Справа № 333/106/14-а
Суддя: Стоматов Е. Г.
Дата ухвалення: 2014-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №333/106/14-а
провадження №2-а/333/169/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2014 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Стоматова Е.Г., при секретарі Кабановій К.О., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Матюшко Е.В., представника третьої особи ОСОБА_3, розглянувши у судовому засіданні, в залі суду, адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Запорізької міської ради, треті особи: Головне управління Держземагенства в Запорізькій області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом, який уточнив та просить суд:

- визнати протиправними дії Запорізької міської ради неправомірними та рішення Запорізької міської Ради №93 від 19.05.2010 року в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки та у додатку №1 (п.415) до зазначеного рішення вказаний перелік громадян, яким надається дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (присадибна ділянка) та для ведення садівництва щодо ОСОБА_5 недійсним;

- виключити з додатку №1 до рішення міської ради №93 від 19.05.2010 року п.415 щодо ОСОБА_5;

- визнати рішення Запорізької міської Ради №98 від 06.10.2010 року в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки та у додатку №1 (п.16) до зазначеного рішення вказаний перелік громадян, яким надається дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (присадибна ділянка) та для ведення садівництва щодо ОСОБА_5 - недійсним;

- виключити з додатку №1 до рішення міської ради №98 від 06.10.2010 року п.16 щодо ОСОБА_5;

- зобов'язати Запорізьку міську раду встановити межі земельної ділянки розташованої за адресою АДРЕСА_1 згідно встановленого порядку користування з урахуванням встановлених парканом між будинками під літерою «А» та літерою «Б» меж зазначених у технічному паспорті на житловий будинок індивідуального житлового фонду.

Позивач вважає зазначене рішення незаконним, оскільки на спірній земельній ділянці знаходяться два житлових будинки, один з яких під літ.Б належить йому, а тому і земельна ділянка повинна була бути закріплена в рівних частках, а саме за ним та ОСОБА_5, для обслуговування своїх будинків. Зазначеним рішенням відповідач порушив його права як власника будинку літ.Б.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2014 року скасована, з направленням справи до Комунарського районного суду м. Запоріжжя для подальшого розгляду.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просить задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача Матюшко Е.В. позов не визнала, проти позову заперечувала та пояснила, що рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №175/116 від 27.04.2000 року, та проекту про закріплення земельної ділянки за житловим будинком по АДРЕСА_1, розроблений Державним підприємством «Запорізький міський центр земельного кадастру» на підставі заяви ОСОБА_4 земельна ділянка площею 1159 м2 в тому числи: 1000 м2 - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель і 156 м2 - для ведення особистого підсобного господарства (рослинництва) передані в користування користувачам двох житлових будинків ОСОБА_4 (будинок літ.«Б», літню кухню літ.«К», вбиральня літ.«Е») і ОСОБА_9 (будинок літ.«А», сарай літ.«Ж», літня кухня літ.«Д», гараж літ.«З». сарай літ.«И», літ.«Д?»). Зобов'язано власників будинку після оформлення в установленому порядку права власності на самовільні будівлі, а також у разі укладання будь-якої угоди відносно будинку і господарських будівель звернутися до міськвиконкому для одержання правовстановчих документів на землекористування, внесення змін до земельно-кадастрової документації та переоформлення земельної ділянки.

Крім того, представник відповідача Матюшко Е.В. пояснила, що позивач ОСОБА_4 вимоги рішення №175/116 від 27.04.2000 року не виконав та розпорядився своєю самочинно збудованою нерухомістю і з 2000 року втратив будь-який зв'язок із земельною ділянкою та нерухомістю за адресою: АДРЕСА_1, натомість ОСОБА_9 виконала приписи рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №175/116 від 27.04.2000 року, оформила право власності на житловий будинок літ.А і отримала правовстановлюючий документ, свідоцтво про право власності за №222 від 13 лютого 2002 року видане Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, зареєструвала в БТІ і 23 листопада 2006 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продала зазначений будинок ОСОБА_5, тому останній мав всі права для звернення з заявою про приватизацію спірної земельної ділянки. Тому представник відповідача вважає, що рішення Запорізької міської Ради №93 від 19.05.2010 року в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки та у додатку №1 (п.415) до зазначеного рішення вказаний перелік громадян, яким надається дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (присадибна ділянка) та для ведення садівництва щодо ОСОБА_5 винесено у відповідності до чинного законодавства і підстави його скасування відсутні, та просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник третьої особи ОСОБА_3 позов не визнала та заперечувала проти його задоволення з підстав, викладених у запереченнях ОСОБА_5, в яких зазначено, що позивач вимоги рішення №175/116 від 27.04.2000 року не виконав та розпорядився своєю самочинно збудованою нерухомістю і з 2000 року втратив будь-який зв'язок із земельною ділянкою та нерухомістю за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, представник третьої особи ОСОБА_10 зазначила, що оскаржувані рішення прийнято у повній відповідності з вимогами діючого законодавства, порушення при його прийнятті відсутні, а відтак і відсутні підстави для визнання їх недійсними та скасування.

Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, вивчивши матеріали справи, давши аналіз та оцінку наданим доказам, встановив наступне.

Статтею 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси.

Згідно ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради №175/116 від 27.04.2000 року, та проекту про закріплення земельної ділянки за житловим будинком по АДРЕСА_1, розроблений Державним підприємством «Запорізький міський центр земельного кадастру» на підставі заяви ОСОБА_4 земельна ділянка площею 1159 м2 в тому числи: 1000 м2 - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель і 156 м2 - для ведення особистого підсобного господарства (рослинництва) передані в користування користувачам двох житлових будинків ОСОБА_4 (будинок літ.«Б», літню кухню літ.«К», вбиральня літ.«Е») і ОСОБА_9 (будинок літ.«А», сарай літ.«Ж», літня кухня літ.«Д», гараж літ.«З». сарай літ.«И», літ.«Д?»). Зобов'язано власників будинку після оформлення в установленому порядку права власності на самовільні будівлі, а також у разі укладання будь-якої угоди відносно будинку і господарських будівель звернутися до міськвиконкому для одержання правовстановчих документів на землекористування, внесення змін до земельно-кадастрової документації та переоформлення земельної ділянки.

ОСОБА_9 узаконила свою будівлю (будинок під літерою «А») і отримала правовстановлюючий документ, свідоцтво про право власності за №222 від 13 лютого 2002 року видане Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, зареєструвала в БТІ і 23 листопада 2006 року за договором купівлі-продажу продала ОСОБА_5, який зареєстрував своє право власності.

Позивач за домашньою угодою від 20.12.2000 року у присутності свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_11 і ОСОБА_12, підписи яких були посвідчені головою квартального комітету ОСОБА_12, продав будинок АДРЕСА_2, зазначений на плані під літ.«Б», ОСОБА_13, який в установленому законом порядку не зареєстрував своє право власності на зазначений будинок, а лише був зареєстрований як користувач вказаного будинку в ЗМБТІ, а позивача було знято з реєстрації, що вбачається з копії технічної документації на спірний будинок. Тобто судом встановлено, що станом на 20.12.2000 року ОСОБА_4 не виконавши приписи рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №175/116 від 27.04.2000 року з приводу оформлення права власності на будинок під літ. «Б» у зв'язку із чим втратив будь-який зв'язок із земельною ділянкою та нерухомістю за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази.

Статтею 393 ЦК України встановлено, що правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 не є власником будинку під літ.Б за адресою АДРЕСА_1, а тому його права не можуть бути порушені рішенням Запорізької міської Ради №93 від 19.05.2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що адміністративний позов про скасування рішення Запорізької міської Ради №93 від 19.05.2010 року ОСОБА_4 подав до суду 09.01.2014 року, тобто, як вірно зазначає відповідач, після закінчення строку, встановленого ч. 2 ст.99 КАС України.

Разом з тим, представником не було враховано, що відповідно до ч. 3 ст.99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.

На час виникнення спірних правовідносин п. 4 ч. 1 ст.268 ЦК України було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

В подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», що набрав чинності 15 січня 2012 року, п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України був виключений.

Положеннями п. 3 ч. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону було передбачено, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Таким чином, підставами для визнання актів недійсними, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції органу, який видав(затвердив) цей акт. Крім того, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 не є власником будинку під літ.Б за адресою АДРЕСА_1, з 20.12.2000 року втратив будь який зв'язок із земельною ділянкою та нерухомістю за вказаною адресою тому рішення Запорізької міської Ради №93 від 19.05.2010 року в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки та у додатку №1 (п.415) до зазначеного рішення вказаний перелік громадян, яким надається дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (присадибна ділянка) та для ведення садівництва щодо ОСОБА_5 винесено у відповідності до чинного законодавства та жодним чином не порушує його права та під час розгляду справи судом не встановлено порушення прав та законних інтересів позивача, тому у суду відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 118 ЗК України, ст.ст.6-14,17,69-71,99,100,158-163,171 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Запорізької міської ради, треті особи: Головне управління Держземагенства в Запорізькій області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Комунарський районний суд м.Запоріжжя, шляхом подання апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції

Суддя Е.Г.Стоматов