Справа № 826/6619/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2015-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6619/14 Головуючий у 1-й інстанції: Дегтярьова О.В. Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

14 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі: Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.11.2014 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ФОП ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до ДПІ у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.09.2008 року № та від 19.08.2010 року № /0; зобов'язання повернути податок на додану вартість в сумі 127 643 грн. на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_2 згідно поданих заяв про повернення бюджетного відшкодування за січень 2008 року від 20.02.2008 року та за травень 2008 року від 20.06.2008 року; зобов'язання виконати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.02.2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2012 року в частині повернення на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_2 податку на додану вартість в сумі 65 001 грн. згідно поданих заяв про повернення бюджетного відшкодування.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.11.2014 року позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано спірні податкові повідомлення-рішення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати незаконну, на їх думку, постанову суду першої інстанції в частині задоволення позову та постановити нову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. При цьому апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Апеляційна інстанція повністю підтримує таку правову позицію з огляду на слідуюче.

Як вбачається з матеріалів справи, в лютому і червні 2008 року ФОП ОСОБА_2 подала до ДПІ у Деснянському районі м. Києва податкові декларації з податку на додану вартість за звітні періоди січень 2008 року (вх. 1969 від 20.02.2008 р.) і травень 2008 року (вх. № 19633 від 24.06.2008 р.), та разом з ними розрахунки сум бюджетного відшкодування і заяви про повернення суми бюджетного відшкодування за аналогічні звітні періоди, де, зокрема, вказала суми податку 5231,00 грн. і 122 412,00 грн. до бюджетного відшкодування, шляхом перерахування зазначених сум коштів на свій рахунок у банку.

В липні 2008 року, ДПІ у Деснянському районі м. Києва була проведена документальна позапланова виїзна перевірка з питань достовірності нарахування ФОП ОСОБА_2 суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за січень і травень 2008 року, за результатами якої складено акт від 16.07.2008 року № 3516/17-5/НОМЕР_2, яким зафіксовано, що позивачка не надала до перевірки первинних і розрахункових документів на підтвердження даних, задекларованих у податкових деклараціях за перевіряємі звітні періоди. У зв'язку з цим зроблено висновок про відсутність правових підстав для бюджетного відшкодування ПДВ в сумах 5 231,00 грн., сформованого в січні 2008 року, та 122 412,00 грн., сформованого в травні 2008 року, шляхом повернення коштів на рахунок платника податку у банку.

Вказані обставини слугували підставою для прийняття 11 вересня 2008 року спірного податкового повідомлення-рішення № /0 (форми «В1»), яким ФОП ОСОБА_2 зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість по деклараціям за січень і травень 2008 року (вх. 1969 від 20.02.2008р., вх. № 19633 від 24.06.2008р.) всього на суму 127 643,00 грн.

В червні-липні 2010 року була проведена документальна планова виїзна перевірка з питань дотримання ФОП ОСОБА_2 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2008 року по 31.03.2010 року, за результатами якої складено акт від 09.07.2010 року № 4574/17-05/НОМЕР_2.

Перевіркою встановлено порушення позивачкою норм пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 6.5 ст. 6, пп. 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.5.2 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997р. № 168/97 у зв'язку із завищенням нею суми задекларованого податкового кредиту за перевіряємий період на 299 972,00 грн. (в т.ч. за січень-грудень 2008 року на суму 192 511,00 грн.) та заниження суми податкових зобов'язань на загальну суму 72 870,00 грн. (в т.ч. за січень-грудень 2008 року в сумі 72 790,00 грн., за січень-грудень 2009 року - 80,00 грн. з огляду на неправомірне застосування нульової ставки до певних обсягів поставок послуг), що в сукупності призвело до заниження позивачем податку на додану вартість на загальну суму 372 842,00 грн. (в т.ч. за січень-грудень 2008 року на суму 265 301,00 грн., за січень-грудень 2009 року - 91 345,00 грн., за січень-березень 2010 року - 16 196,00 грн.).

Зазначені обставини слугували підставою для прийняття відповідачем 19 серпня 2010 року спірного податкового повідомлення-рішення № /0 (форми «Р»), яким визначено до сплати суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 559 433,00 грн., в т.ч. 372 842,00 грн. - основний платіж, 186 591,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Спірні податкові повідомлення-рішення направлялося ДПІ поштою на адресу платника податків відповідно 17 вересня 2008 року та 21 вересня 2010 року, проте повернулися неврученими. Згодом на прохання ФОП ОСОБА_2 (заява від 30.04.2014р.) копія зазначеного податкового-повідомлення рішення була направлена позивачу повторно разом із супровідним листом від 07.05.2014р. № 4282/10/26-52-17-01-47.

Вирішуючи питання щодо правомірності спірних податкових повідомлень-рішень, судова колегія виходить з наступного.

В розумінні п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, що існували в період до 01 січня 2011 року)(далі - Закон) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

П. 1.3 ст. 1 Закону платника податку на додану вартість визначає як особу, яка згідно із цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем.

Об'єктом оподаткування зазначеним податком є операції платників податків, зокрема, з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України, та з поставки (вивезення, пересилання) товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорту) згідно з положеннями глав 31 - 32 Митного кодексу України за кошти або інші види компенсацій (винагороди). До останніх з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюються поставка послуг з міжнародного перевезення пасажирів, багажу та вантажів, а також міжнародних відправлень у випадках, визначених підпунктом 6.2.4 пункту 6.2 статті 6 цього Закон (пп. 3.1.1 і 3.1.3 п. 3.1 ст. 3 Закону № 168/97-ВР).

Ставки податку встановлені статтею 6 цього Закону.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту (абз. 1 пп. 7.4.5 п. 7.5 ст. 7 зазначеного Закону).

Підпунктом 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону визначено, що податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань.

Обов'язкові реквізити податкової накладної визначені в пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону.

Абзацом 1 пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону передбачено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби, а саме - Наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997р. № 165 «Про затвердження форми податкової накладної та порядку її заповнення» (який був чинний станом на момент виникнення спірних правовідносин).

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що вказаним вище Законом визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. При цьому вказаними нормами законодавства не встановлено обов'язкових умов та порядку формування податкового кредиту окремо для суб'єктів господарської діяльності - фізичних осіб-підприємців, які зареєстровані платниками податку на додану вартість, а тому як наслідок застосовуються вищенаведені загальні норми Закону.

Крім того, за п. 1.8 ст. 1 Закону бюджетне відшкодування - це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

У відповідності до пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Згідно положень пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пп. 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг).

Виходячи зі змісту пп. 7.7.1 і пп. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону, бюджетному відшкодуванню підлягає частина податку, сплачена платником податку, що придбав товари та послуги, їх постачальникам. Тобто, факт надмірної сплати товару повинен розумітися як сплата ПДВ у складі ціни товарів (послуг), що придбані платником податку, і розрахунки за які є здійсненими.

За пп. 7.7.4 п. 7.7 ст. 7 Закону платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. При цьому платник податку в п'ятиденний термін після подання декларації податковому органу подає органу Державного казначейства України копію декларації, з відміткою податкового органу про її прийняття, для ведення реєстру податкових декларацій у розрізі платників.

У відповідності до пп. 7.7.5 п. 7.7 ст. 7 зазначеного Закону податковий орган протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, проводить перевірку заявлених у декларації даних та у п'ятиденний термін зобов'язаний надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету. Після отримання відповідного висновку податкового органу орган державного казначейства надає платнику податку суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п'яти операційних днів (пп. 7.7.6 п. 7.7 ст. 7 Закону № 168/97ВР).

З матеріалів справи слідує, що протягом 2008 - 2009 року і 1-го кварталу 2010 року ФОП ОСОБА_2 здійснювала підприємницьку діяльність з надання послуг вантажного перевезення автомобільним транспортом в межах та за межами території України.

В ході здійснення такої господарської діяльності ФОП ОСОБА_2 сформовано суми податкового кредиту за рахунок сум податку на додану вартість, сплачених у складі вартості товарів (паливно-мастильні матеріали, запчастини та інші витратні матеріали до автомобілів, канцелярські товари, офісна техніка та витратні матеріали до неї), послуг і робіт (а саме: з проведення ремонту та технічного огляду автомобілів, надання послуг телефонного зв'язку, послуг зі страхування цивільно-правової відповідальності та оформлення певних дозвільних документів, необхідних здійснення перевезень), та на підставі податкових накладних, що виписані постачальниками таких товарів (робіт, послуг).

На підтвердження правомірності та обґрунтованості показника податкового кредиту, що задекларований у податкових деклараціях за період з 01.01.2008 року по 31.03.2010 року та зазначений в актах документальних перевірок, а також за місяць грудень 2007 року, позивачкою було надано суду копії податкових декларацій з податку на додану вартість за січень-грудень 2008 року, копії первинних документів (податкових і видаткових накладних, рахунків на оплату товарів і послуг) по операціях з придбання ФОП ОСОБА_2 вказаних вище товарів (робіт, послуг), виписки Деснянського відділення № 8451 АТ «Ощадбанк» (МФО 320230) по рахунку ФОП ОСОБА_2 № НОМЕР_6 за 2008 -2009 роки та січень-березень 2010 року з відомостями про перерахування відповідних сум коштів (вартість товарів, робіт і послуг з ПДВ).

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що безпосередньо формування сум податку на додану вартість заявлених до бюджетного відшкодування за січень і травень 2014 року, відбувалося наступним чином:

-сума податку в розмірі 5 231,00 грн. виникла з витрат ФОП ОСОБА_2 на дизпаливо, олію моторну, запчастини та інші товари для автомобілів, послуг з оформлення дозвільних документів для допущення транспортних засобів до роботи, послуг з технічного огляду і ремонту окремих складових транспортних засобів, послуги паркування, канцелярські товари та витратні матеріали для офісної техніки (останні зі слів позивача використовувалися нею виключно для ведення бухгалтерського та податкового обліку, оформлення первинних та інших документів в процесі надання послуг з перевезення), сплачених суб'єктам господарювання-постачальникам товарів і послуг протягом грудня 2007 року. Копії первинних документів та виписка банку за грудень 2007 року, що підтверджують здійснення позивачем таких витрат і сплату сум податку на додану вартість у складі вартостей товарів і послуг наявні в матеріалах справи;

-сума податку в розмірі 122 733,51 грн. була сплачена ФОП ОСОБА_2. в квітні 2008 року митним органам при придбані імпортних транспортних засобів (вантажні автомобілі марки Вольво FH-12 та напівпричіп Когел SN24), що засвідчується наданими позивачем копіями вантажних митних декларацій (форми МД-2, тип ІМ 40) за № 100000012/8/552514 від 05.04.2008 року та за № 100000012/8/552632 від 07.04.2008 року, та де наявні відомості про сплату ФОП ОСОБА_2. митних платежів, в т.ч. податку на додану вартість в сумах 40360,32 грн. і 82373,19 грн. В подальшому дані автомобілі були зареєстровані в органі ДАІ (свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 і № НОМЕР_5) і використовувалися позивачем з квітня 2008 року для здійснення перевезень вантажів на території України та за її кордоном під митними печатками та пломбами.

Також з наданих позивачем документів чітко прослідковується наявність взаємозв'язку між витратами ФОП ОСОБА_2 на придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг (зокрема: забезпечення функціонування транспортних засобів, придбання певних товарів з метою обладнання робочого місця і поліпшення умов праці, документування результатів господарської діяльності, тощо) та здійсненням нею господарської діяльності (автомобільні перевезення). Про факти надання позивачем протягом перевіряємого періоду транспортних послуг окрім наявних в матеріалах справи первинних документів (договорів на перевезення та транспортно-експедиційне обслуговування, заявок на перевезення вантажів, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), товарно-транспортних накладних, CMR (міжнародних товарно-транспортних накладних), рахунків про оплату послуг), також свідчать дані банківських виписок, де зафіксовані відомості про надходження на адресу ОСОБА_2 сум коштів від суб'єктів господарської діяльності в якості оплати за транспортні послуги.

Слід зауважити, що факт сплати ФОП ОСОБА_2 на користь постачальників товарів і послуг сум податку на додану вартість, які були заявлені ним у подальшому до відшкодування за січень і травень 2008 року, апелянтом не заперечувався.

Окрім вищевикладеного судова колегія вважає за необхідне відзначити, що за умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками/продавцями товару (послуг) податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит.

Платник податку на додану вартість (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару (послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.07.2013 року по справі № К/800/27746/13.

Колегія суддів повністю підтримує позицію суду першої інстанції, що позивачем були вчинені всі необхідні дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби», процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи: 1. Встановлення факту здійснення господарської операції. 2. Встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції. 3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. 4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

Крім того Вищим адміністративним судом України в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. ( абз. 2 п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що для формування податкового кредиту, необхідно мати первинні документи, які можуть довести реальність здійснення господарської операції, підтвердити факт використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Перевіривши дійсність господарських взаємовідносин позивача з контрагентом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для формування податкового кредиту, з огляду на те, що надана позивачем документація у повній мірі відображає реальні наслідки, що наступили після укладення договорів та мають силу первинної документації в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України».

Слід відмітити, що податковим органом не було надано рішення суду у цивільній чи господарській справі, або іншого належного доказу на підтвердження «фіктивності» здійснених позивачем господарських операцій. Отже, спірні податкові повідомлення-рішення прийняті податковим органом передчасно.

Не надано також добутих, у визначений процесуальним законодавством спосіб, доказів підробки документів або складання фіктивних документів на підтвердження здійснених позивачем господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.03.2008 року по справі № К-23642/07.

Окрім вищевикладеного судова колегія вважає за необхідне відзначити слідуюче:

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 228 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в дохід держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Дана правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 року № К/9991/50772/12.

Крім того, викладені в актах обставини, не є підставою вважати правочини недійсними, або такими, що не відбулись, та не спростовують реальності виконання господарських операцій, оскільки угоди не визнані недійсними судами, а також позивач не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів.

Зазначена позиція відповідає рішенню Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), згідно якого Європейський суд з прав людини визнав, що «справедливий баланс» не додержується, коли платника ПДВ позбавляють права на податковий кредит (бюджетне відшкодування) за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо про таку діяльність його постачальників.

Таким чином, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що податковий кредит за період з 01.01.2008 року по 31.03.2010 року позивачкою сформований на підставі належним чином оформлених податкових накладних за фактично придбані товари і послуги, та з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності. Натомість, обставини щодо фактичності здійснення описаних вище господарських операцій, на які позивач посилається як на підставу виникнення у нього права на включення нарахованого (сплаченого) податку на додану вартість до податкового кредиту та відповідно права на бюджетне відшкодування такого податку, апелянтом не спростовано.

Крім того, як вбачається з текстів актів документальних перевірок та пояснень позивача протягом місяців січня-серпня 2008 року ФОП ОСОБА_2 здійснювала господарські операцій щодо надання транспортних послуг за межами митної території України на користь суб'єктів господарської діяльності, перелік яких наведений в письмових поясненнях позивача від 31.07.2014 року. Такі господарські операції оподатковувалися позивачем за нульовою ставкою відповідно до норм п. 6.2 ст. 6 Закону, що було відображено у податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні звітні періоди (ряд. 2.1 «інші операції, що оподатковуються за нульовою ставкою»), звіті про суми пільг в оподаткуванні юридичних осіб та фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності за 2008 рік на підставі належним чином оформлених первинних документів, копії яких наявні в матеріалах даної справи (зокрема, актів здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг), СMR - міжнародних товарно-транспортних накладних, податкових накладних). А тому, доводи апелянта про заниження позивачкою сум податкових зобов'язань за 2008 рік внаслідок необґрунтованого застосування нульової ставки до обсягів господарських операцій з надання послуг з міжнародного перевезення спростовуються матеріалами справи.

За ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийняття спірних рішень, а тому позовні вимоги задоволені правомірно.

Оскільки в даному випадку рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову не було оскаржено у порядку апеляційного провадження, колегія суддів в цій частині постанову не переглядає та залишає її без змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення постанови суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 196, 198, 202, 205 та 207 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.11.2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.