Справа № 826/15337/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2015-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
ПОСТАНОВА
Іменем України

14 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі: Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України Генерального штабу Збройних Сил України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.11.2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправним та скасування пункту наказу, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до начальника Генерального штабу - Головнокомандувача ЗСУ Генерального штабу ЗСУ про визнання протиправним та скасування п. 2 наказу від 27.08.2014 року № 217.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.11.2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, начальник Генерального штабу - Головнокомандувач ЗСУ Генерального штабу ЗСУ подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позову. При цьому апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність оскаржуваного рішення, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Апеляційна інстанція не може підтримати таку правову позицію.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом.

Військова частина НОМЕР_1 є підрозділом радіоелектронної розвідки, належить до тактичної ланки рівня «рота» та станом на 31.05.2014 року дислокувалася у м. Луганськ.

Наказом т.в.о. начальника Генерального штабу ЗСУ Головнокомандувача ЗСУ від 27.08.2014 року № 217 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за порушення норм абз. 4 та 6 ст. 11, абз. 2 ст. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України щодо обов`язку військовослужбовця берегти державне майно, виконувати відданий йому наказ, абз 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України щодо неухильного виконання вимог військових статутів та наказів командирів, абз. 5 щодо виконання своїх функціональних обов`язків, затверджених командиром військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2013 року, щодо обов`язку заступника командира військової частини організовувати належну роботу щодо формування в особового складу військової частини НОМЕР_1 високих морально-психологічних якостей, готовності до свідомого виконання положень Конституції України і законів України, Військової присяги, вимог військових статутів Збройних Сил України, інших нормативно-правових і наказів командирів (начальників) на капітана ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення «позбавлення військового звання» (п. 2 Наказу).

Вирішуючи питання щодо правомірності накладення на позивача вказаного вище дисциплінарного стягнення, судова колегія виходить з наступного.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Прядок накладення дисциплінарних стягнень визначено статтями 83-87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Так, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення.

За таких обставин, з аналізу вищезазначених нормативних актів випливає, що порядок накладання дисциплінарних стягнень передбачає призначення службового розслідування, з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу в порядку та строки, визначені Дисциплінарним статутом.

З матеріалів справи слідує, що акт службового розслідування затверджено командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України 20.06.2014 року, а оскаржений наказ видано 27.08.2014 року.

З акту службового розслідування за фактом втрати особовим складом військової частини НОМЕР_1 зброї, військової техніки та майна, копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що в ході службового розслідування встановлено наступне:

«31.05.2014 близько 09:30 до воріт військової частини НОМЕР_1 під`їхав автомобіль, з якого вийшов громадянин т аз метою проведення переговорів викликав командування військової частини. На переговори до воріт військової частини НОМЕР_1 вийшли командир військової частини НОМЕР_1 , заступник командира військової частини з озброєння, начальник штабу перший заступник командира військової частини НОМЕР_2 , який перебував у військовій частині НОМЕР_1 в якості старшого начальника з метою надання допомоги командуванню військової частини НОМЕР_1 в організації діяльності військової частини в умовах погіршення соціально-політичної обстановки в місті Луганськ. В ході переговорів громадянин представився начальником контррозвідки самопроголошеної Луганської народної республіки та агітував здатись без збройної боротьби. Про факт переговорів командир військової частини НОМЕР_1 доповів по команді та дозволив частині особового складу військової частини НОМЕР_1 відпочинок.
В подальшому 31.05.2014, приблизно о 19 год. 00 хв., військову частину НОМЕР_1 (позицію та штаб частини) оточила за попередньою змовою група невідомих осіб у кількості приблизно 150-200 чоловік озброєних автоматами Калашнікова зразка 1974 року, ручними кулеметами та кулеметами Калашнікова; протитанковими реактивними гранатометами, автоматичними гранатометами АГС-17, станковими крупнокаліберними кулеметами ДШК калібром 12,6мм, а також спареними пересувними автоматичними зенітними установками 23У23 калібром 23мм. На дахах поблизу розташованих багатоповерхових житлових будинків зайняли вогневі позиції снайпери озброєні гвинтівками. На момент оточення у військовій частині знаходилось 33 військовослужбовці, командування військової частини вступило у переговори з представниками самопроголошеної Луганської народної республіки. Вище стоячим командуванням було підтверджено рішення на оборону військової частини зі зброєю та повідомлено про надання допомоги у вигляді підтримки тактичною авіацією та десантом військ спеціального призначення. Проте частина особового складу військової частини самовільно залишила позиції та зосередилась в середині будівлі. Чітких рішень з боку командира військової частини НОМЕР_1 щодо подальших дій особового складу не поступало. В подальшому, позивач прийняв рішення про допуск в приміщення штабу військової частини НОМЕР_1 представника самопроголошеної Луганської народної республіки, який переконував не чинити збройного опору та добровільно скласти зброю. Під впливом агітації та батьків, які прибули до військової частини, особовий склад частково добровільно склав зброю, у тих хто не склав зброю, таку зброю було відібрано із застосуванням сили.
В подальшому, командуванням військової частини НОМЕР_1 було прийнято рішення про знищення зброї та боєприпасів, що залишилась у військовій частині.
Також, невідомими озброєними особами було здійснено напад на технічну позицію військової частини НОМЕР_1 , техніку було частково захоплено, а частково виведено з ладу особовим складом військової частини НОМЕР_1 .
За розпорядженням командира військової частини НОМЕР_2 близько 04.30 особовий склад військової частини НОМЕР_1 залишив пункт постійної дислокації. В результаті нападу на військову частину НОМЕР_1 озброєння, військову техніку, стрілецьку зброю, набої та боєприпаси в переважній більшості було пошкоджено та пошкоджену вивезено сепаратистами у невідомому напрямку».

Таким чином, з даного акту слідує, що причинами зазначених вище подій слугували: самоусунення командиром військової частини НОМЕР_1 та його заступників від управлінням підлеглим особовим складом, відсутність у особового складу досвіду ведення специфічних бойових дій щодо оборони в умовах оточення у місті, відсутність допомоги з боку регіональних органів СБ України, МВС, місцевого самоврядування, відсутність розумної ініціативи, твердості та наполегливості, зокрема, у командира військової частини НОМЕР_1 та його заступників у ході виконання поставлених завдань.

На підставі вказаного акту службового розслідування прийнято оскаржуваний наказ, зі змісту якого вбачається, що дисциплінарне стягнення оголошено позивачу, у зв`язку з порушенням вимог ст. 11, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України.

Посилання суду першої інстанції на те, що спірний наказ був прийнятий з порушенням вимог ст. 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (недотримання строку накладення дисциплінарного стягнення) жодним чином не спростовує вини позивача у вчиненні дисциплінарного проступку і не може слугувати підставою для звільнення його від дисциплінарної відповідальності.

Згідно ч. 3 ст. 21, ч. 4 ст. 22, ч. ч. 14, 19 ст. 59 та ч. 32 ст. 67 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці мають право на застосування вогнепальної зброї особисто або у складі підрозділу, зокрема для захисту зброї, бойової та іншої техніки, тільки в тому разі, якщо насильницьке їх захоплення не можливо уникнути іншими засобами. При цьому, до застосування і використання зброї військовослужбовці зобов`язані вжити всіх заходів для того, щоб не було завдано шкоди стороннім особам.

Окрім того, командири зобов`язані здійснювати заходи щодо безпеки особового складу військової частини та інших осіб під час виконання без винятку усіх своїх військових обов`язків, а також вживати вичерпних заходів спрямованих на захист особового складу, озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки і майна від звичайних засобів ураження.

В обґрунтування своїх доводів, з якими погодився суд першої інстанції, ОСОБА_2 зазначає, що військова частина НОМЕР_1 розташована у спальному (житловому) районі міста Луганська (на першому поверсі житлового будинку та поряд розташований дитячий майданчик.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

За ст. даного Закону Збройні Сили України провадять свою діяльність на засадах: вірності конституційному обов`язку та військовій присязі; верховенства права, законності та гуманності, поваги до людини, її конституційних прав і свобод; гласності, відкритості для демократичного цивільного контролю; поєднання єдиноначальності і колегіального розроблення найбільш важливих рішень;…, постійної бойової та мобілізаційної готовності; …; виховання військовослужбовців на патріотичних, бойових традиціях Українського народу, додержання військової дисципліни; … .

За ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; … .

В силу приписів ст. 22 даного Статуту військовослужбовці мають право застосовувати спеціальні засоби, засоби фізичного впливу та зброю особисто або у складі підрозділу: для захисту свого здоров`я і життя, а також здоров`я і життя інших військовослужбовців і цивільних осіб від нападу, якщо іншими способами й засобами захистити їх у даній ситуації неможливо; для відбиття нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, а також для звільнення цих об`єктів у разі захоплення; у разі спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою

технікою, якщо іншими способами і засобами неможливо припинити цю спробу.

Військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому (ст. 49 Статуту).

Виходячи з положень ст. 58 Статуту,командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, …; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, …; за додержання принципів соціальної справедливості.

Командир (начальник) зобов`язаний: планувати роботу і здійснювати заходи щодо підтримання та удосконалення бойової та мобілізаційної готовності і вимагати їх виконання; знати стан справ у дорученій йому військовій частині, …; організовувати та безпосередньо керувати бойовою підготовкою, здійснювати контроль за її ходом, …; постійно вдосконалювати особисту підготовку та майстерність підпорядкованих командирів (начальників), …, займатися правовим вихованням підлеглих, своєчасно вживати заходів для виконання завдань соціально-психологічного забезпечення бойової підготовки; завжди мати точні відомості про особовий склад, озброєння, боєприпаси, бойову та іншу техніку, пальне, матеріальні засоби (кошти), що є у військовій частині, …; встановлювати у військовій частині, … такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників); …; постійно виховувати підлеглих у дусі гуманізму та людяності, спираючись при цьому на загальновизнані принципи міжнародного права; проводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям, … .

У відповідності до вимог ст. ст. 1, 2, 5, 9, 41 Бойового статуту Сухопутних військ Збройних Сил України (частина II батальйон, рота), веденого у дію наказом Міністра оборони України № 232 від 2 вересня 1994 року (далі - Бойовий статут), єдиним засобом досягнення перемоги частинами й підрозділами в збройній сутичці з противником є бій, який має вестися об`єднаними зусиллями частин і підрозділів різних родів військ. Умовою досягнення успіху в сучасному загальновійськовому бою є узгоджене застосування підрозділів різних родів військ і спеціальних військ і підтримання безперервної взаємодії між ними. Обов`язковою метою навіть вимушеної оборони є створення умов для переходу своїх військ у наступ. Однією обороною добитися перемоги неможливо.

За ст. 86 Бойового статуту оборона здійснюється з метою відбиття наступу сил противника, які переважають, завдання йому максимальних втрат, утримання важливих районів (об`єктів) місцевості та створення сприятливих умов для переходу в наступ.

Стаття 87 Бойового статуту вказує, що дії підрозділів у обороні повинні бути стійкими й активними, здатними відбити удари усіх видів зброї, … Стійкість і активність підрозділів, що обороняються, досягаються: безперервною розвідкою противника; майстерно організованою обороною і системою вогню; ретельним маскуванням опорного пункту (вогневої позиції); умілим використанням вигідних умов місцевості, її інженерним обладнанням і створенням загороджень, застосуванням несподіваних для противника способів ведення бойових дій; своєчасним маневром підрозділами і вогневими засобами та вогнем; негайним знищенням противника, який вклинився в оборону; витримкою, стійкістю та завзяттям підрозділів, що обороняються, їх високим моральним духом; постійним виконанням заходів щодо захисту від зброї масового ураження, високоточної зброї та інформаційно-психологічного впливу противника; завзятим і тривалим утриманням опорних пунктів (позицій, рубежів); усебічним забезпеченням і підготовкою особового складу до тривалого ведення бойових дій, у тому числі і в умовах повного оточення.

При цьому, згідно вимог ст. 12, ч. 2 ст. 119, ст. 234, ч. 2 ст. 235 Бойового статуту, командири зобов`язані рішуче протидіяти спробам противника здійснити оточення, не допускати зосередження своїх підрозділів на невеликій ділянці місцевості, де вони легко можуть бути уражені ударами всіх видів зброї; виводити свої війська з-під ударів переважаючих сил противника та займати більш вигідні рубежі (райони) коли наявними силами і засобами немає можливості утримувати район оборони (опорний пункт), який займають, і створюється реальна загроза оточення та знищення підрозділів, які обороняються.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дає підстави судовій колегії прийти до однозначного висновку, що будь-який збройний напад повинен безумовно супроводжуватися оборонними заходами того, на кого він здійснений.

Позивач являється кадровим військовослужбовцем, основним обов`язком якого є захист Батьківщини та її інтересів. Зазначений обов`язок визначений та зафіксований в нормативно-правових актах і для його здійснення не завжди обов`язкові накази вищестоящого командування.

Разом з тим, безперешкодний допуск в приміщення штабу військової частини НОМЕР_1 представника самопроголошеної Луганської народної республіки, добровільна здача зброї, а також залишення особовим складом військової частини НОМЕР_1 пункту постійної дислокації за розпорядженням командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувалися позивачем.

Отже, здача зброї і військової частини без будь-якого супротиву та без здійснення єдиного вистрілу, що свідчить про відсутність намагання вчинити опір нападникам, ніяким чином не може розцінюватися та рахуватися як виконання позивачем свого військового та громадянського обов`язку.

Позивач, будучи заступника командира військової частини по роботі з особовим складом, зобов`язаний був не лише виховувати у бійців військовий дух та дотримуватися Присяги військовослужбовця, а й виконувати свої безпосередні обов`язки:

- свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

- бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим;

- знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно;

- дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.

Так, ОСОБА_2 своїм особистим прикладом повинен був переконати бійців військової частини в необхідності захищати Батьківщину. Натомість, його діяльність, як заступника командира військової частини по роботі з особовим складом, зводилася лише до того, щоб без єдиного вистрілу і будь-якого супротиву допустити сепаратистів на територію військової частини та веденню з ними переговорів в єдиному напрямку: на яких умовах він разом зі своїми бійцями неушкодженими покинуть територію військової частини.

Зазначені вище обставини повністю визнані позивачем в судовому засіданні і висвітлені в його особистих поясненнях.

В обґрунтування своїх доводів позивач також зауважив на тому, що вказані вище дії були вчинені ним під тиском матерів військовослужбовців, а він не міг не зважити на «материнські серця».

Зазначені доводи оцінюються апеляційною інстанцією критично, оскільки в результаті збройного нападу прихильників самопроголошеної Луганської народної республіки на військову частину сепаратистами було вивезено у невідомому напрямку озброєння, військову техніку, стрілецьку зброю, набої та боєприпаси, в тому числі і ті, які нібито були пошкоджені особовим складом в/ч.

Зважаючи на нинішню ситуацію на Сході Україні, заподіяння сепаратистами шкоди, яка окрім іншого проявляється у позбавленні життя військових, в тому числі із числа добровольців, позивач зобов`язаний був передбачити, що здача військової частини з усією зброєю, боєприпасами та технікою лише сприятиме погіршенню даної ситуації. Варто зауважити, що при здійсненні протиправних дій, позивач не думав про «материнські серця» тих, чиї сини загинули в результаті застосування до них зданого сепаратистам озброєння, військової техніки, стрілецької зброї, набоїв та боєприпасів. При цьому важливо відзначити, що значна частина загиблих виконувала свій обов`язок захисту Вітчизни, не перебуваючи на військовій службі, а по своєму добровільному бажанню.

З огляду на викладене, колегія суддів розцінює дії позивача не лише протиправними в розумінні нормативно-правового поля, а й аморальними та антигуманними в розумінні моральних засад.

Апеляційна інстанція не пристає на позицію суду першої інстанції, що: в спірному наказі не відображено конкретні неправомірні дії (бездіяльність), які ставляться позивачу в вину; спірний наказ не містить посилання на жодний наказ командування, який би не був виконаний позивачем; будь-яких пояснень перед виданням наказу від позивача не вимагали.

В противагу таким висновкам колегія суддів відмічає, що зі змісту спірного наказу чітко вбачається суть дисциплінарного проступку бездіяльність при збройному нападі та добровільна здача майна військової частини сепаратистам.

Оскільки позивачем Присяга складалася на вірність Українському народові, сумлінне і чесне виконання свого військового обов`язку, то її дотримання є першочерговим, а тому для захисту Батьківщини не вимагається наказу «зверху».

Наданих позивачем пояснень під час апеляційного розгляду справи достатньо для того щоб встановити вину позивача у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, вчинення якого ним самим фактично не заперечується.

Таким чином, спірний наказ про притягнення позивача до дисциплінарного стягнення містить підстави, конкретні неправомірні дії (бездіяльність), які ставляться йому в вину, норми чинного законодавства, за порушення якої накладено дисциплінарне стягнення.

Суд першої інстанції в оспорюваній постанові звертає увагу на приписи ст. 96 Дисциплінарного статуту, якими визначено, що під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

З приводу вказаного зауваження, колегія суддів відмічає, що характер, обставини вчинення правопорушення та його непоправні наслідки повністю нівелюють значення попередньої поведінки військовослужбовця, а також тривалість військової служби та досягнуті успіхи позивача

За ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до наведених вимог відповідач як суб`єкт владних повноважень надав суду достатньо беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і довів правомірність прийняття спірного наказу в оскаржуваній частині, а тому позовні вимоги задоволені протиправно.

Згідно зі ст.198 ч.1 п. 4 та ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нове рішення, якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування постанови суду першої інстанції та постановлення нової про відмову в позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 99, 100,101, 196, 198, 202, 205 та 207 КАС України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України Генерального штабу Збройних Сил України задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.11.2014 року скасувати та постановити нову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 15.01.2015 року.
Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.