Справа № 804/19057/14
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Неклеса О.М.,
при секретарі судового засідання Колесник І.О.,
представника позивача Катрич Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Нікопольський завод технологічного оснащення» до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
Представником відповідача 16.12.2014 р. подано до суду заперечення проти адміністративного позову, в обґрунтування яких зазначено, що за результатами перевірки ПрАТ «НЗТО» контролюючим органом встановлено відсутність об'єктів оподаткування з постачальником ТОВ «Укр Енерго Холдинг», нереальність господарської операції, встановлено порушення позивачем положень ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість на суму 103196, 00 грн. за березень 2014 р. Контролюючим органом зроблено висновок про відсутність фактичного постачання природного газу у зв'язку з ненаданням до перевірки в повному обсязі та належним чином складених первинних документів та на підставі наявної у відповідача податкової інформації щодо контрагентів позивача - актів перевірок, якими не підтверджено реальність проведення операцій по ланцюгу постачання. У зв'язку з вищевказаним, представник відповідача в письмових запереченнях зазначала про необґрунтованість позовних вимог та просила суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача у судові засідання, призначені на 09.12.2014 р. та 16.12.2014 р. не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 09.12.2014 р. представником Нікопольської ОДПІ подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Про дату, час і місце судового розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, про що свідчить розписка представника відповідача про отримання 09.12.2014 р. судової повістки на судове засідання, призначене на 16.12.2014 р. В судове засідання, призначене на 16.12.2014 р. представник відповідача не прибув, не повідомив суд про причини неприбуття у судове засідання. Враховуючи положення ч. 1 ст. 122 КАС України, якою встановлено строк розгляду адміністративної справи, а також положення ч. 4 ст. 128 КАС України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про судові засідання.
Дослідивши письмові докази по справі та заслухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.
За результатами перевірки відповідачем складено акт від 17.07.2014 р. № 2158/221/31760880, за висновками якого відповідачем встановлено порушення ПрАТ «НЗТО» п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, ст. 201 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за березень 2014 р. на суму 103296, 00 грн.
Рішенням Державної фіскальної служби України від 07.11.2014 р. № 6367/6/99-99-10-01-15 про результати розгляду скарги податкове повідомлення-рішення від 06.08.2014 р. № та рішення, прийняте за результатами розгляду первинної скарги залишене без змін, а скарга ПрАТ «НЗТО» - без задоволення.

Правомірність прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення від 06.08.2014 р. № є предметом розгляду в даній адміністративній справі.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що основними видами діяльності ПрАТ «НЗТО» є виробництво інструментів, виробництво чавуну, сталі та феросплавів, виробництво будівельних металевих конструкцій, оброблення металевих відходів та брухту.

Позивач має ліцензію серії АВ № 580885 на господарську діяльність із заготівлі, переробки, металургійної переробки металобрухту чорних металів, строк дії якої необмежений.

Здійснення позивачем вказаних видів діяльності можливо виключно з використанням природного газу як палива. Позивач є підприємством зі складним технологічним циклом, що потребує значної кількості обладнання, та значних територій для розміщення цього обладнання. Загальна площа земельної ділянки, на якій розташовані промислові потужності позивача складає 119060 кв.м., що підтверджується договором оренди земельної ділянки від 01.05.2002 р. № 09-1/179 та додатковою угодою № 13 до нього.

У період, що перевірявся, позивачем використовувались приміщення (офісні та складські) згідно договорів оренди з ВАТ «НПТЗ» та ПрАТ «Енергоресурси».

Позивачем укладений 10.12.2013 р. з ПАТ «Укртрансгаз» договір № 14-8-П355 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Для забезпечення своєї господарської діяльності, позивач має 33 агрегати, які працюють на природному газу та власну опалювальну котельню з трьома газовими водогрійними котлами. Згідно технічної документації обладнання (технічні паспорти котлів), паливом, яке використовується для їх роботи, є природний газ.

ПрАТ «НЗТО» (покупець) 30.09.2013 р. укладений з ТОВ «Укр Енерго Холдинг» (постачальник) договір на постачання природного газу № 207, за умовами якого постачальник зобов'язується надавати у власність покупцю природний газ, а також послуги стосовно забезпечення поставки природного газу, а покупець - оплачувати вартість прийнятого обсягу газу та вартість наданих послуг згідно щомісячних актів приймання-передачі, які за умовами цього договору передбачають назву товару, кількість, одиницю виміру, ціну без ПДВ, відпускну суму.

За умовами розділу 6 цього договору, оплата за газ здійснювалась покупцем виключно грошовими коштами, остаточний розрахунок відбувався на підставі акту приймання-передачі, платіжні доручення містили номер та дату договору, призначення платежу.

Судом встановлено, що передача та транспортування природного газу здійснювалась ПАТ «Укртрансгаз» на підставі договору від 10.12.2013 р. № 14-8-П355 з позивачем на транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Господарська діяльність позивача з постачальником газу ТОВ «Укр Енерго Холдинг» на підставі договору від 30.09.2013 р. № 207 відбувалась з жовтня 2013 р. по березень 2014 р., що підтверджується документами, долученими до матеріалів справи: договором від 30.09.2013 р. № 207, актами приймання-передачі природного газу, податковими накладними, витягами з Єдиного реєстру податкових накладних, платіжними дорученнями.

У березні договірні відносини позивача з ТОВ «Укр Енерго Холдіг» були припинені у зв'язку з тим, що постачальником обрано заявлений ліміт на постачання природного газу за нерегульованим тарифом згідно отриманої ліцензії, з приводу чого направило до позивача лист № 16/05/04 від 16.04.2014 р., копія якого додана до матеріалів справи.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів.

Підпунктом 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 ПК України встановлено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Фактичність виконання позивачем договору з ТОВ «Укр Енерго Холдінг», а також рух активів підтверджується наступними первинними документами: договором на поставку природного газу та додатковими угодами до нього, договором на транспортування природного газу, видатковими накладними, податковими накладними, актами приймання-передачі, платіжними дорученнями, оборотно-сальдовими відомостями, свідоцтвом про державну метрологічну атестацію виробничого обладнання позивача.

Також, на підтвердження використання придбаного у постачальника ТОВ «Укр Енерго Холдінг» природного газу для забезпечення власної господарської діяльності позивачем надані до матеріалів справи технічні паспорти на обладнання, яке використовується для виготовлення, переробки сталі та іншої продукції позивача, за основними технічними даними та характеристиками яких значиться паливо, що використовується для роботи - природний газ.

Відповідно до штатного розпису на І квартал 2013 р., у період, що перевірявся, на підприємстві працювало 552 особи. Згідно штатного розпису на ІІІ квартал 2014 р. (станом на час проведення перевірки) на підприємстві працювало 15 осіб.

З проведеного судом аналізу первинних документів, суд доходить висновку щодо реальності господарських операцій між позивачем та постачальником «ТОВ «Укр Енерго Холлдінг» щодо постачання природного газу позивачу, використання позивачем придбаного природного газу у власній виробничій діяльності.

Відповідачем не було додано жодних документів, які б підтверджували завищення податкового кредиту позивачем.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Необхідними умовами для висновку про нікчемність угоди згідно до ст. 207 ГК України та ст. 228 ЦК України є доведення факту наявності завідомо суперечної інтересам держави та суспільства мети укладення угоди сторонами, а також наявність вини у формі умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Інтерес держави і суспільства у сплаті суб'єктами оподаткування податків випливає з обов'язку кожного сплачувати податки і збори, закріпленому в ст. 67 Конституції України та законах України про оподаткування.

Отже, суб'єктний склад правопорушення повинен бути встановлений компетентним державним органом і підтверджений законодавчо визначеними належними засобами доказування.

З огляду на встановлені обставини у справі та наведені норми законодавства, угода, яка укладені між ПрАТ «Нікопльський ЗТО» та ТОВ «Укр Енерго Холдінг» оформлена належним чином: договір поставки № 207 від 30.09.2013р. підписано уповноваженими особами, які на час підписання договору та його виконання мали необхідний обсяг правосуб'єктності; спірний правочин не визнано судом недійсним і його недійсність прямо не встановлена законом, у зв'язку з чим існує презумпція правомірності правочину. Правочин з поставки товару (природного газу) виконано сторонами в повному обсязі. ПрАТ «НЗТО» на виконання умов вищевказаного договору отримало товарно-матеріальні цінності, постачальник ТОВ «Укр Енерго Холдінг» отримав оплату за товар.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Актом перевірки від 17.07.2014 р. № 2158/221/31760880 не доведено факти та обставини, наявність яких необхідна для висновку про нереальність (нікчемність) правочину, не доведено, що операції з поставки по ланцюгу від ТОВ «Укр Енерго Холдіг» до ПрАТ «НЗТО» не містять у суті своїй розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного придбання товарів, які не спричиняють реального настання правових наслідків по ланцюгу та здійснені для операцій пов'язаних з наданням податкової вигоди третіх осіб, що свідчить про те, що висновки не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського обліку, що є порушенням пункту 6 Порядку № 984, згідно якого факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Суд критично оцінює посилання представника відповідача на акт ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 18.06.2014 р. № 488/3-22-08/38038769, яка, в своє чергу, посилається на акт Переяслав-Хмельницької ОДПІ ГУ Міндоходів у м. Києві від 08.04.2014 р. № 20/22-00/37757736, оскільки вказані акти перевірок не можуть вважатись судом безспірним доказом порушення податкового законодавства з боку позивача. З аналізу норм права вбачається, що податковим законодавством не передбачено право відповідача при складанні акту перевірки одного платника податків приймати за основу акт перевірки іншого платника податків, як підставу для висновку про наявність порушення з боку першого.

Висновки відповідача не підтверджуються належними доказами стосовно відсутності об'єктів оподаткування по ланцюгу постачання ТОВ «Укр Енерго Холдінг» до ПрАТ «НЗТО».

Суд вважає за необхідне зазначити, що єдиним допустимим засобом доказування нереальності правочину, вчиненого між суб'єктами господарювання може бути лише судове рішення, яким встановлена недійсність такого правочину.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно до п. п. 198.2, 198.3 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193. 1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, в якій зазначаються обов'язкові реквізити визначенні даною статтею. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів, послуг.

Пункт 198.6 ст. 198 ПК України встановлює, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Отже, правомірність формування платником податку податкового кредиту визначається фактичним проведенням операцій платником податку зі своїми безпосередніми контрагентами, які оформлені належними документами.

Судом встановлено, що природний газ, придбаний позивачем у ТОВ «Укр Енерго Холдінг» за договором від 30.09.2013 р. № 207, використано позивачем у власній господарській діяльності.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач формував свої витрати та податковий кредит у перевіряємому періоді на підставі первинних документів та податкових накладних, які відповідають встановленим для них вимогам, своєчасно та в межах проведених господарських операцій. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що позивач склав свою податкову звітність з податку на додану вартість без відповідного підтвердження первинними документами.

Згідно п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 2 ст. 3 Закону № 996 бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством; фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Як зазначено в ч. 1 ст. 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій; первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Задовольняючи адміністративний позов, суд виходить із того, що об'єктом оподаткування є певна операція між конкретними суб'єктами господарювання, яка має бути підтверджена необхідними первинними документами.

Підставою для отримання платником податків права на отримання податкових переваг є наявність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій.

Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами, що в свою чергу в певній мірі свідчить про реальність таких операцій.

Отже, операції, що формують податковий кредит для цілей визначення оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

У листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 зазначено, що не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі і нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому взаємовідносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

У відповідності до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України № 1936/11/13-11 від 01.11.2011 р. «Щодо підтвердження даних податкового обліку», документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Позивач мав в наявності всі первинні документи, що підтверджують обсяги задекларованих витрат. Угода укладалась підприємством в межах господарської діяльності, згідно з установчими, реєстраційними та дозвільними документами. Згідно з отриманими податковими накладними позивач мав законні підстави для включення певних сум до складу податкового кредиту.

В судовому засіданні позивачем доведено обґрунтованість віднесення до податкового кредиту суми 103196, 00 грн. з податку на додану вартість у березні 2014 р., які не визнала податкова інспекція.

Відповідно до ст.ст. 46-49 ПК України, ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

З проведеного судом аналізу первинних документів, долучених до матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно сформований податковий кредит у сумі 103196, 00 грн. з податку на додану вартість у березні 2014 р.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, податкове повідомлення-рішення прийняте контролюючим органом без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень, у зв'язку з чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання щодо судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Таким чином, документально підтверджені позивачем судові витрати - судовий збір сплачений згідно платіжного доручення № 3610 від 14.11.2014 р. в сумі 309, 59 грн. підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 06.08.2014 р. № .

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства «Нікопольський завод технологічного оснащення» судовий збір у розмірі 309, 59 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, визначені ст. 186 КАС України та набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складено 22.12.2014 р.

Суддя О.М. Неклеса