечено йому можливість реалізувати права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, визначені ст. 268 КУпАП, ст. 55 Конституції України в частині отримання правої допомоги. Вважає, що відповідач виніс оскаржувану постанову в порушення ст. 124 Конституції України за відсутності повноважень, оскільки правосуддя здійснюється виключно судами. Не врахувавши ст. 62 Конституції України, п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідач порушив принцип презумпції невинуватості встановши та декларувавши вину.

Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи позивач та його представник в судове засідання не з'явились. Позивачем подано та не відкликано заяву про розгляд справи у його відсутність.

Належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з'явився. Відповідачем скеровано заяву про розгляд справи у його відсутність та письмові заперечення.

Заперечуючи позов відповідач покликається на те, що 13 травня 2014 року на стаціонарному пості № 3 здійснював контроль за дотриманням ПДР учасника руху в тому числі і щодо дотримання швидкісного режиму. О 16 год. 57 хв. з використанням приладу вимірювання швидкості «Візир» ним зафіксовано перевищення швидкості позивачем при керуванні автомобілем. Після цього автомобіль зупинено та доведено до відома водія про допущення перевищення швидкості. Після консультації по телефону позивач відмовився на пістававі ст. 63 Конституції України вносити до складованого ним протоколу про адміністративне правопорушення пояснення, від підпису такого та від підпису оскаржуваної постанови. Відповідач просив розглянути справу у його відсутності.

Судом ухвалено розгляд справи здійснити в порядку письмового провадження, виходячи з вимог ч. 6 ст. 128 КАС України.

Дослідивши здобуті докази, суд приймаючи рушення враховує наступне.

Пунктом 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Положенню пункту 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України дано офіційне тлумачення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 30.05.2001 р. N 7-рп/2001 за яким виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну.

Відповідно до ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов'язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 7 КУпАП закріплений принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особу, що притягають до адміністративної відповідальності, вважають невинуватою, доки протилежне не буде доведено й зафіксовано в установленому законом порядку, що є відмінним від принципу презумпції невинуватості при обвинуваченні у вчиненні злочину за яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Статтею 7 КУпАП також закріплено право особи оскаржити прийняте рішення у справі щодо притягнення до адміністративної в т.ч. і в судовому порядку.

Диспозицією ч. 1 ст. 122 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається, зокрема, перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Відповідно до п. 12.9 Б Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31.

Відповідно до п. 12.102 В ПДР України, обмеження дозволеної швидкості руху вводяться постійно виключно у місцях розташування стаціонарних постів Державтоінспекції.

Оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП по факту керування 13 травня 2014 року о 16.57 автомобілем НОМЕР_1, на автодорозі Київ-Чоп при обмеженій швидкості руху 50 км. год. зі швидкістю 72 км/год, чим перевищив на 22 км/год. допустиму швидкість. Швидкість вимірювалась приладом Візир 0812435.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Суд приходить до переконання що позивачем перевищено допустиму швидкість руху, що стверджується здобутими доказами, зокрема:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії АВ2 № 885080 від 13 травня 2014 року, складеним відповідачем з залучення двох свідків. Позивач від підпису та внесення пояснень (заперечень) відмовився;

- показаннями, які в силу ст. 251 КУпАП є належним доказом, приладу вимірювання швидкості Візир 0812435, повірку якого проведено (свідоцтво 3 22-2/1418642 від 30 квітня 2014 року), доданими фотознімками.

Відповідно до ст. 222 КУпАП, органи внутрішніх справ (міліція) розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, частини перша, друга і третя статті 122

Від імені органів внутрішніх справ (міліції) розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право:

3) за адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частинами першою, другою і третьою статті 122 - працівники відповідних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху, які мають спеціальні звання.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також у дусі запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, та суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази в справі, що відповідачем проігноровано.

З огляду на вищевказане, оцінивши здобуті докази, суд вважає оспорювану постанову такою, що прийнята із дотриманням встановленої процедури, уповноваженою на те особою. Відповідачем вірно оцінено здобуті докази, встановлені обставини справи відповідають дійсним, накладено адміністративне стягнення в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП, з врахуванням характеру вчиненого правопорушення, особу порушника, ступеня його вини, та таке відповідає критеріям, визначених ст. 23 КУпАП.

Враховуючи наведене та те, що підставою притягнення до адміністративної відповідальності є адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку про необхідність у позові відмовити.

Керуючись ст.ст. 11,99,104,160,161,163,167 КАС України, ст.ст. 23, ч. 1 ст. 122, 251, 252, 293 КУпАП , -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора взводу ДПС по обслуговуванню стаціонарного поста № 3 роти ДПС ДАІ підпорядкованої УМВС України в Житомирській області, прапорщика міліції Бурішевського Петра Миколайовича про визнання дій інспектора протиправними, скасування постанови серії ПС1 № 642410 від 13 травня 2014 року та закриття провадження у справі щодо притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КАС України - відмовити.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя:Т. В. Гаполяк