Справа № 820/18606/14
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

15 січня 2015 р. № 820/18606/14

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання - Сальніковій Г.А.,

за участю представників сторін: позивач - ОСОБА_1, відповідач - Поярко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Західної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Західної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області, в якому просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення № , № 772203 та рішення про застосування фінансових санкцій № від 13.10.2014року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що приймаючи спірні рішення відповідач дійшов до неправомірного висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок необґрунтовано визначив позивачу суму фінансових санкцій. Також, позивач в обгрунтування своєї правової позиції зазначив, що котнролюючий орган, у разі виявлення порушення вимог законодавства, яке регулює обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, якщо таке порушення тягне за собою визначення грошових зобов`язань у вигляді адміністративно-господарських санкцій, зобов`язаний був прийняти податкове повідомлення-рішення. Натомість суб`єктом владних повноважень прийнято рішення про застосування фінансових санкцій № від 13.10.2014року на підставі Порядку застосування фінансових санкцій, передбачених ст. 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів", що суперечить вимогам Податкового кодексу України, а тому є незаконним та підлягає скасуванню. Окрім того, у податкового органу, на думку позивача, на момет проведення фактичної перевірки були відстуні законодавчо встановлені у п.п. 80.2.1-80.2.7 ст. 80 ПК України підстави дял проведення такої перевірки, у результаті чого ФОП ОСОБА_1 вказує на незаконність такої перевірки. На підставі вищевикладеного, позивач просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючи на те, що підставою для винесення оскаржуваних рішень про застосування фінансових санкцій слугували висновки акту фактичної перевірки господарської одиниці, що належить позивачу (кіоску, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності документа, що підтверджує державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -підприємств відповідно закону, ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) №1497/20/40/22/НОМЕР_3 від 24.09.2014року.

Так, контролюючим органом було встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ст. 15 Закону України №481/95-ВР, а саме роздрібна торгівля алкогольними напоями без наявності ліцензії, пп. 267.1.1 п. 267.1 ст.267 ПК України - провадження торгівельної діяльності в кіоску без придбання відповідного торгового патенту, а також п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 року № 265/95 в частині порушення встановленого порядку ведення обліку ТМЦ за місцем їх реалізації та зберігання, а саме в реалізації знаходиться не облікований товар на суму 517, 70грн. Таким чином, винесені відповідачем оскаржувані рішення є законними та такими, що ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У судовому засіданні 14.01.2015 року сторони підтримали свої правові позиції по справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як було встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1. зареєстрований фізичною особою підприємцем за № НОМЕР_3.

24.09. 2014 року фахівцями ГУ Міндоходів у Харківській області проведено фактичну перевірку господарської одиниці, що належить ФОП ОСОБА_1 (кіоску, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в результаті чого складено акт №1497/20/40/22/НОМЕР_3.

Під час перевірки були встановлені порушення позивачем вимог діючого законодавства, зокрема:

- 15 Закону України Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" №481/95-ВР, а саме роздрібна торгівля алкогольними напоями без наявності ліцензії;

- пп. 267.1.1 п. 267.1 ст.267 ПК України, а саме провадження торгівельної діяльності в кіоску без придбання відповідного торгового патенту;

- п.1 ст.3 Закону україни "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06.07.1995 року № 265/95-ВР, а саме не проведення розрахункових операцій через РРО в сумі 26. 00грн.;

- п. 12 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 року № 265/95 в частині порушення встановленого порядку ведення обліку ТМЦ за місцем їх реалізації та зберігання, а саме знаходження на реалізації не облікованого товару на суму 517, 70грн.

На підставі висновків вищезазначеного акту перевірки Західною ОДШ прийняті оскаржувані податкові повідомлення рішення від 13.10.2014 № про застосування до Позивача штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 1036,40грн. та № про визначення штрафних (фінансових) санкцій у сумі 268,00грн., а також рішення про застосування фінансових санкцій від 13.10.2014 № в розмірі 17 000грн.

Позивач, не погоджуючись із вказаними діями податкового органу та прийнятими рішення про нарахування фінансових зобов`язань, звернувся до суду із даним позовом.

Перевіряючи обґрунтованість висновків контролюючого органу, та як наслідок правомірність винесення оскаржуваних рішень від 13.10.2014 № , № від 13.10.2014 № , суд дійшов висновку про наступне.

Відносини, котрі виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно, п. 75.1.3. ст. 75 ПК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Отже, проведення камеральних, документальних (планових або позапланових; виїзних або невиїзних) та фактичних перевірок є правом Західної ОДПІ, як податкового органу.

Статтею 80 Податкового кодексу України визначений порядок проведення фактичної перевірки. Так, за правилами, встановленими п. 80.1 та п. 80.2 ст. 80 ПК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи). Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності певних обставин.

Відповідно до приписів п.80.2.3 ст. 80 ПК України(в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), однією з підстав для проведення фактичної перевірки законодавець визначив, зокрема, письмове звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з надходженням на адресу ГУ Міндоходів у Харківській області заяви-скарги громадянки ОСОБА_3 від 18.08.2014 щодо можливих порушень позивачем порядку проведення розрахункових операцій, відповідно до пп. 80.2.2 , пп. 80.2.3, пп. 80.2.4 та пп. 80.2.6 п. 80.2 ст. 80 ПК України, в.о. начальника Західної ОДПІ прийнято рішення про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1, оформлене наказом від 11.09.2014 року № 328. (а.с. 31).

Суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи не було надано жодних пояснень з приводу допуску співробітників інспекції до проведення перевірки за умов незгоди з відповідним наказом чи підставами для проведення такої перевірки, а з матеріалів справи не вбачається ані порушень контролюючим органом положень Податкового кодексу, ані доказів того, що у позивача виникли зауваження щодо процедури проведення фактичної перевірки.

Відповідно до п. 81.1 ст. 81 ПК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до приписів пункту 81.1 статті 81 ПК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), посадовими особами Західної ОДПІ , до початку проведення фактичної перевірки, особисто ФОП ОСОБА_1, було пред'явлено службові посвідчення, направлення на проведення перевірки від 17.09.2014 №3471, №3472 (виписані окремо на кожну посадову особу контролюючого органу) та вручено копію наказу від 11.09.2014 №328 про проведення фактичної перевірки, що підтверджується підписами позивача у направленнях, із зазначенням прізвища, ім'я, по батькові, дати та часу ознайомлення та фактично не заперечувалось ФОП ОСОБА_1

Згідно до п.81.1 ст. 81 ПК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб органу державної податкової служби до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови.

Визначаючи правові наслідки недодержання вказаних вимог, законодавець передбачив право платника податків на недопущення посадових (службових) осіб органу державної податкової служби до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Отже законний інтерес платника податків в проведенні контролюючим органом фактичної перевірки за дотриманням умов, встановлених законом, захищений наділенням його правом не допускати посадових осіб органу доходів і зборів до проведення перевірки. Допуск до проведення фактичної перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущені контролюючим органом при її призначені та проведені. Зазначена правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, вкиладеною в постанові від 24.12.2010 по справі №21-25аЮ за позовом ТОВ «Foods and Goods L.T.D.» до ДП у Калінінському районі м. Донецька, третя особа - ДПА в Донецькій області про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Суд зауважує, що позивач не скористався своїм правом недопуску посадових осіб органу державного контролю до проведення фактичної перевірки, передбаченим приписами Податкового кодексу, в зв'язку з чим, фактично визнав правомірність проведення контролюючим органом такої перевірки. Будь-яких інших пояснень щодо вищезазначених обставин ФОП ОСОБА_1 до суду не надано.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що процедура проведення фактичної перевірки щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності документа, що підтверджує державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб -підприємств відповідно закону, ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) була здійснена суб'єктом владних повноважень саме з дотриманням вимог діючого законодавства.

Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 ПК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), де зазначено, що результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, у строки визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов'язаний його підписати.

У разі незгоди платника податків з висновками акта такий платник зобов'язаний підписати такий акт перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта або окремо у строки, передбачені цим Кодексом (абз. 4 ст. 86.1 ПК України).

Як вбачається зі змісту акта перевірки від 24.09.2014р. №1497/20/40/22/НОМЕР_3, перевірка була проведена в присутності фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, який підписав складений акт без зауважень та заперечень (п. 4.1 акту).

Таким чином, суд зауважує, що позивач не скористався своїм правом, передбаченим абз. 4 ст. 86.1 ПК України та не надав своїх пояснень, зауважень чи заперечень щодо проведеного заходу та складеного акту перевірки, в зв'язку з чим, фактично визнав правомірність дій контролюючого органу по проведенню фактичної перевірки та складанню вищезазначеного акту.

Перевіряючи правомірність нарахування позивачу суми фінансових санкцій за порушення вимог ст. 15 Закону України №481/95-ВР, в частині здійснення роздрібної торгівлі алкогольним и напоями без наявності ліцензії, суд зазначає наступне.

Однією із функцій органів доходів і зборів, є здійснення заходів щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів (підпункт 19 1.1.16 пункт 19.1 стаття 19 ПК України, в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень).

В свою чергу, притягнення суб'єкта господарювання до відповідальності шляхом накладення відповідним рішенням штрафу - є одним із способів здійснення контролюючим органом заходів, спрямованих на запобігання порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Підпунктами 20.1.19, 20.1.41 пунктом 20.1 статті 20 ПК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), контролюючі органи уповноважено застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на них, а також складати стосовно платників податків -фізичних осіб та посадових осіб платників податків - юридичних осіб протоколи про адміністративні правопорушення та виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення у порядку, встановленому законом.

Суд зазначає, що основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров'я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України регулюється Законом України №481/95-ВР.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України №481/95-ВР(в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.

В частині 2 статті 17 Закону №481/95-ВР (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень) наведено перелік порушень, за які передбачено застосування фінансових санкцій до суб'єктів господарювання, а також визначений розмір штрафу.

Зокрема, абз. 5 ч.2 ст. 17 Закону №481/95-ВР (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень) передбачено, що до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разіоптової (включаючи імпорт та експорт) і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій - 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 17000 гривень.

Механізм застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" визначається "Порядком застосування фінансових санкцій, передбачених ст.17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" затвердженого Постановою Кабінетів Міністрів України від 2 червня 2003 року №790 з наступними змінами та доповненнями (далі -Порядок №790)

Відповідно до п.5 Порядку № 790, підставою для прийняття рішення про застосування фінансових санкцій є:

- акт перевірки додержання суб'єктом підприємницької діяльності встановлених законодавством вимог, обов'язкових для виконання під час здійснення оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, складений органом, що видав ліцензію, у якому зазначається зміст порушення і конкретні порушені норми законодавства;

- результати проведення органом, який видав ліцензію, іншими органами виконавчої влади в межах їх компетенції перевірок суб'єкта підприємницької діяльності, пов'язаної з виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів;

- матеріали правоохоронних, податкових та інших органів виконавчої влади щодо недотримання суб'єктами підприємницької діяльності вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про виробництво та обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Відповідно до ст. 1 Закону №481/95-ВР(в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень) встановлено, що алкогольні напої - продукти, одержані шляхом спиртового бродіння цукромістких матеріалів або виготовлені на основі харчових спиртів з вмістом спирту етилового понад 1,2 відсотка об'ємних одиниць, які відносяться до товарних груп Гармонізованої системи опису та кодування товарів під кодами 22 04, 22 05, 22 06, 22 08; слабоалкогольні напої - алкогольні напої з вмістом етилового спирту від 1,2 до 8,5 відсотка об'ємних одиниць та екстрактивних речовин не більш як 14,0 г на 100 см 3, виготовлені на основі водно-спиртової суміші з використанням інгредієнтів, напівфабрикатів та консервантів, насичені чи ненасичені діоксидом вуглецю.

Аналізуючи положення Гармонізованої системи опису та кодування товарів, суд дійшов висновку, що слабоалкогольні напої відносяться до товарної групи 22 "Алкогольні і безалкогольні напої та оцет", оскільки законодавцем на імперативному рівні визначено товари, які не включаються до даної групи, а саме: (a) продукти цієї групи (крім продуктів товарної позиції 2209), виготовлені для кулінарних цілей, тим самим не придатні для вживання як напої (в основному товарна позиція 2103); (b) морську воду (товарна позиція 2501); (c) дистильовану воду, воду для вимірювання електропроводності або воду з аналогічною чистотою (товарна позиція 2851); (d) оцтову кислоту з концентрацією понад 10 мас. % (товарна позиція 2915); (e) лікарські засоби товарної позиції 3003 або 3004; або (f) парфумерні або туалетні засоби (група 33).

Відповідно до ч.11 ст. 15 Закону України №481/95-ВР(в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень), роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Таким чином, законодавець чітко передбачив прямопропорційну залежність виникнення права ведення торгівельної діяльності алкогольними напоями саме від наявності попередньо оформленої відповідної ліцензії.

Ліцензія - документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку (ст. 1 Закону України №481/95-ВР).

Згідно із п. 17 ст. 15 вищенаведеного Закону України (в редакції, яка діяла на момент прийняття оскаржуваних рішень) встановлено, що ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади в містах, районах, районах у містах Києві та Севастополі за місцем торгівлі суб'єкта господарювання терміном на один рік і підлягають обов'язковій реєстрації в органі доходів і зборів, а у сільській місцевості - і в органах місцевого самоврядування за місцем торгівлі суб'єкта господарювання.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось самим позивачем у судовому засіданні, 24.09.2014 року ФОП ОСОБА_1 здійснено реалізацію однієї банки слабоалкогольного напою «REVO», 0,5 л, вміст спирту 8,5 % за ціною 18,50грн., що підтверджується актом перевірки.

Таким чином, суд вважає за необхідне відзначити, що ФОП ОСОБА_1, визнаючи факт продажу слабоалкогольного напою, як під час проведення перевірки, так і під час розгляду справи, не надав доказів отримання ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями, а також жодними належними та допустимими доказами, в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, не спростовав обставини, зафіксовані в акті, а відтак і правомірність застосування до нього контролюючим органом фінансових санкцій у вигляді штрафу.

Також, суд вважає за потрібне зазначити, що пунктом 6 Порядку № 790 також визначено, що рішення про застосування фінансових санкцій, передбачених пунктом 2 цього Порядку, приймаються керівником, а у разі його відсутності - заступником керівника органу, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями і тютюновими виробами (Департамент контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПС, його регіональні управління та їх територіальні підрозділи, Мінекономрозвитку), чи керівником (його заступником) органів МВС, МОЗ, ДПС, Держстату, Держспоживінспекції відповідно до їх компетенції, визначеної законодавством.

За приписами пункту 8 Порядку № 790, рішення про застосування фінансових санкцій до суб'єкта підприємницької діяльності за порушення норм Закону складається за формою згідно з додатком до цього Порядку.

Таким чином, законодавець чітко встановив, що рішення про застосування фінансових санкцій складається саме за формою, яка визначена в Порядку № 790 та на підставі порушень ст. 17 Закону № 481/95-ВР, що в свою чергу спростовує твердження позивача про те, що оскаржуване рішення про застосування фінансових санкцій підлягає скасуванню на підставі того, що воно прийнято не у формі податкового повідомлення-рішення, як то передбачено приписами ПК України.

Поряд із цим, суд звертає увагу позивача на те, що окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення. У такому разі рішення контролюючого органу про застосування фінансових санкцій за порушення вимог законодавства з регулювання обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробі, прийняте не за формою, передбаченою для податкових повідомлень-рішень, варто розцінювати як податкове повідомлення-рішення з окремими дефектами, які не змінюють суті спірного рішення. Даний підхід є універсальним принципом розгляду податкових спорів, відповідно до якого перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою. Вказана правова позиція узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в Листі від 28.03.14 року № 375/11/14-14.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним висновок відповідача про порушення позивачем вимог ст. 15 Закону України №481/95-ВР в частині здійснення роздрібної торгівлі алкогольним напоями без наявності ліцензії, та як наслідок, обґрунтованості визначення позивачу суми фінансових санкцій на підставі оскаржуваного рішення № від 13.10.2014року.

Щодо правомірності застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних (фінансових) санкцій за порушення вимог підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України.

Згідно пп. 267.1.1 «а» п. 267.1 ст. 267 ПК України, платниками збору є суб'єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи - підприємці), їх відокремлені підрозділи, які отримують в установленому цією статтею порядку торгові патенти та провадять такі види підприємницької діяльності: торговельна діяльність у пунктах продажу товарів.

Відповідно до пп. 267.3.1 п. 267.3 ст. 267 ПК України, ставка збору за провадження торговельної діяльності та діяльності з надання платних послуг встановлюється сільськими, селищними та міськими радами (далі у цьому пункті - органами місцевого самоврядування) з розрахунку на календарний місяць у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати, установленої законом на 1 січня календарного року (далі - мінімальна заробітна плата), визначеному цим пунктом, з урахуванням місцезнаходження пункту продажу товарів та асортименту товарів, пункту з надання платних послуг та виду платних послуг.

Як вбачається з письмових пояснень відповідача та фактично не заперечувалось позивачем, рішенням 4 сесії Харківської міської 6 скликання ради від 12.01.2011 №126 затверджено Положення «Про порядок обчислення та сплати збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності у місті Харкові. Згідно додатку 1 до цього Положення ставка збору за провадження торгівельної діяльності для Позивача на місяць у 2014 році (з урахуванням поясу розташування та асортименту товару) становить 134,00грн.

За визначенням підпункту 14.1.246 пункту 14.1 статті 14 Кодексу торгівельна діяльність для цілей розділу XII цього Кодексу - роздрібна торгівля та оптова торгівля, діяльність у торгівельно-виробничій (ресторанне господарство) сфері за готівку, інші платіжні засоби та з використанням платіжних карток.

Згідно пп. 267.4.6 п. 267.4 ст. 267 ПК України, для провадження торговельної діяльності, діяльності з надання платних послуг та діяльності з торгівлі валютними цінностями торгові патенти придбаються окремо для кожного пункту продажу товарів, пункту з надання платних послуг, пункту обміну іноземної валюти.

Перелік таких пунктів наведено у п.п. 14.1.211 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України.

Вказана норма визначає, що до пунктів продажу товарів для цілей розділу XII цього Кодексу належить у тому числі і кіоск, палатка, інша мала архітектурна форма, яка розташована в окремому приміщенні, але не має вбудованого торговельного залу для покупців.

Підпунктом 267.4.1 п. 267.4 ст. 267 цього Кодексу визначено, що для провадження передбачених цією статтею видів підприємницької діяльності суб'єкт господарювання подає до органу державної податкової служби за місцем сплати збору заявку на придбання торгового патенту.

На підставі п.п. 267.4.3 вказаного пункту, торговий патент видається особисто фізичній особі - підприємцю або особі, уповноваженій юридичною особою, під підпис у триденний термін з дня подання заявки. Датою придбання торгового патенту є зазначена в ньому дата.

Підпунктом. 291.5.1 пункту 291.5. статті 291 Кодексу визначено, що не можуть бути платниками єдиного податку, зокрема, суб'єкти господарювання (юридичні особи та фізичні особи - підприємці), які здійснюють: виробництво, експорт, імпорт, продаж підакцизних товарів (крім роздрібного продажу паливно-мастильних матеріалів в ємностях до 20 літрів та діяльності фізичних осіб, пов'язаної з роздрібним продажем пива та столових вин).

Перелік товарів, які належать до підакцизних наведено у статті 215 Кодексу, згідно пункту 215.1 якої до підакцизних товарів -належать, зокрема, спирт етиловий та інші спиртові дистиляти, алкогольні напої, пиво.

Таким чином, законодавець чітко передбачив, що фізичні особи-підприємця, які проводять торгівельну діяльність з продажу алкогольних напоїв, не можуть перебувати на спрощеній ситемі оподаткування, що в свою чергу передбачає необхідність оформлення відповідного торгового патенту.

Як було встановлено під час розгляду справи, ФОП ОСОБА_1 перебуваючи на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності, здійснив реалізацію алкогольних напоїв без наявності відповідного патенту, що зафіксовано в акті фактичної перевірки від 24.09.2014 № 1497/20/40/22/НОМЕР_3, який підписано позивачем без зауважень.

Згідно п. 125.1 ст. 125 ПК України, суб'єкти господарювання, що проводять торговельну діяльність, здійснюють торгівлю готівковими валютними цінностями, діяльність у сфері розваг та надають платні послуги: за здійснення діяльності, передбаченої статтею 267 цього Кодексу, без отримання відповідних торгових патентів або з порушенням порядку використання торгового патенту, передбаченого підпунктами 267.6.4 - 267.6.6 пункту 267.6 статті 267 цього Кодексу (крім діяльності у сфері розваг), сплачують штраф у подвійному розмірі збору за весь період здійснення такої діяльності, але не менше подвійного його розміру за один місяць.

Отже, оскільки ФОП ОСОБА_1 допущено порушення щодо дотримання меж видів діяльності, за якими він є платником єдиного податку, то Західною ОДПІ зроблено правомірний висновок про необхідність придбання торгового патенту для виду діяльності (продаж акцизних товарів), який не може здійснюватися на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про правомірність прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення від 13.10.2014року №, приймаючи також до уваги, що оскаржуване порушення про провадження торгівельноїдіяльності без придбання відповідного патенту є похідними від підтведженого в судовому порядку порушення роздрібної торгівлі напоями без наявності відповідною ліцензії, то в цій частині позовних вимог також слід відмовити.

Щодо правомірності нарахування позивачу суми фінансових санкцій за порушення вимог п. 1.12 ст. 3 Закону України « Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчувння та послуг» від 06.07.1995року № 265/95-ВР (надалі- Закон № 265/95-ВР), суд зазначає наступне.

Відповідно до преамбули Закону «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчувння та послуг» від 06.07.1995року N 265/95-ВР (надалі - Закон № 265/95 -ВР), цим Законом встановлені правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Згідно зі ст. 1 цього Закону реєстратори розрахункових операцій застосовуються фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності або юридичними особами (їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами) (далі - суб'єкти підприємницької діяльності), які здійснюють операції з розрахунків в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також уповноваженими банками та суб'єктами підприємницької діяльності, які виконують операції купівлі-продажу іноземної валюти.

п.1 ст. 3 Закону №265-ВР передбачено, що суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Відповідно до п.3 ст. 2 Закону №265-ВР, розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця.

Розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених Законом, зареєстрованим у встановленому порядку РРО або заповнений вручну (п. 3 Розділ І Порядку реєстрації та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що застосовуються для реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги), затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 28.08.2013 № 417).

При цьому, пунктом 5 розділу III Порядку № 417, визначено, що реєстрація продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів через РРО проводиться одночасно з розрахунковою операцією. Розрахунковий документ на повну суму проведеної операції видається особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї. Розрахункова операція вважається проведеною через РРО, якщо дані про її обсяги введені в режимі реєстрації.

Як було встановлено під час розгляду справи, співробітники контролюючого органу провели контрольну закупку, встановили факт не проведення розрахункової операції через РРО та невідповідність розрахункового документу на суму 26,00грн.( 18, 50 грн. за одну пляшку напою "REVO"+ 7, 50 грн. за одну пляшку пива "1715"), що підтверджується п.3.2.2.14 п.2 акту перевірки від 24.09.2014року № 1497/20/40/22/НОМЕР_3, заперечень та зауважень до якого у ФОП ОСОБА_1 не виникло та поясненннями продавця ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_4

Окрім того, п.6 ст.9 Закону №265-ВР передбачено, що реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) фізичними особами - підприємцями, які сплачують єдиний податок.

Таким чином, суб`єкт підприємницької діяльності позбавлений необхідності застосовувати РРО лише у випадку перебування на спрощеній системі оподаткування, яка в свою чергу не може застосовуватись до платників податків, які проводять продаж підакцизних товарів, як це передбачено ст. 291 ПК України.

Додатково суд зауважує, що ст. 10 Закону №265-ВР визначено перелік окремих форм та умов проведення діяльності у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, яким дозволено проводити розрахункові операції без застосування реєстраторів розрахункових операцій з використанням розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, а також граничний розмір річного обсягу розрахункових операцій з продажу товарів (надання послуг), при перевищенні якого застосування реєстраторів розрахункових операцій є обов'язковим, встановлюються Кабінетом Міністрів України за поданням Міністерства економіки України і Державної податкової адміністрації України.

Перелік окремих форм та умов проведення діяльності у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, яким дозволено проводити розрахункові операції без застосування реєстраторів розрахункових операцій з використанням розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2000 р. N 1336 (далі - Перелік).

Відповідно до зазначеного Переліку суб'єкти підприємницької діяльності - фізичні особи, які перейшли на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, не мають права здійснювати роздрібну торгівлю алкогольними напоями без застосування РРО ( лист Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 04.07.2002 р. № 4-46-1134/3653 «Щодо ліцензування роздрібної торгівлі алкогольними напоями»).

Відповідно до п.1 ст. 17 Закону №265-ВР, за порушення вимог цього Закону до суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах у разі встановлення протягом календарного року в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невідповідності суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, зазначеній у денному звіті, а в разі використання розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня; нероздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об'єкті такого суб'єкта господарювання, вчинене вперше - 1 гривня.

Щодо порушення позивачем встановленого порядку ведення обліку ТМЦ за місцем їх реалізації та зберігання, а саме знаходження в реалізації не облікованого товару на суму 517, 70 грн.

Відповідно до п. 12 ст. 3 Закону № 265/95-ВР, суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).

Статтею 6 Закону №265-ВР передбачено, що облік товарних запасів фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) - у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку. Облік ведеться з урахуванням особливостей, встановлених для суб'єктів малого підприємництва.

Облік - це належним чином організована система збору, нагромадження, обробки, групування, узагальнення і реєстрації (фіксації) необхідної інформації або її сукупних даних, що відображають кількісну чи якісну характеристику подій, явищ, фактів, процесів, об'єктів тощо.

Порядок ведення книги обліку доходів та витрат затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 р. № 1269 і передбачає внесення до книги таких відомостей: порядковий номер запису; дата здійснення операції, пов'язаної з проведеними витратами і/або отриманим доходом; сума витрат за фактом їх здійснення, в тому числі заробітна плата найманого працівника; сума вартості товарів, отриманих для їх продажу (надання послуг); сума виручки від продажу товарів (надання послуг) - з підсумком за день.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинний документ. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Положеннями п.п.1, 3, 5 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку відповідно до Положень (стандартів) бухгалтерського обліку в Україні.

До документів, що є підставою для оприбуткування товару, як правило, належать накладні та товарно-транспортні накладні. Такі документи є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських реєстрів. Відсутність відповідних первинних документів, які підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей, є порушенням установленого порядку ведення бухгалтерського обліку.

Здійснення поставки товару на будь-яких умовах поставки не звільняє учасників господарської операції від складання первинних документів, які передбачені законодавством про бухгалтерський облік. Відсутність таких документів може свідчити про нездійснення самих господарських операцій.

Таким чином, суб`єкт господарювання на підставі первинних документів, які підтверджують факти здійснення господарських операцій (зокрема, придбання товару для подальшої реалізації), повинен вестися облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, а підтвердити або спростувати правильність (повноту, своєчасність) такого обліку виявляється можливим лише при звірці даних обліку з первинними документами (лист Державної податкової адміністрації України від 25.12.2009 р. N 28923/7/23-7017/1485 «Щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій до суб'єктів господарювання - платників єдиного податку»).

Окрім того, відповідно до п. 17 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2006 р. N 833, забороняється продаж товарів, що не мають відповідного маркування, належного товарного вигляду, на яких строк придатності не зазначено або зазначено з порушенням вимог нормативних документів, строк придатності яких минув, а також тих, що надійшли без документів, передбачених законодавством, зокрема що засвідчують їх якість та безпеку

Як вбачається з матеріалів справи, під час здійснення перевірки позивача, були встановлені фактичні залишки ТМЦ (алкогольних виробів), що була оформлено у вигляді відомості про результати перевірки щодо повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків товарно-матеріальних цінностей станом на 24.09.2014 року (день, в який здійснено перевірку) при перевірці господарської одиниці - кіоску, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який належить ФОП ОСОБА_1 Згідно зазначених відомостей включено товарні запаси на загальну суму 517, 70 грн., на які відсутні будь-які первинні документи, що підтверджують факт оприбуткування ТМЦ. Зазначені відомості були засвідчені підписами перевіряючих осіб та ОСОБА_1 без зауважень або будь-яких застережень.

Суд зазначає, що позивач, ані під час подання адміністративного позову, ані в ході судових засідань, не скористався правом долучити копії відповідних первинних документів, що засвідчують факт придбання товарів, які знаходилися на місці здійснення розрахунків, долучити копію книги обліку доходів та витрат за відповідний період.

Також, в ході перевірки позивачем не надана книга обліку доходів та витрат, що також не спростовано позивачем, зазначена книга не надана і до суду. Докази наявності накладних на товар та ведення книги в період проведення перевірки позивачем до суду не надано. Будь-яких пояснень з приводу вищезазначених обставин позивачем до суду також не надано.

Ненадання платником податків при проведенні перевірки для огляду та звірки з даними бухгалтерського обліку податкових накладних на товар, ТТН, що знаходиться за місцем реалізації та зберігання товару, позбавляє контролюючий орган можливості зробити обгрунтований висновок про правильність, повноту та своєчасність ведення такого обліку (в ході перевірки фахівцями фіксується товар, що знаходиться за місцем реалізації (його найменування, кількість), а відсутність накладних на нього, або інших первинних документів, зумовлює неможливість зробити висновок про його оприбуткування та відображення у відповідному обліку).

В силу приписів статті 20 Закону №265-ВР, до суб'єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, оскаржуване рішення від 13.10.2014року № про застосування штрафної (фінансової) санкції було прийнято відповідачем в межах компетенції податкового органу, у встановленому законом порядку. Таким чином, вищезазначене рішення повністю узгоджуються з вимогами закону та відповідає обставинам, які є підставою для його винесення.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що оскаржувані порушення про встановлення порядку ведення ТМЦ за місцем їх реалізації та не проведення розрахункових операцій через РРО є похідними від підтведженого в судовому порядку порушення роздрібної торгівлі напоями без наявності відповідної ліцензії, то в цій частині позовних вимог також слід відмовити.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень було доведено про правомірність встановлених під час перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок обґрунтованості винесення спірних рішень про застосування фінансових санкцій.

Позивачем же, в порушення вимог ч. 1 ст. 72 КАС України, не було надано належних та допустимих доказів відсутності в діях порушення вимог Закону України №481/95-ВР.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що встановлені за наслідками перевірки порушення позивачем вимог Закону України №481/95-ВР, а саме: роздрібну торгівлю алкогольним и напоями без наявності ліцензії; провадження торгівельної діяльності без придбання відповідного торгового патенту, порушення встановленого порядку ведення обліку ТМЦ за місцем їх реалізації та зберігання, а також не проведення розрахункової операції через РРО, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, та як наслідок прийняті контролюючим органом спірні рішення про застосування до позивача фінансових санкцій є такими, що прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Західної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 19.01.2015року.

Суддя Горшкова О.О.