Справа № 2а-0870/10753/11
Суддя: Недашківська Катерина Михайлівна
Дата ухвалення: 2011-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2011 року 15:40Справа № 2а-0870/10753/11 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., при секретарі судового засідання Ісаєвій Н.С., за участю представника позивача - Петренко Таміли Аркадіївни (довіреність від 01 листопада 2011 року), представника відповідача 1 - Юлдашева Андрія Алішеровича (довіреність від 04 жовтня 2011 року) та представника відповідача 2 - Кохненка Євгена Сергійовича (довіреність від 13 квітня 2011 року), третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_4 (паспорт серії НОМЕР_2, виданий 17 травня 2003 року) та ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_1, виданий 28 жовтня 1998 року) розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Приватного підприємства «Фабрика делікатесних сирів» до Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алішеровича та до начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Щербина Андрія Олександровича про визнання протиправною та скасування постанови.

18 листопада 2011 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Приватного підприємства «Фабрика делікатесних сирів» (далі іменується - позивач, боржник) до Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алісеровича (далі іменується - відповідач 1) та до начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Щербина Андрія Олександровича (далі іменується - відповідач 2), в якому позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 01.11.2011 №204/3.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.09.2011 Господарським судом Запорізької області винесена ухвала про порушення провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства «Фабрика делікатесних сирів», якою введена процедура розпорядження майном боржника, призначений розпорядник майна боржника в особі арбітражного керуючого Зінченка Ю.О. та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Позивачем була надіслана заява до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області про зупинення зведеного виконавчого провадження по стягненню з позивача сум заборгованості від 11.10.2011 у зв'язку з порушенням господарським судом провадження у справі про банкрутство позивача.

Однак, в порушення вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та Закону України «Про виконавче провадження», як зазначає позивач, Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашевим А.А. була винесена постанова №204/3 від 01.11.2011 про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти у межах суми 30709 грн. 36 коп., що містяться на всіх рахунках відкритих в Запорізькому РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» та належить ПП «Фабрика делікатесних сирів».

Дана постанова була затверджена Начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Щербиною А.О. та направлена до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Запоріжжя.

Після звернення представника позивача до відповідача-1 та відповідача-2 з вимогою про усунення порушень прав та законних інтересів позивача, які спричиненні їх протиправними діями у вигляді накладення арешту на грошові кошти позивача всупереч введеному мораторію на задоволення вимог кредиторів, а також вимогам Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та Закону України «Про виконавче провадження», відповідачами було повідомлено, що дія введеного мораторію не поширюється на стягнення з позивача сум середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за виконавчими листами №2-5438/2010 від 16.05.2011 на користь ОСОБА_5 та №0827-1608/2011 від 29.09.2011 на користь ОСОБА_4 виданих Шевченківським районним судом м. Запоріжжя та сум виконавчого збору за проведені виконавчі дії в загальному розмірі 30709 грн. 36 коп.

Однак, позивач зазначає, що дані твердження відповідачів не відповідають дійсності та суперечать вимогам діючого законодавства України.

Ухвалою суду від 22.11.2011 відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 24.11.2011.

24.11.2011 в судове засідання прибув представник позивача, підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

В судове засідання також прибули представники відповідачів, надали письмові заперечення на адміністративний позов та просять суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених позовних вимог.

У зв'язку з необхідністю надання додаткових документів в якості доказів по справі, в судовому засіданні оголошувалась перерва до 29.11.2011.

29.11.2011 в судове засідання прибули представники сторін та заявили про незмінність їх правових позицій щодо предмета спору.

Згідно ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових та речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

На підставі ст. 160 КАС України вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні 29.11.2011.

Розглянувши матеріали та з'ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області перебуває зведене виконавче провадження №204/3, про стягнення з ПП «Фабрика делікатесних сирів» на користь юридичних та фізичних осіб суми заборгованості на загальну суму 2161959 грн. 31 коп.

В даному зведеному виконавчому провадженні підлягають виконанню, зокрема, виконавчий лист №2-5438/2010, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 16.05.2011, про стягнення з позивача на користь фізичної особи - ОСОБА_5 суми заробітної плати та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 19087 грн. 13 коп. (а.с. 40), та виконавчий лист №0827/2-1608/2011, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 29.09.2011, про стягнення з позивача на користь фізичної особи - ОСОБА_4 суми середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати в розмірі 20909 грн. 99 коп. та суми судових витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 500 грн. 00 коп. (а.с. 46).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області від 19.05.2011 про відкриття виконавчого провадження позивача зобов'язано виконати рішення суду до 25.05.2011 на користь ОСОБА_5 (а.с. 35).

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області також винесено постанову від 05.10.2011 про відкриття виконавчого провадження, якою зобов'язано позивача добровільно виконати рішення суду про стягнення на користь ОСОБА_4 суми заборгованості до 12.10.2011 (а.с. 44).

Як встановлено судом, позивач не виконав вимоги даних постанов та не виконав їх в добровільному порядку у встановлені строки.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області у зв'язку з невиконанням боржником в добровільному порядку рішень суду, винесено постанову про арешт коштів боржника від 01.11.2011 №204/3 (а.с. 10).

Зі змісту резолютивної частини постанови вбачається, що арешт накладено на кошти боржника в межах суми в розмірі 30709 грн. 36 коп., що містяться на всіх рахунках, відкритих в Запорізькому РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» та належать ПП «Фабрика делікатесних сирів».

Позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 01.11.2011 №204/3, оскільки ухвалою Господарського суду Запорізької області від 29.09.2011 по справі №29/5009/5854/11 введено мораторій на задоволення вимог кредиторів (а.с. 16).

Дослідивши наявні в матеріалах справи допустимі та належні докази у їх сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, за наступних підстав.

За приписами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (далі іменується - Закон України №606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 11 Закону України №606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України №606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Як встановлено з матеріалів справи, до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області надійшли виконавці листи Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, які відповідають вимогам ст. 18 Закону України №606-XIV, №2-5438/2010 від 16.05.2011, про стягнення з позивача на користь фізичної особи - ОСОБА_5 суми заробітної плати та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 19087 грн. 13 коп., та №0827/2-1608/2011від 29.09.2011, про стягнення з позивача на користь фізичної особи - ОСОБА_4 суми середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати в розмірі 20909 грн. 99 коп. та суми судових витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 500 грн. 00 коп.

Згідно ст. 25 Закону України №606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

На виконання ст. 19 Закону України №606-XIV, згідно якої державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, відповідачем 1 відкрито виконавче провадження та надано позивачу строк для добровільного виконання рішень суду. Проте, позивачем у встановлені строки не виконані вимоги державного виконавця в добровільному порядку.

Стаття 27 Закону України №606-XIV передбачає, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

За приписами ст. 28 Закону України №606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, відповідачем 1 винесена постанова про арешт коштів боржника від 01.11.2011 №204/3.

Позивач зазначає, що на адресу Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області ним була направлена заява про зупинення виконавчого провадження у зв'язку з введенням 29.09.2011мораторію на задоволення вимог кредиторів, яка була отримана відповідачем 21.10.2011, що підтверджується відповідною відміткою про прийняття відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області на бланку кур'єрської доставки. Проте, державним виконавцем не було зупинено виконавче провадження.

Суд не бере до уваги дані посилання позивача за наступних підстав.

Відповідно до ст. 37 Закону України №606-XIV виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника), а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах.

На підставі ст. 12 Закону України №2343-XII, державним виконавцем не було зупинено виконавче провадження.

Суд зазначає, що дії державного виконавця в частині відмови позивачу в зупиненні виконавчого провадження не були оскаржені позивачем у встановленому законодавством порядку, а відтак дані обставини не можуть бути підставою для скасування постанови про арешт коштів боржника від 01.11.2011 №204/3 та не стосуються предмета спору в адміністративній справі.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності суб'єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів є Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 №2343-XII (далі іменується - Закон України №2343-XII).

Згідно ст. 1 Закону України №2343-XII мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Частиною 4 ст. 12 Закону України №2343-XII встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

За приписами ч. 6 ст. 12 Закону України №2343-XII дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Поняття заробітної плати визначено ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР, згідно якої заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Визначення поняття заробітної плати, що наводиться в частині першій ст. 94 КЗпП і ст. 1 Закону «Про оплату праці», є найважливішим елементом правової основи організації заробітної плати. За таких умов у силу ст. 4 КЗпП, яка допускає регулювання трудових і пов'язаних з ними відносин актами законодавства України, прийнятими відповідно до Кодексу законів про працю, ст. 94 КЗпП як норма вищої юридичної сили щодо не тільки підзаконних актів, але й до інших законів, які регулюють трудові відносини, дозволяє забезпечити єдність у розумінні заробітної плати: визначення заробітної плати в законах і підзаконних актах про працю повинне відповідати ст. 94 КЗпП, яка підлягає переважному застосуванню перед правилами інших нормативних актів.

Визначення заробітної плати, наведене в частині першій ст. 94 КЗпП і ст. 1 Закону «Про оплату праці», дещо обмежено трактує зміст цієї правової категорії. Воно не охоплює всіх тих виплат, правовий режим яких визначається главою VII Кодексу законів про працю, що названа «Оплата праці». У цьому зв'язку суд враховує, що оскільки всі норми Кодексу законів про працю мають однакову юридичну силу, загальна норма ст. 94 КЗпП, у якій дане визначення заробітної плати, може коректуватися спеціальними нормами Кодексу законів про працю.

Виходячи з структури заробітної плати, як вона описана в нормах Закону «Про оплату праці», заробітна плата повинна бути визначена як будь-яка виплата в грошовій формі або видача в натуральній формі, яка провадиться підприємством на користь працівника і має компенсаційний характер.

Згідно зі ст. 116 Кодексу законів України про працю при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, суд приходить до висновку, що постанова державного виконавця про арешт коштів боржника від 01.11.2011 в частині накладення арешту на суму по відшкодуванню невиплаченої заробітної плати, винесена з дотриманням вимог діючого законодавства, а відтак не підлягає скасуванню в цій частині.

Суд прийшов до висновку, що в силу ст. 12 Закону України №2343-XII, згідно якої дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, відповідачем протиправно винесено постанову про арешт коштів боржника від 01.11.2011 в частині накладення арешту на кошти в сумі 500 грн. 00 коп., оскільки дане стягнення згідно судового рішення стосується вимог, на які поширюється дія введеного мораторію.

Відповідно до ст. 1 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейським судом з прав людини прийнято ряд рішень, які регулюють питання правомірності накладення штрафу на кошти боржника при стягненні на користь фізичних осіб суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу при наявності введеного мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зокрема, таким документом є рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2005 Справа «Трихліб проти України».

Відтак, суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158 - 163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Приватного підприємства «Фабрика делікатесних сирів» про визнання протиправною та скасування постанови про арешт коштів боржника №204/3 від 01 листопада 2011 року - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алішеровича про арешт коштів боржника №204/3 від 01 листопада 2011 року в частині накладення арешту на кошти в межах суми в розмірі 500 (п'ятсот) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя (підпис) К.М.Недашківська

Суддя К.М.Недашківська