Справа № 824/3068/14-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року м. Чернівці Справа № 824/3068/14-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Іліки Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Сокирянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

В поданому до суду адміністративному позові ОСОБА_3 просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Сокирянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області від 30 вересня 2014 року № про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 фінансових санкцій у розмірі 454573 грн 86 коп.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог статті 61 Конституції України та вказує про протиправність застосування до нього фінансових санкцій у вигляді штрафу за зберігання, транспортування тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка у зв'язку з тим, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, його уже було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 850,00 грн за вчинення правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Тобто зазначає, що його двічі було притягнуто до відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Також вказує, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 30 вересня 2014 року, яким фінансові санкції застосовано до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, він не був суб'єктом господарювання, оскільки протягом тривалого часу безпосередньо підприємницькою діяльністю не займався і за його заявою 17 вересня 2014 року було проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 Тому, на думку позивача, відповідачем порушено вимоги статей 11 та 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» й підстав для прийняття рішення про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 фінансових санкцій не було.

Крім цього, позивач в обґрунтування своїх вимог, посилаючись на положення статей 21 та 86 Податкового кодексу України, якими передбачені обов'язки і відповідальність посадових осіб контролюючих органів та оформлення результатів перевірок відповідно, вказує про порушення відповідачем права на захист, оскільки його було позбавлено можливості знати у чому його звинувачують, не ознайомлено з матеріалами перевірки, що стали підставою для прийняття оскаржуваного у даній справі рішення.

Відповідач надав суду заперечення у письмовій формі, в яких вказує про безпідставність заявлених позовних вимог та правомірність винесення оскаржуваного позивачем рішення. Зокрема, посилаючись на норми Конституції України і Податкового кодексу України, зазначає, що притягнення особи до адміністративної відповідальності не звільняє її від застосування до неї штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм закону у сфері державного регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Також посилається на Порядок обліку платників податків фізичних осіб-підприємців, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року №1588 та вказує, що після проведення 17 вересня 2014 року державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 і станом на час винесення рішення про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 фінансових санкцій картки особових рахунків платника податку не були закриті, а тому оскаржуване рішення є правомірним.

До того ж, відповідач звертає увагу на те, що дата вчинення порушення, за яке позивача притягнуто до фінансової відповідальності, передує даті реєстрації в Єдиному державному реєстрі запису щодо припинення підприємницької діяльності.

Крім цього, зазначає про безпідставність посилань позивача щодо його офіційного звернення надати для ознайомлення матеріали перевірки.

В судовому засіданні представник позивача, надавши пояснення аналогічні тим, що наведені у позові, позовні вимоги підтримав. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №791445 ОСОБА_3 з 15 червня 2009 року зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Відповідно до довідки Сокирянської ОДПІ Чернівецької області про взяття на облік платників податків від 16 червня 2009 року №180 фізична особа-підприємець ОСОБА_3 узятий на облік в органах державної податкової служби 16 червня 2009 року за №8226, а 17 червня 2009 року Сокирянською ОДПІ Чернівецької області фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 видано патент серії ПАЕ №105413, вид діяльності - роздрібна торгівля на ринках.

Постановою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2014 року, яка набрала законної сили 21 серпня 2014 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та призначено йому стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн без конфіскації тютюнових виробів та алкогольних напоїв.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно вказаного судового рішення ОСОБА_3 02 квітня 2014 року о 08 год.30 хв. в пров. Б.Хмельницького, 3 в с. Гніздівці Сокирянського району Чернівецької області та в м. Чернівці по вул. Таманській,25 зберігав тютюнові вироби без марок акцизного зразка України та водно-спиртову суміш не промислового виробництва, чим порушив статтю 11 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 164-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Також у постанові Сокирянського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2014 року зазначено, що ОСОБА_3 свою вину у вчиненні правопорушення визнав повністю.

Про вказані обставини позивач в ході розгляду даної справи не заперечував.

Крім цього, факт зберігання, транспортування тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка підтверджується матеріалами перевірки Оперативного управління Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області (ОУ ГУ Міндоходів у Чернівецькій області), що були направлені начальнику Сокирянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області (Сокирянською ОДПІ ГУ Міндоходів у Чернівецькій області) листом від 28 липня 2014 року №3138/7/24-13-07-03.

Перевіркою стану дотримання вимог законодавства під час провадження діяльності, пов'язаної з виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на підставі матеріалів перевірки ОУ ГУ Міндоходів у Чернівецькій області від 28 липня 2014 року №3138/7/24-13-07-03 Сокирянською ОДПІ ГУ Міндоходів у Чернівецькій області встановлено порушення вимог статті 11 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Рішенням Сокирянської ОДПІ ГУ Міндоходів у Чернівецькій області від 30 вересня 2014 року № про застосування фінансових санкцій згідно абзацу 15 частини другої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» застосовано до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 фінансові санкції у вигляді штрафу у розмірі 454573 грн 86 коп. за зберігання, транспортування тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суб'єкта владних повноважень, ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров'я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України визначає Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР (далі - Закон №481/95-ВР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно положень статті 1 Закону №481/95-ВР тютюнові вироби - сигарети з фільтром або без фільтру, цигарки, сигари, сигарили, а також люльковий, нюхальний, смоктальний, жувальний тютюн, махорка та інші вироби з тютюну чи його замінників для куріння, нюхання, смоктання чи жування.

Статтею 11 Закону №481/95-ВР визначено обов'язковість маркування тютюнових виробів, які реалізуються в Україні, а статтею 17 Закону №481/95-ВР встановлена відповідальність за порушення норм цього Закону.

Так, згідно абзацу 15 частини другої статті 17 Закону №481/95-ВР до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі виробництва, зберігання, транспортування, реалізації фальсифікованих алкогольних напоїв чи тютюнових виробів; алкогольних напоїв чи тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка або з підробленими марками акцизного податку - 200 відсотків вартості товару, але не менше 17000 гривень.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» рішення про стягнення штрафів, передбачених частиною другою цієї статті, приймаються органами доходів і зборів та/або органом, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями і тютюновими виробами, та іншими органами виконавчої влади у межах їх компетенції, визначеної законами України.

Механізм застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону №481/95-ВР визначає Порядок застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02 червня 2003 року №790 (далі - Порядок №790).

За змістом пунктів 2 та 3 Порядку №790 за порушення, передбачені статтею 17 Закону №481/95-ВР до суб'єктів підприємницької діяльності, винних у вчиненні порушень, застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у розмірах, передбачених Законом.

Згідно пункту 5 Порядку №790 підставою для прийняття рішення про застосування фінансових санкцій є, зокрема, матеріали правоохоронних, податкових та інших органів виконавчої влади щодо недотримання суб'єктами підприємницької діяльності вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про виробництво та обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

З аналізу наведених норм суд приходить до висновку про те, що на підставі матеріалів правоохоронних органів щодо недотримання суб'єктами підприємницької діяльності вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про виробництво та обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів до суб'єктів господарювання (суб'єктів підприємницької діяльності) за вчинення порушень, визначених статтею 17 Закону №481/95-ВР, органами доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів.

Враховуючи встановлені в ході розгляду даної справи обставини та зважаючи на наведені положення законодавства, суд вважає про наявність у відповідача компетенції та обґрунтованих підстав для притягнення позивача - суб'єкта господарювання (суб'єкта підприємницької діяльності) до фінансової відповідальності у вигляді штрафу за зберігання, транспортування тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка.

Отже, при прийнятті оскаржуваного позивачем рішення відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, рішення Сокирянської ОДПІ ГУ Міндоходів у Чернівецькій області від 30 вересня 2014 року № про застосування фінансових санкцій є правомірним та скасуванню не підлягає.

Поряд з цим суд зазначає, що згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, зокрема якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Наведена норма в імперативному порядку зобов'язує контролюючий орган визначити суму грошових зобов'язань за штрафними санкціями платникові податку в тому разі, якщо таким платником порушено норми законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на відповідний орган. Визначений аналізованою законодавчою нормою обов'язок контролюючого органу є безумовним і виникає в тому разі, коли контролюючим органом виявлено відповідні порушення, що тягнуть за собою застосування до платника податків штрафних санкцій.

Водночас статтею 113 ПК України передбачено, що штрафні (фінансові) санкції застосовуються також і за порушення вимог іншого, крім податкового, законодавства, якщо контроль за дотриманням відповідних норм покладено на контролюючі органи.

Таким чином, обов'язком контролюючих органів у розумінні ПК України є визначення суми грошових зобов'язань у вигляді штрафних санкцій за порушення норм іншого, крім податкового, законодавства, якщо контроль за дотриманням відповідних норм покладений на контролюючі органи.

Зазначене поширюється також і на санкції за порушення норм законодавства, що регулює обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, оскільки контроль за дотриманням відповідних норм покладено на органи доходів і зборів України.

Дослідивши наданий відповідачем розрахунок фінансових санкцій, суд погоджується з розміром штрафу, застосованого до позивача, що складає 454573 грн 86 коп. При цьому в ході розгляду справи розмір штрафу позивачем фактично не спростовувався та не оспорювався.

Що ж до доводів позивача в обґрунтування заявленого позову, то такі є безпідставними і не свідчать про протиправність оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, виходячи з наступного.

Так, позивач посилався на статтю 61 Конституції України, якою передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Вказував про те, що його безпідставно було двічі притягнуто до відповідальності за одне й те саме правопорушення: у першому випадку постановою суду на нього накладено штраф на суму 850,00 грн, а в другому - органом доходів і зборів до нього застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 454573 грн 86 коп.

Проте такі твердження позивача є помилковими.

Відповідно до статті 109 ПК України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Вчинення платниками податків, їх посадовими особами та посадовими особами контролюючих органів порушень законів з питань оподаткування та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно статті 110 ПК України платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Статтею 111 ПК України визначено види відповідальності за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до вказаної статті за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: фінансова; адміністративна; кримінальна.

Фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.

Водночас адміністративним правопорушенням (проступком), згідно частини першої статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами (стаття 23 КУпАП).

За змістом статті 27 КУпАП штраф, як один із видів адміністративних стягнень, є грошовим стягненням, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Таким чином, адміністративні та фінансові санкції не є юридичною відповідальністю одного виду. Накладення адміністративного штрафу за адміністративне правопорушення (в даному випадку за порушення, передбачене частиною першою статті 164-5 КУпАП) не виключає застосування до платника податків, яким є позивач, фінансових санкцій у вигляді штрафу (в даному випадку згідно абзацу 15 частини другої статті 17 Закону №481/95-ВР).

Застосована судом до позивача адміністративна відповідальність у вигляді адміністративного стягнення (штрафу), передбачена КУпАП, не є тотожною фінансовій відповідальності у вигляді штрафу, застосованої до позивача органом доходів і зборів України як до суб'єкта господарювання (суб'єкта підприємницької діяльності) відповідно до Закону №481/95-ВР.

При вирішенні даного спору суд не приймає до уваги посилання позивача про помилковість притягнення його до адміністративної відповідальності постановою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2014 року тому, що він не є суб'єктом правопорушення, передбаченого частиною першою статті 164-5 КУпАП.

Указаною нормою визначено, що зберігання або транспортування алкогольних напоїв чи тютюнових виробів, на яких немає належним чином розміщених марок акцизного збору, або з підробленими чи фальсифікованими марками акцизного збору посадовими особами підприємств-виробників, імпортерів і продавців цих товарів тягне за собою накладення штрафу від п'ятдесяти до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією таких алкогольних напоїв або тютюнових виробів.

Проте вказану постанову суду ОСОБА_3 в апеляційному порядку не оскаржував й така набрала законної сили.

За приписами частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 298 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення є обов'язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями посадовими особами і громадянами.

Крім цього, в обґрунтування своїх вимог позивач вказував про те, що оскільки на час прийняття оскаржуваного ним рішення він не був суб'єктом господарювання, то контролюючий орган не мав підстав для притягнення його до фінансової відповідальності у вигляді штрафу.

Однак і з такими твердженнями погодитися не можна.

Частиною другою статті 17 Закону №481/95-ВР передбачені порушення та фінансові санкції, як застосовуються до винних у вчиненні цих порушень суб'єктів господарювання.

Суб'єктами господарювання, за визначенням частини другої статті 55 Господарського кодексу України (далі - ГК України), є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Отже, суб'єктами порушень, наведених у частині другій статті 17 Закону №481/95-ВР, є виключно суб'єкти господарювання, зокрема, громадяни України, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці, тобто фізичні особи-підприємці.

Відповідно до частини першої статті 128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 58 ГК України суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Враховуючи, що на час вчинення порушення, передбаченого абзацом 15 частини другої статті 17 Закону №481/95-ВР, ОСОБА_3 офіційно перебував у статусі фізичної особи-підприємця, то контролюючий орган 30 вересня 2014 року правомірно застосував до нього фінансові санкції у вигляді штрафу відповідно до вказаної норми, незважаючи на те, що 17 вересня 2014 року державним реєстратором юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Реєстраційної служби Сокирянського районного управління юстиції Чернівецької області було внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Позивач також зазначав, що він протягом останніх п'яти років підприємницькою діяльністю фактично не займався, доходів не отримував і 17 вересня 2014 року вирішив звернутися до Реєстраційної служби Сокирянського районного управління юстиції Чернівецької області із заявою щодо припинення державної реєстрації його як фізичної особи-підприємця.

Між тим звернення позивача 17 вересня 2014 року до Реєстраційної служби Сокирянського районного управління юстиції Чернівецької області із реєстраційною карткою на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням, на переконання суду, свідчить про свідоме уникнення ОСОБА_3 відповідальності за порушення, вчинене ним як суб'єктом господарювання, що передбачено абзацом 15 частини другої статті 17 Закону №481/95-ВР.

Посилання позивача на те, що оскільки він у квітні 2014 року фактично не здійснював господарську діяльність, а тому не був суб'єктом господарювання й не може бути притягнутий до фінансової відповідальності згідно абзацу 15 частини другої статті 17 Закону №481/95-ВР є безпідставними, адже безпосереднє нездійснення у цей час такої діяльності й неотримання прибутку за умови державної реєстрації його як фізичної особи-підприємця не свідчить про те, що позивач не мав статусу суб'єкта господарювання (суб'єкта підприємницької діяльності) в розумінні ГК України та Закону №481/95-ВР й не може нести відповідальність за вчинене ним порушення, передбачене статтею 17 вказаного Закону.

Крім цього, з огляду на положення Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року №1588 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 травня 2014 року за №503/25280, в частині зняття з обліку платників податків у контролюючих органах, суд при вирішенні даного спору зважає на посилання відповідача про те, що фізичні особи-підприємці можуть бути зняті з обліку в органах доходів і зборів у разі встановлення факту відсутності заборгованості перед бюджетом щодо сплати платежів, контроль за справлянням яких здійснюють органи доходів і зборів. Оскільки по фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 не було встановлено факт відсутності заборгованості перед бюджетом щодо сплати платежів, то як на час прийняття оскаржуваного рішення, так і на час розгляду цієї справи вказана особа рахується на обліку в Сокирянській ОДПІ ГУ Міндоходів у Чернівецькій області як платник податків, стан « 12» (припинено, але не знято з обліку).

Безпідставними є і посилання позивача в обґрунтування неправомірності оскаржуваного рішення про порушення відповідачем права на захист, про позбавлення можливості знати у чому його звинувачують, про неознайомлення з матеріалами перевірки, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Зі встановлених обставин слідує, що рішення про застосування до позивача фінансових санкцій прийнято контролюючим органом на підставі матеріалів перевірки ОУ ГУ Міндоходів у Чернівецькій області у відповідності до пункту 5 Порядку №790. Позивач до відповідача офіційно, у встановленому законом порядку з указаних вище питань не звертався.

При цьому пунктом 8 Порядку №790 передбачено, що питання про застосування фінансових санкцій може розглядатися за участю представника суб'єкта підприємницької діяльності на його вимогу або на вимогу органу, що прийняв рішення про застосування санкцій. Тобто уповноважений орган має право, а не обов'язок розглядати питання про застосування фінансових санкцій за участю представника суб'єкта підприємницької діяльності лише у разі його вимоги або на вимогу органу, що прийняв рішення про застосування санкцій.

Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до частини першої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду даної справи відповідач - суб'єкт владних повноважень довів правомірність оскаржуваного позивачем рішення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого ОСОБА_3 позову.

Оскільки частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI передбачено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору, то позивачем при поданні цієї позовної заяви було сплачено 487,20 грн, що підтверджується квитанціями від 30 жовтня 2014 року на суму 73,08 грн та від 06 листопада 2014 року на суму 414,12 грн.

Поряд з цим частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» також визначено, що решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Зважаючи на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю, останній повинен сплатити до Державного бюджету України недоплату судового збору за подання даного позову, яка становить 4384,80 грн (4872,00 грн - 487,20 грн).

Керуючись статтями 160 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 4384 (чотири тисячі триста вісімдесят чотири) грн 80 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 19 січня 2015 року.