Справа № 804/6444/14
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2014-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2014 р. Справа № 804/6444/14
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
при секретарі Уваровій М.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпропетровську адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що висновки Акту перевірки від 17.02.2014 року № 53/173/НОМЕР_3 щодо встановлення нереальності здійснення господарських операцій з ТОВ «ТДТП» в серпні 2013 року та завищення сум податкового кредиту у розмірі 7520,00 грн., є протиправними, оскільки ним до контролюючого органу були надані всі первинні документи, що підтверджують реальність здійснюваних господарських операцій та правомірності формування податкового кредиту по відносинам з вказаним контрагентом. Крім того, зазначає, що ним не було порушено порядок реєстрації осіб як платника податку на додану вартість, оскільки платник податків подає декларацію за звітний період, що і було зроблено позивачем в січні 2013 року. За таких обставин вважає, що винесені за результатами перевірки податкові повідомлення - рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Позивач в судове засідання не з'явився, подав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити із викладених у позові підстав (а.с. 69).
За таких обставин, зважаючи на приписи ст.41, ч.4 ст.122, ч.4, 6 ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.
Суд, розглянувши подані документи і матеріали, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову з наступних підстав.
ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Новомосковської міської ради Дніпропетровської області та перебуває на обліку в Новомосковській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області.
Відповідно до Свідоцтва № 200124792 позивач зареєстрований платником податку на додану вартість з 13.05.2013 року.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в період з 03.02.2014 р. по 10.02.2014 р. Новомосковською ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи -підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року.
Як свідчать матеріали справи, в ході перевірки було встановлено порушення ФОП ОСОБА_1:
- ч. 1, 5 ст. 203, ч.1, 2 ст. 215, ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків по правочинах, здійснених з ТОВ «ТДТП», п. 185.1 ст. 185, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення показників у рядках 10.1 та 17 Декларації з ПДВ за вересень 2013 року у сумі 7520,00 грн.;
- п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України - незабезпечення платником податків зберігання документів облікових та інших реєстрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів (а.с. 34-35).
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на підставі висновку спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
З матеріалів перевірки свідчить, що згідно руху коштів на розрахунковому рахунку, звітів про використання реєстраторів розрахункових операцій та Книг обліку розрахункових операцій, позивач, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування в період з січня по листопад 2012 р. отримав дохід в сумі 321899,58 грн. (а.с. 20).
Суд зазначає, що визначення критеріїв, за якими особа відноситься до платника ПДВ, наведено в п. 180.1 ст. 180 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VI (далі - ПК України).
Так, окремі обставини, які зобов'язують особу зареєструватися платником ПДВ передбачені п. 181.1. ст. 181 Податкового кодексу України, за змістом якої, у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.
Відповідно до п.п. 183.1, 183.2 ПК України, будь-яка особа, що підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, подає до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву. У разі обов'язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.
Судом встановлено, що позивач в період з січня по листопад 2012 р. отримав дохід в сумі 321899,58 грн., тобто з 11.12.2012 року повинен був зареєструватись в ОДПІ як платник податку на додану вартість. Між тим, Свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ №200124792 було видано позивачу лише 13.05.2013 року (а.с. 7), тобто позивач у порушення вимог п. 183.1 ст. 183 ПК України, якими у випадку перевищення загальної суми від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню, своєчасно не було подано до ОДПІ реєстраційної заяви про реєстрацію платником ПДВ.
Згідно вимог п. 183.10. ст. 183 Податкового кодексу України, будь-яка особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.
Отже, з 11.12.2012 року ФОП ОСОБА_1 вважається платником податку на додану вартість без права віднесення сум податку до податкового кредиту до дати реєстрації платником податку на додану вартість.
Згідно з п.185.1 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Згідно з п.200.1 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Суд також зазначає, що з матеріалів перевірки свідчить, що в жовтні 2013 року на розрахунковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 5000,00 грн. за товар, але в складі податкових зобов'язань декларації з ПДВ обсяг поставки товару відображено не було, у зв'язку з чим, контролюючим органом донараховано податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 833,88 грн. (а.с. 21).
Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.
Що стосується висновків контролюючого органу щодо порушення позивачем норм ч. 1, 5 ст. 203, ч.1, 2 ст. 215, ст. 216, ст. 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків по правочинах, здійснених з ТОВ «ТДТП», п. 185.1 ст. 185, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення показників у рядках 10.1 та 17 Декларації з ПДВ за серпень 2013 року у сумі 7520,00 грн., суд зазначає наступне.
Згідно з п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
За приписами п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця та є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу). Положеннями п. 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ТДТП» 31.08.2013 р. була виписана на адресу позивача податкова накладна № 351, на підставі якої позивачем сформований податковий кредит у розмірі 7520,00 грн., в т.ч. у серпні 2013 р. Факт наявності такої податкової накладної був встановлений і відповідачем в ході проведення перевірки позивача, про невідповідність такої податкової накладної приписам ПК України відповідачем не зазначено, а судом в ході розгляду справи не встановлено. За даними податкового органу на час виконання спірних господарських взаємовідносин та виписки податкових накладних, сторони були зареєстровані у встановленому законом порядку платником податку на додану вартість.
Як зазначено, вище, підстави для виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит, порядок його формування, а також порядок виникнення від'ємного значення, визначені ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України.
За умови відсутності законодавчо визначених обставин, які б позбавляли платника податку (покупця) права на формування податкового кредиту, зокрема за відсутністю з боку платника порушення вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України при формуванні податкового кредиту останній має право на податковий кредит, на який зменшується податкове зобов'язання звітного періоду за правилом п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 200.1 ст. 200 ПК України.
Судом в ході розгляду справи не встановлено жодного фактичного порушення позивачем вимог наведених норм законодавства, яке б позбавляло його права на податковий кредит. За умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками товару податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит.
За таких обставин суд прийшов до висновку про наявність у позивача права на податковий кредит за операціями з ТОВ «ТДТП», а відтак, включення позивачем зазначеної податкової накладної за серпень 2013 року на суму ПДВ 7520,00 грн. до складу податкового кредиту до Декларації з ПДВ за серпень 2013 року, є правомірним.
Щодо висновку в акті перевірки позивача про порушення ним норм ч. 1, 5 ст. 203, ч.1, 2 ст. 215, ст. 216, ст. 228 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.215 ЦК України нікчемним правочином визнається правочин, недійсність якого встановлена законом. У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, згідно зі ст.228 ЦК України (в редакції чинній з 01.01.2011 р.) правочин, який порушує публічний порядок, тобто такий який був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, є нікчемним, а відтак визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ч.3 ст.228 ЦК України правочин, при здійсненні якого недодержуються вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, може бути визнаний недійсним судом. З наведених приписів слідує, що законодавець з 01.01.2011 року виключив правочини, які були укладені з метою суперечною інтересам держави та суспільства, з кола нікчемних правочинів і відніс такі правочини до оспорюваних, тобто таких, які можуть бути визнані недійсними виключно судом.
Фактів спрямованості правочину між позивачем та його контрагентом ТОВ «ТДТП» на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, ДПІ не наводиться. Рішення суду про визнання зазначеного правочину недійсним через недодержання вимог щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, моральним засадам, податковим органом до суду не надано, в акті перевірки про наявність такого рішення не зазначено.
За викладених обставин суд приходить до висновку, що набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсними правочинів між позивачем і ТОВ «ТДТП», за якими позивачем був сформований податковий кредит, відображені в акті перевірки висновки про нікчемність правочинів є передчасними.
Як свідчить з матеріалів перевірки, відповідачем в Акті № 53/173/НОМЕР_3 від 17.02.2014 року жодним чином не зазначено які саме документи з питань обчислення і сплати податків і зборів та за який період не були збережені позивачем. Про порушення позивачем норм п. 44.1 ст. 44 ПК України зазначено лише у висновках до акту перевірки (а.с. 35).
В судовому засіданні представником відповідача було зазначено, що таке порушення було встановлено у зв'язку із тим, що позивачем до перевірки не було надано Книгу обліку доходів і витрат фізичної особи - підприємця за перевіряємий період, що і явилось причиною для застосування штрафних санкцій до платника податків.
Між тим, в ході розгляду справи відповідачем не було надано будь - яких доказів направлення на адресу позивача запитів на отримання документів, які на думку контролюючого органу повинні були бути надані до перевірки, що передбачено нормами ст. 85 ПК України.
Не було надано до суду і Акту, складеного посадовою особою ОДПІ щодо відмови позивача від надання копій документів, що пов'язані з перевіркою, що свідчить про безпідставність тверджень відповідача щодо відмови у наданні до перевірки Книги обліку доходів і витрат фізичної особи - підприємця.
Суд також зазначає, що позивачем до перевірки були надані копії первинних документів, що підтверджується як супровідним листом, що знаходиться в матеріалах справи (а.с. 80-82), так і відомостями в самому акті перевірки (а.с. 13-14). Докази того, що посадовою особою в ході перевірки було зроблено запит на отримання додаткових документів та ненадання позивачем копій документів на перевірку, в Акті №53/173/НОМЕР_3 від 17.02.2014 року, відсутні.
Відповідно до пункту 121.1. статті 121 Податкового кодексу України, незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Розподіл судових витрат слід здійснити згідно з ч. 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 86, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити частково.
Стягнути з державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (інн НОМЕР_3, АДРЕСА_1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 45,67 грн.(сорок п'ять грн. 67 коп.).
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева