Справа № 813/5453/14
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2015-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2015 року № 813/5453/14

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Хоми О.П.,

судді Гулика А.Г.,

судді Кузана Р.І.,

з участю секретаря судового засідання Павлішевського М.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників: позивача ОСОБА_2,

відповідачів Клапчука Р.Я., Сагайдака Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчини дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, Відповідач-1), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області, Відповідач-2) з вимогами:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 18 липня 2014 року №392-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати незаконними дії ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 28.07.2014 року він отримав повідомлення Відповідача-2 №20 від 25.07.2014 року про відому у визнанні його біженцем, підставою якого зазначено рішення Відповідача-1 від 18 липня 2014 року №392-14 року. Вважає, що з боку Відповідача-2 відбулося порушення встановленого чинним законодавством порядку повідомлення про прийняття Відповідачем-1 оскаржуваного рішення. Порушення полягає у тому, що всупереч вимог ч.13 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та підпункту «а» пункту 6.9 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у повідомленні не містяться причини відмови у наданні йому статусу біженця. Вказане зумовило необізнаність позивача із причинами та підставами відмови у надані йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту на час звернення до суду з даним позовом. Вважає, що рішення Відповідача-1 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з численними порушеннями процедури, причиною чого є неналежне виконання ДМС України свого обов'язку всебічно та ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для прийняття відповідного рішення, та які досліджувалися поверхнево, формально та упереджено, без збору та аналізу навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що він є громадянином Російської Федерації та приїхав в Україну через обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (далі - ХТІ), яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ. Назвав три обставини, які зумовили його повторне звернення за захистом в Україні: фабрикація звинувачень щодо нього як «терориста»; продовження переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію, пов'язану із занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності; побоювання наслідків звернення за захистом в Україні та проживання в Криму. Свої доводи обґрунтовував посиланням на письмові докази, які подавав при зверненні до ГУ ДМС України у Львівській області і які Відповідачем-2 не були взяті до уваги. Вважає неприпустимим використання Відповідачем-2 для прийняття рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, інформації з вироків судів РФ, оскільки кримінальні справи відносно нього були сфабриковані. Просили позов задовольнити повністю.

Представник ДМС України Клапчук Р.Я. в судовому засіданні позову не визнав з підстав, викладених у письмовому запереченні від 18.09.2013 року, суть яких полягає в тому, що вважає рішення від 18 липня 2014 року №392-14 правомірним, прийнятим з ретельним з'ясуванням усіх обставин. У відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649, спеціалістом відділу у справах біженців ГУ ДМС України у Львівській області було проведено опитування позивача (заявника) та оформлено матеріали особової справи №2014 ГУ 0006.

У заяві про надання притулку в Україні ОСОБА_1 повідомив, що він боїться повертатися до країни свого походження через загрозу опинитися знову в тюрмі після звільнення 10.02.2012 року (протокол співбесіди №1 від 14.04.2014 року), а також побоювання його переслідування владою РФ, після захоплення АР Криму, як особи, яка звернулася за захистом в Україні (протокол співбесіди №1 від 14.04.2014 року).

Із доданих до матеріалів особової справи заявника копій документів працівникам міграційної служби стало відомо, що вироком Верховного Суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 210 ч. 1 КК РФ (створення злочинного угрупування (злочинної організації) чи участь у ньому (ній)); 205-1 ч. 1 КК РФ (схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації) і призначено покарання за сукупністю злочинів у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму. При винесенні судом вироку було встановлено, що ОСОБА_1 спільно з іншими громадянами було створено злочинне угрупування для скоєння тяжких і особливо тяжких злочинів, схиляння осіб до участі в діяльності терористичної організації - підрозділу Міжнародної ісламської політичної партії ХТІ, яка рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року визнана терористичною організацією з забороною її діяльності на території Російської Федерації. Будучи свідомим цього, ОСОБА_1 створив у м. Туймази злочинне угруповання - підрозділ ХТІ для схилення інших осіб до участі в терористичній організації та активного вербування в ряди цієї організації, чим він активно займався з 2003 року і схилив до участі в зазначеній організації ряд громадян. Рішенням судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду Російської Федерації від 03.11.2005 р. вирок Верховного Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. залишено без змін. Вироком Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 13.12.2010 р. ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 282.2 КК РФ (організація діяльності екстремістської організації) та призначено йому покарання у вигляді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК РФ шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Верховного Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р., ОСОБА_1 було визначено покарання у вигляді 1 року 2 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму. При винесенні вказаного вироку судом було встановлено, що ОСОБА_1 організував діяльність забороненого в РФ релігійного екстремістського об'єднання - підрозділу міжнародної терористичної організації «Партія ісламського визволення» (ХТІ). Рішенням Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 09.02.2012 року ОСОБА_1 встановлено адміністративний нагляд строком на два роки з адміністративним обмеженням - зобов'язання з'являтися в орган внутрішніх справ за місцем проживання або реєстрації для реєстрації двічі на місяць. Така інформація спростовує твердження ОСОБА_1 про можливість його переслідування владою країни саме за релігійною ознакою як мусульманина.

Дослідивши наявні матеріали справи ОСОБА_1, інформацію по країні походження з мережі Інтернет, її співвідношення зі змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди, встановлено, що у позивача відсутні конвенційні ознаки для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту у відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.06.2013 року.

При розгляді заяви та прийнятті ДМС України оскаржуваного рішення було враховано Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, біженці або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається».

Зазначив, що інформація з відкритих джерел дає підстави зробити висновок, що діяльність ХТІ як міжнародної релігійно-екстремістської організації суперечить цілям та принципам ООН, визначених у статтях 1 та 2 Хартії ООН, а саме принципу «Поддерживать международный мир и безопасность и с этой целью принимать эффективные коллективные меры для предотвращения и устранения угрозы миру и подавления актом агрессии или других нарушений мира». Таким чином особа як член міжнародної релігійно-екстремістської організації ХТІ відповідно до параграфа 3 ст.12 та параграфа 2 ст.13 Директиви 2011/95/EU Європарламенту і Ради ЄС підпадає під дію виключення з числа біженців як особа, яка підбурює до здійснення злочинів чи діянь, передбачених стю12 та ст.17 Директиви 2011/95/EU або іншим чином приймає в них участь.

Всупереч вимог Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, біженці або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року та ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачем не було надано органу міграційної служби документів та матеріалів, що можуть бути доказом його особистого переслідування (або загрози переслідування) в країні постійного проживання, фактів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, фізичного або психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, які є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними, тобто, що у позивача склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Просив відмовити в задоволенні позову.

Ствердив, що ОСОБА_1 не було доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду. Вважає, що небажання ОСОБА_1 повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства РФ за ознаками причетності до скоєння кримінального злочину, є спробою уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій.

Тому повідомлені заявником факти не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім цього, рішенням ДМС України від 14.02.2013 року № 98-13 ОСОБА_1 вже було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами оскарження цього рішення в судовому порядку рішення ДМС України було залишено в силі.

Вважає рішення ДМС України від 18 липня 2014 року №392-14 законним. Просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник ГУ ДМС України у Львівській області Сагайдак Д.М. в судовому засіданні позову не визнав з підстав, вказаних ДМС України. Ствердив, що ОСОБА_1 повідомленням №20 від 25.07.2014 року був повідомлений про прийняття ДМС України рішення від 18.07.2014 року № 392-14 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку, передбаченому чинним законодавством. Форма повідомлення та його зміст відповідають вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649. Тому такі дії ГУ ДМС України у Львівській області є законними. Просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, покази свідків, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Туймази Башкортостан, є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією довідки про звернення за захистом в Україні №003772.

ОСОБА_1 31.03.2014 року звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з власноручно заповненою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с.46-47).

Вказане звернення є другим зверненням.

Причиною звернення ОСОБА_1 вказав переслідування його владою РФ за політичні та релігійні переконання. Так, у 2004 році він, його брат ОСОБА_7 та його батько ОСОБА_8 були заарештовані та поміщені у тюрму, де під час слідства до них застосовувалися тортури та психологічний тиск. В 2005 році за сфабрикованою кримінальною справою був засуджений до позбавлення волі. Після відбуття покарання в 2012 році за рекомендацією правозахисного центу «Меморіал» він та брат з сім'єю залишили Росію з метою пошуку притулку та у зв'язку із загрозою повторного кримінального переслідування. Вперше процедура розгляду заяви про пошук притулку відбувалася у м. Сімферополь АР Крим. У зв'язку з російською окупацією та анексією Криму вважає, що існує небезпека переслідування його та членів його сім'ї владою Росії через звернення за захистом в Україні (т.1, а.с.46).

Під час співбесіди 14.04.204 року ОСОБА_1 повідомив, що в РФ він переслідується за участь у діяльності ісламської організації «Партія ісламського визволення», в основі якої лежить іслам, а цілями та завданнями є відродження ісламських понять та ісламського укладу життя серед мусульман. Вказав, що 14.12.2004 року був заарештований за звинуваченням у ст.205.1 КК РФ (схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації) та ч.1 ст.210 КК РФ (створення злочинного угрупування). Вироком Верховного Суду Республіки Башкортостан був засуджений до 7 років 6 міс. позбавлення волі суворого режиму. Касаційна на наглядова скарги буди залишені Верховним Судом РФ без задоволення. Під час відбування покарання відносно нього була порушена кримінальна справа за ч.1 ст. 282 КК РФ (організація діяльності забороненої на територій РФ організації). Вироком Ленінського районного суду м. Барнаул був визнаний винним і засуджений до 1 року позбавлення волі. У лютому 2012 року тим самим судом було прийнято рішення про встановлення адміністративного нагляду строком на 2 роки та зобов'язано двічі на місяць з'являтися в органи внутрішніх справ за місцем проживання. Був внесений у «чорний список» осіб, що фінансують терористичну діяльність, що позбавило його можливості здійснювати фінансові операції на території РФ та влаштуватися на роботу. На початку літа 2012 року у м. Москва планувалося проведення прес-конференції на тему фальсифікації кримінальних справ проти мусульман Поволжя за наслідками подій масових арештів в Республіці Татарстан у зв'язку із замахом на голову духовного правління, у якій він повинен був взяти участь на запрошення громадської організації «Меморіал». Після зустрічі з членом ГО «Меморіал» ОСОБА_9 прийняв рішення залишити Росію, оскільки співробітники ФСБ приходили до родичів дружини брата, які проживають в Татарстані, і цікавилися його сім'єю. Про своє рішення повідомив брата і порадив йому також залишити країну. 27 липня 2012 року літаком Москва-Київ прибув в Україну, брат зі своєю сім'єю приїхав на початку серпня власним автомобілем. В м. Києві перебували до вересня, а потім через матеріальне становище переїхали до АР Крим, де відбувалася процедура розгляду заяви про надання статусу біженця. У зв'язку із рішенням ДМС України про відмову у наданні йому статусу біженця та негативними судовими рішеннями, та через проведення референдуму в АР Крим, до проведення референдуму, 11 березня 2014 року виїхали у м. Львів. Повідомив, що у зв'язку із захопленням Росією Криму і розглядом ДМС України справи про пошук притулку він має побоювання, що представники РФ будуть переслідувати осіб, які зверталися за захистом в Україні (т.1, а.с.63-65).

ОСОБА_1 повідомив, що не користується захистом РФ і не може повернутися у країну свого походження по причині належності до «Партії ісламського визволення» (т.1, а.с.62, 67).

Під час співбесіди 28.04.2014 року ОСОБА_1 додатково повідомив, що за законодавством РФ за членство у «Партії ісламського визволення» настає кримінальна відповідальність, оскільки ця організація заборонена. За українським законодавством такої заборони немає. Після референдуму 16.03.2014 року у АР Крим він з сім'єю опинився би у правовому полі РФ зі всіма відповідними наслідками у вигляді репресій за членство у «Партії ісламського визволення» та через звернення за захистом в Україні (т.1, а.с.80).

У матеріалах особової справи №2014LV0006 ОСОБА_1 наявні подані заявником до ГУ ДМС України у Львівській області копія вироку від 04.08.2005 року Верховного Суду Республіки Башкортостан (т.1, а.с.90-112), копія касаційного подання до судової колегії по кримінальним справам Верховного Суду РФ від 12.08.2005 року (т.1, а.с.113-114), копія касаційної ухвали судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду РФ від 03.11.2005 року (т.1, а.с.115-122), копія постанови Ленінського районного суду м. Барнаул від 21.11.2006 року про приведення вироку у відповідність до вимог Федерального закону(т.1, а.с.123-124), копія наглядової скарги до Президії у кримінальних справах Верховного Суду РФ від 12.03.2007 року (т.1, а.с. 125-126), копія вироку Ленінського районного суду м. Барнаул від 13.12.2010 року (т.1, а.с.127-130), копія рішення Ленінського районного суду м. Барнаул від 09.02.2012 року (т.1, а.с.144-147), а також копія графіку відвідувань ОСОБА_1 територіального органу внутрішніх справ Туймазинського району у зв'язку із встановленим адміністративним наглядом та графік прибуття (т.1. а.с. 148-149).

Згідно відповіді начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області від 24.04.2014 року, ОСОБА_1 не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (т.1, а.с.29).

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1, а.с.31).

Особа ОСОБА_1 встановлена за національним паспортом громадянина РФ серії НОМЕР_1, виданим 25.06.2010 року ОУФМС Росії по АК, Барнаул (220-079), дійсним до 24.07.2017 року, який на час розгляду заяви зберігається у ГУ ДМС України у Львівській області.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.06.2014 року, який затверджено 17.06.2014 року (т.1, а.с.163-169), зазначено такі підстави, з яких заява ОСОБА_1 не підлягає до задоволення:

- заявник не повідомляє про його переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи;

- членство заявника в міжнародній ісламській політичній партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ;

- заявник, не зважаючи на те, що його було засуджено, продовжував свою заборонену діяльність навіть у місцях позбавлення волі, за що в 2010 році був вдруге засуджений. Після звільнення самовільно залишив місце свого проживання, чим ухилився від встановленого йому адміністративного нагляду і в черговий раз порушив законодавство РФ;

- заявник дійсно має побоювання зазнати шкоди у разі повернення до Росії через свою заборонену діяльність, проте ризик цієї шкоди не пов'язаний із жодною з ознак, перелічених у законодавстві України для надання статусу біженця;

- заявник пояснює свій переїзд до міста Львова новими обставинами, які виникли у нього в результаті анексії Криму, зокрема, можливим його переслідуванням ФСБ РФ через звернення за захистом в Україні, але жодним чином ці припущення не обґрунтував та не навів фактів недозволеного поводження відносно себе та стосовно членів своєї сім'ї;

- за час перебування заявника в Україні не встановлено подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»;

- заявником не доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду. Його небажання повертатися до країни походження, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства РФ за ухилення від адміністративного нагляду, є спробою ухилення від відповідальності за вчинення протиправних дій.

18 липня 2014 року ДМС України прийняла рішення № 392-14, яким підтримала висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (т.1, а.с. 195).

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням № 20 від 25 липня 2014 року (т.1, а.с.196).

Рішення ДМС України від 18 липня 2014 року № 392-14 та дії ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України оскаржуваного рішення є предметом розгляду у даному спорі.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини шостої статті 5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 статті 1 Закону №3671, беручи до уваги роз'яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) передбачено, що додатковий захист - додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 цього ж Закону (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підстави відмови ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказані у відповідному висновку ГУ ДМС України у Львівській області від 17.06.2014 року.

При цьому Відповідач-2 дійшов висновку про те, що побоювання ОСОБА_1 зазнати шкоди у разі повернення до Росії пов'язані із його діяльністю як члена міжнародної ісламської політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ, за що його двічі було засуджено. Після звільнення ОСОБА_1 самовільно залишив місце свого проживання, чим ухилився від встановленого йому адміністративного нагляду і в черговий раз порушив законодавство РФ. Заявником не доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду, проте ризик цієї шкоди не пов'язаний із жодною з ознак, перелічених у законодавстві України для надання статусу біженця, а його небажання повертатися до країни походження, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства РФ за ухилення від адміністративного нагляду, є спробою ухилення від відповідальності за вчинення протиправних дій. Крім цього, заявником жодним чином не обґрунтовано припущення можливого його переслідуванням ФСБ РФ через звернення за захистом в Україні в результаті анексії Криму та не наведено фактів недозволеного поводження відносно себе та стосовно членів своєї сім'ї.

На підставі висновку ГУ ДМС України у Львівській області від 17.06.2014 року ДМС України 18 липня 2014 року прийняла рішення № 392-14 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно нього відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач ОСОБА_1 вказує, що рішення ДМС України від 18 липня 2014 року № 392-14 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з численними порушеннями процедури, а дослідження та вивчення всіх обставин, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відбувалося поверхнево, формально та упереджено, без збору та аналізу даних як щодо діяльності політичній партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», так і щодо ситуації в Російській Федерації з правами людини, які наявні у відкритих джерелах.

ОСОБА_1 та його представник стверджують, що кримінальна справа відносно нього є сфабрикованою, а притягнення позивача до кримінальної відповідальності фактично за його активне членство у політичній партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», яка визнана терористичною організацією лише у РФ та є забороненою лише у незначній кількості країн з тоталітарним режимом, є формою переслідування ОСОБА_1 за його релігійні і політичні погляди.

На думку позивача, інформація про політичну партію «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» з Інтернет-ресурсу Вікіпедія, яка була використана ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення, не є офіційною і достовірною інформацією. При цьому ДМС України не наділена повноваженнями приймати рішення про терористичний характер діяльності «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі», діяльність якої в Україні не заборонена.

Позивач ствердив, що продовжується переслідування його Російською Федерацією через економічну дискримінацію, зумовлену занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності, тобто фактично він позбавлений можливості працювати і заробляти кошти, необхідні для проживання.

ОСОБА_1 обґрунтовує повторне своє звернення за захистом до ГУ ДМС України у Львівській області побоюваннями зазнати переслідувань по причині звернення за захистом в Україні та проживання в Криму до анексії півострова РФ.

Перевіряючи обґрунтованість таких доводів позивача та його представника, судом встановлено наступне.

Щодо діяльності політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (інша назва - «Партія ісламського визволення») (далі - ХТІ).

ХТІ є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням ХТІ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені ХТІ засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, ХТІ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХТІ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХТІ в цих країнах.

Така інформація надана суду свідком ОСОБА_11, який є асистентом кафедри нової та новітньої історії зарубіжних країн Львівського Національного університету ім. І.Франка, та який має досвід роботи у сфері міграції та прав людини (працював у 1997-2000 рр. на посаді заступника директора Фонду з натуралізації та прав людини «Сприяння», що є партнером УВКБ ООН у справах біженців, у 2002-2006 рр. - на посаді начальника відділу та заступника начальника управління Держкомітету України у справах національностей та міграції, був представником Уряду України у робочих органах з прав людини та меншин Ради Європи та ОБСЕ, залучався Європейською комісією за демократію через право (Венеціанською комісією) до правової експертизи проектів законів України у сферах міграції та прав меншин )(т.2 а.с.177-178).

Згідно пояснень свідка ОСОБА_12, який є головою Інформаційного офісу ХТІ в Україні (т.2, а.с. 200-203), ХТІ - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. ХТІ обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) ХТІ веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і немусульман ідей Ісламу. В Україні ХТІ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому ХТІ в Україні діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Свідком ОСОБА_12 надано докази діяльності ХТІ в Україні впродовж 2012-2014 років у вигляді заяв та прес-релізів (доступними на Інтернет - ресурсах), зміст яких розкриває мету створення та ідеологію організації (т.2, а.с.140-157).

Згідно пояснень свідка ОСОБА_9, який є працівником міжрегіональної громадської організації правозахисний центр «Меморіал» (далі - ПЦ «Меморіал») та керівником створеної в рамках цієї організації програми «Протидія фабрикуванню кримінальних справ про ісламський екстремізм в Росії», існують протилежні думки щодо діяльності ХТІ. Незважаючи на те, що ХТІ публічно декларує неприйняття терористичних методів, деякі автори характеризують цю організацію як «терористичну» чи «пов'язану з терористичною», інші ж категорично відкидають таку оцінку, стверджуючи, що діяльність ХТІ носить ненасильницький характер. В Росії і деяких інших пострадянських країнах спецслужби ведуть справжню пропагандистську війну, намагаючись переконати суспільство в існуванні терористичної загрози з боку членів ХТІ. Проте аналіз правозастосовної практики свідчить, що за останні десятиріччя в країнах-учасниках ОБСЄ не було винесено жодного вироку, в якому б членів ХТІ звинувачували би у прямій чи опосередкованій причетності до конкретних терористичних актів чи збройного насильства або до підготування таких. Цей висновок базується, зокрема, на вивченні ПЦ «Меморіал» починаючи з 1999 року текстів сотень судових рішень та інших матеріалів з Росії, Центральної Азії, Туреччини та Азербайджану - країн, де члени цієї організації кримінально переслідувалися. В Україні та країнах Європи кримінальні справи відносно членів ХТІ ніколи не порушувалися (т.2, а.с189-195).

ОСОБА_9 у 2005 році здійснено аналіз проблем, пов'язаних із репресіями, що супроводжуються грубими порушеннями прав людини, які почалися в Росії під прикриттям «боротьби з тероризмом» та торкнулися в першу чергу мусульман, в тому числі і членів ХТІ, який викладений у огляді «Росія:спецслужби проти ісламської партії «Хізб ут-Тахрір» (http//www.memo.ru/daytoday/05hisb01.html) (т.2, а.с. 89-120).

Свідок ОСОБА_14, який очолює громадську організацію «Правозахисний рух Криму» в судовому засіданні ствердив, що діяльність ХТІ на території Криму була легальною, підтвердженням чого є чисельні просвітницькі конференції, котрі проводила організація. Члени організації вели публічну діяльність, були учасниками теле- та радіо- програм. Проте Кримським та Севастопольським управліннями СБУ в інтересах РФ діяльність організації представлялася як екстремістська. Це пояснюється тим, що практично весь особовий склад їх перейшов на бік окупаційної влади. Відверто присікатися публічна діяльність ХТІ в Криму стала після пікету Генерального консульства РФ в м. Сімферополі. Завдяки російським правозахисним організаціям стало відомо про фабрикування кримінальних справ відносно членів цієї організації та інших мусульманських організацій, діяльність яких є ненасильницькою (т.2, а.с.121).

Згідно показів всіх свідків ХТІ здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час ХТІ заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами.

Єдиною країною, де ХТІ заборонена як «терористична організація», є Росія.

Відповідне рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, за твердженнями ОСОБА_9, з самого початку критикувалося юристами та правозахисниками як відносно процедурних питань, так і щодо самого змісту рішення. З текстом рішення в даний час можна ознайомитися на сайті Національного антитерористичного комітету РФ (http://nac.gov.ru/content/3934.html). З текста документа видно, що визнання ХТІ «терористичною організацією» ґрунтується не на фактах причетності членів організації до актів насильства, підготовці таких актів чи до пропаганди терористичних методів, встановлених в межах відповідних правових процедур, а тільки на сумнівних формулюваннях декларативного характеру, жодне з яких не може слугувати підставою для характеристики діяльності даної організації як «терористичної». Рішення було винесено у закритому засіданні за участю представників лише ФСБ, Генеральної прокуратури та Міністерства юстиції РФ, за відсутності подати альтернативну позицію з цього питання. Більше ніж рік з текстом рішення не могли ознайомитися особи та організації, чиїх прав воно стосувалося. Всі спроби оскаржити це рішення відхилялися з різних формальних підстав, без розгляду справи по суті. Вказані факти детально викладені у докладі ПЦ «Меморіал» 2005 р. (http//www.memo.ru/uloads/files/282.pdf); висновку спеціаліста - члена РОО «Незалежний експертно-правовий центр» ОСОБА_16, згідно з яким рішення про заборону «прийняте з суттєвими порушеннями норм процесуального права» (http://www.memo.ru/d/1191.html).

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 р. №1014-р. «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними ( т.2, а.с. 17).

У федеральному випуску «Российской газеты» №4130 від 28.07.2006 року (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі») (т.2, а.с.22).

Водночас, ХТІ та іі члені відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011), серед організації, пов'язаних з «Аль-Каідой».

(http://www.un.org/russiun/sc/committees/1267/information.shtml)

ХТІ не включена і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, який складається Державним департаментом США.

(http://www.stait.gov/j/ct/rls/other/des/123085.htm)

Дослідженні вище докази дають підстави стверджувати, що діяльність ХТІ заборонена в Російській Федерації (країні громадянської належності ОСОБА_1.) через визнання організації терористичною рішенням Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, можливість ознайомитися з яким була ускладнена протягом тривалого часу.

Лише 28.07.2006 року, тобто більше ніж через три роки, у федеральному випуску «Российской газеты» №4130 було опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом РФ терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які вважає надійними та об'єктивними, не відносить діяльність ХТІ до терористичної та/або екстремістської.

Суд зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно до чинного національного законодавства віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність ХТІ на території України.

Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто його членство у ХТІ не є бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення.

Встановлені судом обставини спростовують висновки ДМС України про терористичний характер діяльності ХТІ.

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що органи ДМС України не наділені повноваженнями щодо віднесення тієї чи іншої організації до терористичної чи екстремістської.

Щодо кримінального переслідування ОСОБА_1 та членів партії ХТІ в Російській Федерації, фабрикації звинувачень та застосування тортур.

Вироком Верховного Суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 210 ч. 1 КК РФ (створення злочинного угрупування (злочинної організації) чи участь у ньому (ній))205.1 ч. 1 КК РФ (схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації). На підставі ст. 69 ч. 3 КК РФ шляхом часткового складання покарання і призначено покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму, рахуючи строк покарання з 14 грудня 2004 року (т.1, а.с.90-112).

Касаційною ухвалою судової колегії по кримінальних справах Верховного Суду Російської Федерації від 03.11.2005 р. вирок Верховною Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. залишено без змін (т.1. а.с.115-122).

Постановою Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 21.11.2006 року вирок Верховною Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. приведено у відповідність до вимог Федерального закону РФ №153-ФЗ та звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання за ст.205.1 ч.1 КК РФ, у зв'язку з чим він рахувався засудженим за вироком Верховною Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. за ст. 210 ч. 1 КК РФ до 7 років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму (т.1, а.с.123-124).

Вироком Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 13.12.2010 р. ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 282.2 КК РФ (організація діяльності екстремістської організації) та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК РФ шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Верховного суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р., ОСОБА_1 призначено остаточне покарання у вигляді 1 року 2 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму (т.1, а.с.127-130).

Рішенням Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 09.02.2012 оку ОСОБА_1 встановлено адміністративний нагляд строком два роки з дня постановки на облік в органі внутрішніх справ по обраному місцю проживання або реєстрації та зобов'язано з'являтися в орган внутрішніх справ за місцем проживання або реєстрації для реєстрації двічі на місяць (т.1, а.с.144-147).

ОСОБА_1 звільнений з місць позбавлення волі за відбуттям покарання, що підтверджується довідкою про звільнення №057686 від 14 лютого 2012 року (т.1, а.с.85-86).

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.06.2014 року, Відповідач -2 посилається на обставини, встановлені вироком Верховного суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. та вироком Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 13.12.2010 р. Зокрема на те, що ОСОБА_1, будучи свідомим того, що партія ХТІ визнана Верховним Судом РФ терористичною організацією і заборонена на території Росії, створив у місті Туймази злочинне угрупування - підрозділ ХБІ для схилення інших осіб до участі в терористичній організації та активного вербування в ряди цієї організації, чим він активно займався з 2003 року і схилив до участі в ХТІ трьох осіб, а також організація ОСОБА_1 під час відбування покарання діяльності релігійного об'єднання, по відношенню до якого судом прийнято законне рішення про заборону діяльності у зв'язку із здійсненням екстремістської діяльності, яке вступило в силу. (т.1, а.с.165-166).

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 ствердили про те, що обвинувачення відносно позивача і сама кримінальна справа були сфабриковані. Позивач заперечив свою обізнаність у 2004 році (на момент його затримання правоохоронними органами у грудні 2004 року) про заборону ХТІ, оскільки відповідне рішення ВС РФ стало доступним для ознайомленні лише у 2006 році.

Вище по тексту постанови наведено пояснення свідка ОСОБА_9 (надані ним у судовому засіданні 16.12.2014 р.) стосовно порядку прийняття, змісту рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, відсутності можливості ознайомитися з текстом цього рішення та безрезультатності його оскарження та відображення цієї інформації у докладі ПЦ «Меморіал» 2005 р. (http//www.memo.ru/uloads/files/282.pdf).

Крім цього, судом встановлено, що список організацій, визнаних Верховним Судом РФ терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»), був опублікований у федеральному випуску «Российской газеты» №4130 від 28.07.2006 року, тобто більше ніж через 3 роки після прийняття рішення №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року.

Як на доказ того, що обвинувачення проти нього і кримінальна справа сфабриковані, ОСОБА_1 посилався на реакцію правозахисників Росії, що відображена у ряді публікацій.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_10 на сайті ПЦ «Меморіал» опублікована стаття ОСОБА_18, керівника програми «Допомога політичним біженцям з Центральної Азії» Комітету «Громадянське сприяння», під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» (ІНФОРМАЦІЯ_5) (т.1, а.с.208-212), 16.08.2005 року повідомлення Регіональної громадської благочинної організації допомоги біженцям і вимушеним переселенцям «Громадянське сприяння» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6» (ІНФОРМАЦІЯ_7) (т.1, а.с.213-214), ІНФОРМАЦІЯ_3 стаття ОСОБА_18 та ОСОБА_9 «ІНФОРМАЦІЯ_2» (ІНФОРМАЦІЯ_8) (т.1,а.с.215-216), «ІНФОРМАЦІЯ_9» (т.1, а.с.217).

Всі зазначені публікації стосуються кримінальних справ, по яких було винесено вироки відносно ОСОБА_1

Зі змісту цих публікацій слідує, що на думку правозахисних організацій Комітету «Громадянське сприяння» та ПЦ «Меморіал», кримінальне переслідування у зв'язку з причетністю до ХТІ і засудження дев'ятьох осіб є переслідуванням по ідеологічних мотивах.

Окрім цього, йдеться про те, що правозахисні організації володіють інформацією про чисельні грубі порушення закону співробітниками правоохоронних органів, збір доказів відбувався з застосуванням тортур і психологічного тиску, що супроводжувалося образами релігійних почуттів обвинувачених, психологічний тиск чинився не тільки на обвинувачених, але й на їх родичів та свідків.

ОСОБА_18 у своїй статті «ІНФОРМАЦІЯ_4» зазначила, що ПЦ «Меморіал» одержав офіційний текст рішення ВС РФ від 14.02.2003 року лише в червні 2005 року, а більшість обвинувачених і засуджених за причетність до забороненої партії ХТІ вперше побачили текст цього рішення в кабінеті слідчого.

Стаття містить інформацію про те, що на підставі рішення ВС РФ від 14.02.2003 року розгорнуто компанію переслідування відносно членів ХТІ у різних регіонах Росії і наведено статистичні дані про кількість кримінальних справ, винесених вироків та кількість засуджених.

В огляді «Росія:спецслужби проти ісламської партії «Хізб ут-Тахрір», датованому лютим 2005 року (http//www.memo.ru/daytoday/05hisb01.html) ОСОБА_9 також зазначає про репресії мусульман, в т.ч. і членів ХТІ, фабрикацію відносно них кримінальних справ та застосування тортур.

Позивач ОСОБА_1 ствердив про застосування тортур і психологічного тиску на осіб, які були засуджені разом з ним вироком Верховного суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005 р., які викладені ним письмово у додаткових поясненнях з наданням копій заяв підсудних, витягів з протоколів судових засідань, відповіді на адвокатський запит (т.2, а.с.5-7, 11-16, 33-43), показів адвоката ОСОБА_19, який здійснював захист членів сім'ї ОСОБА_1 (т.1, а.с.206-207).

Свідок ОСОБА_20, який також є членом ХТІ і який був засуджений вироком Верховного суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005 р. разом з ОСОБА_1, в судовому засіданні 27.11.2014 року ствердив, що на досудовому слідстві до нього застосовувалися тортури, внаслідок чого у нього були відбиті всі внутрішні органи, та які зумовили написання ним «явки з повинною». Свої усні показання він підтвердив письмовими показами, долученими до матеріалів справи (т.2, а.с. 198-199).

22 лютого-02 квітня 2006 року в Музеї і громадському центрі імені Андрія Сахарова відбулася виставка «Політичне «правосуддя» і політв'язні сучасної Росії», організаторами проведення якої були правозахисні організації РФ (т.2, а.с.44-52).

Організатори виставки звертали увагу на те, що головними персонажами цієї виставки є політичні в'язні сучасної Росії, які стали жертвами політичного свавілля влади.

У представленому на виставці списку політичних в'язнів є батько позивача - ОСОБА_8 (т.2, .а.с.48-49).

У зверненні до Президента Росії, прийнятому на мітингу «За чесні вибори!» в Москві 4 лютого 2012 р., містилася вимога звільнення політичних в'язнів згідно списку з 30 імен, серед яких під №7 значився ОСОБА_1 При цьому зазначалося, що «кримінальне переслідування за участь в діяльності релігійної організації, яка не чинить насильства і не закликає до нього, змушує рахувати ОСОБА_1 в'язнем совісті» (текст звернення і список доступні на сайті (ІНФОРМАЦІЯ_11).

Оцінюючи зібрані докази в сукупності, які не викликають сумнівів щодо їх достовірності, суд вважає доводи ОСОБА_1 про те, що кримінальне переслідування його та членів партії ХТІ в Російській Федерації є формою переслідування за ідеологічними мотивами на підставі сфабрикованих звинувачень та застосуванням тортур - переконливими, мотивованими, підтвердженими та бере їх до уваги.

Щодо доводів ОСОБА_1 про економічну дискримінацію з боку РФ.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що продовжується його переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію, пов'язану із занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності. Оскільки він до арешту у грудні 2014 року займався підприємницькою діяльністю у галузі ремонту та обслуговування холодильних установок, обмеження, передбачені Федеральним законом «Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму», фактично позбавляють його можливості працювати і заробляти кошти, необхідні для проживання.

Державною Думою Російської Федерації прийнято Федеральний закон «Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму» від 07.08.2001 року №115-ФЗ (в редакції від 28.06.2013 року), текст якого міститься у матеріалах справи (далі - Федеральний закон №115-ФЗ )(т.2, а.с.158-176).

Відповідно до частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, операції з грошовими коштами чи іншим майном підлягають обов'язковому контролю у разі, якщо хоча б однією із сторін є організація чи фізична особа, відносно яких наявні одержані в установленому згідно з даним Федеральним законом порядку відомості про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1. частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, однією із підстав включення організації чи фізичної особи у перелік організацій та фізичних осіб, відносно яких маються відомості про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму, є такий, що набрав законної сили вирок суду Російської Федерації про визнання особи винною у вчиненні хоча б одного із злочинів, передбачених статтями 205, 205.1, 205.2, 205.3, 205.4, 205.5, 206, 208, 211, 220, 221, 277, 278, 279,280, 282, 282.1, 282.2 та 360 Кримінального кодексу Російської Федерації (т.2, а.с.162).

Відповідно до підпункту 1 пункту 2.4. частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, фізичні особи, включені до переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму, на підставі підпунктів 2, 4 і 5 пункту 2.1. частини 2 статті 6, з метою забезпечення своєї життєдіяльності, а також життєдіяльності членів сім'ї, котрі проживають разом із ним і не мають самостійних джерел доходу, вправі здійснювати операції з грошовими коштами чи іншим майном, спрямовані на одержання та витрату заробітної плати в розмірі, що не перевищує 10 000 рублів протягом календарного місяця з розрахунку на кожного вказаного члена сім'ї (т.2, а.с.163).

Підстави виключення організацій чи фізичної особи з переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму визначені пунктом 2.2. статті 6 Федерального закону №115-ФЗ.

До таких підстав належать, зокрема:

- скасування такого, що набрало законної сили рішення суду Російської Федерації про ліквідацію чи заборону діяльності організації у зв'язку із їх причетністю до екстремістської діяльності чи тероризму і закриття провадження у справі (підпункт1);

- скасування такого, що набрав законної сили вироку суду Російської Федерації про визнання особи винною у вчиненні хоча б одного із злочинів, передбачених статтями 205, 205.1, 205.2, 205.3, 205.4, 205.5, 206, 208, 211, 220, 221, 277, 278, 279,280, 282, 282.1, 282.2 та 360 Кримінального кодексу Російської Федерації і закриття провадження у кримінальній справі відносно вказаної особи за реабілітуючими підставами (підпункт 2);

- наявність документально підтверджених даних про смерть особи, включеної до переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму (підпункт 7).

ОСОБА_1 є особою, яка вироком Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 13.12.2010 р. визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого статтею 282.2 КК РФ. При цьому суд бере до уваги той факт, що постановою Ленінського районного суду м. Барнаул Алтайського краю від 21.11.2006 року вирок Верховною Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. приведено у відповідність до вимог Федерального закону РФ №153-ФЗ та звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання за ст.205.1 ч.1 КК РФ, у зв'язку з чим він рахувався засудженим за вироком Верховною Суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. за ст. 210 ч. 1 КК РФ.

Відомості про скасування цього вироку і закриття провадження у кримінальній справі відносно ОСОБА_1 за реабілітуючими підставами, а також про скасування рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року (про визнання ХТІ терористичною організацією і заборону її діяльності на території РФ) і закриття провадження у справі, у матеріалах справи відсутні і суду невідомі.

Згідно з представленим позивачем Переліком організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму від 06.07.2011 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Туймази Башкортостан, значиться у цьому Переліку під №405 (ІНФОРМАЦІЯ_12) (т.2, а.с.60-62).

Системний аналіз вказаних норм Федерального закону №115-ФЗ за наявності таких обставин як визнання ОСОБА_1 винним та засудження його вироками судів РФ за статтями 210, 282.2 КК РФ, які набрали законної сили, включення його до Переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму від 06.07.2011 року, наявність рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року (про визнання ХТІ терористичною організацією і заборону її діяльності на території РФ), яке набрало законної сили, підтверджують доводи ОСОБА_1 про продовження його переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію.

Щодо обґрунтованості побоювань ОСОБА_1 зазнати переслідувань по причині звернення за захистом в Україні та проживання в Криму, пов'язаних із анексією півострова Російською Федерацією та ситуація з правами людини в Російській Федерації - країні громадянської належності ОСОБА_1

Вперше ОСОБА_1 звертався до ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 29.08.2012 року.

Процедура розгляду заяви проходила у ГУ ДМС України у АРК .

За результатами розгляду цієї заяви рішенням ДМС України від 24.02.2014 року №98-13 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (т.1, а.с.87).

ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку рішення ДМС України від 24.02.2013 року №98-13.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 18.11.2013 року по справі 801/4067/13-а ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову (т.1, а.с. 232-242).

Ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2014 року у справі № 801/4067/13-а постанова Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 18.11.2013 року по справі 801/4067/13-а залишена без змін (т.1, а.с.243-250).

У сторін відсутні відомості щодо результатів розгляду справи 801/4067/13-а Вищим адміністративним судом України, одержання яких у Окружному адміністративному суді Автономної Республіки Крим унеможливлено анексією півострова.

16.03.2014 року у Автономній Республіці Крим відбувся нелегітимний референдум щодо статусу АР Крим, на якому було поставлено два питання: про відновлення конституції Криму 1992 року і про входження Криму до складу Росії.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 3 Закону України «Про всеукраїнський референдум», ратифікаційний референдум про зміну території України може бути проведено за наслідками всеукраїнського референдуму.

На момент підготовки і проведення референдуму в Криму, за даними української влади, перебувало біля 30 тисяч російських військовослужбовців без розпізнавальних знаків (ZN.UA, 7 березня 2014). Кримські татари заявляли про спроби залякування їх групою російськомовних людей (Радіо Свобода, 7 березня 2014).

Голова Центральної виборчої комісії Курултаю кримськотатарського народу ОСОБА_24 16 березня 2014 року заявив про масові порушення під час проведення референдуму та фальсифікацію його результатів (Радіо свобода, 16 березня 2014 р.).

За Конституцією та українськими законами цей референдум є нелегітимним («Українська правда» від 2 березня 2014).

Генеральна Асамблея Організації Об'єднаних Націй ухвалила резолюцію A/68L.39 «Територіальна цілісність України», яка не визнає проведений 16 березня 2014 року референдум у Криму про відокремлення від України та подальшу анексію півострова Росією (http://www.unian.ua/politics/901327-genasambleya-oon-ne-viznala-referendum-u-krimu-ta-yogo-aneksiyu.html).

Анексія Криму та Севастополя Росією - військова агресія Росії, спрямована на насильницьке протиправне відторгнення Кримської автономії та Севастополя від України та їх приєднання до Російської Федерації на правах суб'єкта Російської Федерації, що було здійснено протягом березня 2014 року. Насильницька анексія Криму не визнається українською державою, не визнається Генеральною асамблеєю ООН, ПАРЄ (Інтерфакс 09.04.2014, www.unian.net. 2014-04-09, rbc.ru. 2014-04-09), ПА ОБСЄ (Інтерфакс. 2014-07-02), а також суперечить рішенню Венеціанської комісії, натомість російською владою трактується як «повернення Криму до Росії».

Згідно з Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Кримського півострова внаслідок російської окупації вважається тимчасово окупованою територією.

Відповідно до частини другої стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Таким чином, анексія Криму Російською Федерацією є загальновідомим фактом.

Оскільки у зв'язку із анексією відбулося приєднання Кримської автономії та Севастополя до Російської Федерації на правах суб'єкта Російської Федерації, то Крим підпадає під юрисдикцію федерального законодавства РФ.

На переконання суду, окупація півострову і перехід його під юрисдикцію РФ є достатніми підставами вважати, що матеріали особової справи ОСОБА_1 за розглядом першої заяви, яка зберігалася у ГУ ДМС України у АР Крим, потрапили до правоохоронних органів РФ.

Допитані судом в якості свідків ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_12, які є громадянами України, ствердили, що всі вони, будучи за віросповіданням мусульманами, після анексії Криму, знаючи про політику Росії щодо мусульман, залишили місця свого постійного проживання на півострові та переїхали жити на материкову Україну (Львів, Львівська та Чернівецька область) саме через побоювання стати жертвами репресій з боку спецслужб РФ у зв'язку із своєю активною громадянською позицією та публічними висловлюваннями щодо порушень прав людини.

Спілкування телефоном з рідними та близькими, які в силу різних обставин залишилися проживати у Криму, а також сюжети новин різних телеканалів свідчать про те, що основною групою населення у Криму, права якої системно та масово порушуються з боку окупаційної влади є кримські мусульмани. Працівниками ФСБ РФ проведені масові обшуки у Бахчисарайському, Кіровському та Ленінському районах, у першу чергу спрямовані проти членів ХТІ. Через зраду колишніх працівників СБУ та ДМС України в АРК усі наявні у них матеріали потрапили до ФСБ РФ, тому небезпека репресій з боку російської окупаційної адміністрації по відношенню до активістів національного руху корінного народу Криму, проукраїнських громадських діячів, авторитетних мусульманських діячів, Меджлісу кримськотатарського народу, прихильників тих чи інших релігійних організацій, таких як ХТІ чи Української Греко-Католицької Церкви, на думку ОСОБА_11, ОСОБА_14 і ОСОБА_12, є очевидною.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні ствердив, що загрози, з якими може стикнутися ОСОБА_1 у разі повернення в Росію, пов'язані перш за все з загрозами тортур, фабрикуванню кримінальних справ і засудження на тривалий строк за приналежність до ХТІ.

Оскільки ОСОБА_1 в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до ХТІ, то очевидним є те, що, у разі його повернення до Росії йому загрожує кримінальне переслідування не тільки за ухилення від встановленого напередодні звільнення з місць позбавлення волі адміністративного нагляду, що є злочином невеликої тяжкості (ст.314.1 КК РФ), але й кримінальне переслідування за участь в забороненій в Росії організації ХТІ. Внесені в російське кримінальне законодавство в 2013-2014 рр. зміни, переводять цей злочин з категорії злочинів невеликої тяжкості в категорію тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання аж до довічного ув'язнення (ст.205.5 ч.1,2 КК РФ).

В якості доказів можуть бути використані і матеріали особової справи ОСОБА_1 при першому зверненні за захистом в Криму, які, ймовірно, знаходяться зараз в розпорядженні російської влади, зокрема, інформація про те, що після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_1 продовжував залишатися членом ХТІ.

Як приклад того, що з часу засудження ОСОБА_1 у 2005 році, ситуація в РФ з правами людини загалом і з мусульман зокрема не покращилася, ОСОБА_9 повідомив про кримінальні справи, порушені відносно членів ХТІ в травні 2011 року в Челябінській області та в 2012 році в м. Москва, критичний аналіз яких проведено у прес-релізах, поширених ПЦ «Меморіал» (ІНФОРМАЦІЯ_13).

В листопаді 2013 р. вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 №302-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст.205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст.205-5 ч.1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст.205-5 ч.2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 р. вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 №130-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації»», який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув'язнення. Також посилена відповідальність за ст.282-2 и ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про ХТІ. Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деякім іншим, не застосовуються строки давності и не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

На думку ОСОБА_9, такі нововведення суттєво змінюють характер загроз, з якими може стикнутися ОСОБА_1 у разі його повернення в Росію, оскільки особам, обвинуваченим у приналежності до ХТІ, обвинувачення будуть пред'являтися вже за новою статтею КК.

10 грудня 2013 р. член Ради ПЦ «Меморіал» ОСОБА_25 передала президенту РФ ОСОБА_26 аналітичну довідку, у якій мова йшла про те, що після прийняття вказаних поправок до КК РФ необхідно якомога скоріше переглянути список організацій, необґрунтовано заборонених як терористичні, а також провести круглий стіл за участю представників різних відомств для обговорення конкретних заходів в галузі законодавства і правозастосовчої практики з метою забезпечення гарантій прав громадян (повний текст на ІНФОРМАЦІЯ_14).

Як на доказ того, що в РФ порушуються права мусульман позивач посилається на ряд публікацій, які стосуються подій в Поволжі, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_15» від ІНФОРМАЦІЯ_18 (т.1, а.с.201-203), «ІНФОРМАЦІЯ_16» від ІНФОРМАЦІЯ_19 (ІНФОРМАЦІЯ_17) (т.1, а.с.204-205).

Позивачем також надано суду диск з добіркою матеріалу під назвою «Татарстан 2013» (третій блок інформації), в якому міститься 5 відеосюжетів про звинувачення правоохоронних органів РФ у застосуванні тортур до мусульман в м. Казані (долучений до матеріалів справи та переглянутий судом).

Крім цього, судом використано інформацію з офіційного сайту УВКБ ООО в Україні (http://unhcr.org.ua/uk/) по Російській Федерації:

- інформаційну підбірку «Ставлення у Російській Федерації до російських громадян, що сповідують мусульманство, зокрема до осіб з Башкортостану» 14.11.2012, доступно за Інтернет-посиланням (ІНФОРМАЦІЯ_20);

- Human Rights Watch, Всемирный Доклад 2012: Россия (январь 2012 г.), доступно за Інтернет-посиланням (ІНФОРМАЦІЯ_21).

Все вищевикладене свідчить про те, що ситуація з правами мусульман, в тому числі і членів ХТІ, в Криму після анексії півострову Російською Федерацією, рівно як і в країні громадянської належності позивача після її залишення ОСОБА_1 влітку 2012 року, погіршилася.

За таких обставин суд вважає обґрунтованими побоювання ОСОБА_1 зазнати переслідувань по причині звернення за захистом в Україні та проживання в Криму з вересня 2012 року по березень 2014 року, де він вперше звертався до територіальних органів ДМС України з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Основною причиною звернення за захистом в Україні ОСОБА_1 вказав обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (далі - ХТІ), яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ. Позивач вказав на три основні обставини, які зумовили його повторне звернення за захистом в Україні: 1) фабрикація звинувачень щодо нього як «терориста»; 2) продовження переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію, пов'язану із занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності; 3) побоювання наслідків звернення за захистом в Україні та проживання в Криму після анексії півострова РФ.

Наданою Інформаційним офісом ХТІ довідкою №1436/5 від 12.12.2014 року підтверджено, що ОСОБА_1 є членом ХТІ, який після переїзду з РФ в Україну приписаний до українського відділення організації (т.2. а.с.206).

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та судових рішень Російської Федерації, показів свідків та інформації з відкритих і незалежних джерел, які логічно узгоджуються з доводами ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він зазнавав переслідувань через своє активне членство у ХТІ. Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочини, за якими раніше був засуджений ОСОБА_1, посилилась, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії.

Ураховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) понять «додаткового захисту» та «особи, яка потребує додаткового захисту», суд дійшов переконання, що ОСОБА_1 є особою, яка потребує захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем-1 не подано належних доказів правомірності прийняття рішення від 18 липня 2014 року №392-14.

Натомість встановлені судом фактичні обставини спростовують висновки про відсутність передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) підстав для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту та свідчать про їх помилковість.

Щодо доводів Відповідача-1 про те, що при оскарженні позивачем рішення ДМС України від 24.02.2013 року №98-13 про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, суд не встановив наявність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає таке.

Як було встановлено судом, підставою повторного звернення ОСОБА_1 за захистом до ГУ ДМС України у Львівській області стали побоювання заявника зазнати переслідувань по причині звернення за захистом в Україні та проживання в Криму до анексії півострова РФ.

З часу першого звернення позивача з заявою про захист у вересні 2012 року і до повторного звернення 31.03.2014 року пройшло багато часу, протягом якого відбулися зміни як у країні громадянської належності ОСОБА_1, так і в Україні (посилення кримінальної відповідальності за злочини, у вчиненні яких обвинувачувався і був засуджений позивач, анексія Криму і перехід півострова під юрисдикцію Російської Федерації, погіршення ситуації з правами людини в Росії), які не могли не вплинути на обґрунтованість побоювань шукача притулку зазнати переслідувань у країні громадянської належності.

Крім цього, відбулися зміни в законодавстві України, яке регулює спірні правовідносини.

Так, Законом № 1251-VII від 13.05.2014 року пункти 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI були викладені в новій редакції, яка розширила коло обставин, за наявності яких особа потребує додаткового захисту згідно національного законодавства України.

Сукупність вказаних змін не існувала на час оскарження позивачем рішення ДМС України від 24.02.2013 року №98-13, тому обставини, встановлені судовими рішеннями при розгляді такого, не є у даній справі доказами в розумінні частини першої статті 72 КАС України, відтак судом до уваги не беруться.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені ) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржене позивачем рішення ДМС України від 18 липня 2014 року №392-14 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов переконання, що воно прийняте Відповідачем-1 без урахування вимог Закону №3671-VI, та з порушенням передбачених статтею 2 КАС України принципів, тому його слід визнати протиправним і скасувати, задовольнивши в цій частині позовні вимоги.

Щодо позовної вимоги зобов'язати ДМС України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову.

Згідно пункту 25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених у мотивувальній частині постанови мотивів суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, що зумовило визнання протиправним рішення ДМС України від 18 липня 2014 року №392-14 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та скасування цього рішення.

За таких обставин суд вважає за можливе зобов'язати Відповідача-1 визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту, задовольнивши позовні вимоги в цій частині як обґрунтовані.

Щодо позовної вимоги визнати незаконними дії ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то така є безпідставною і задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Порядок повідомлення особи про прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регулюється Законом №3671-VI та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 р. за № 1146/19884 (далі - Правила).

Частиною 13 статті 10 Закону №3671-VI визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Вказана норма кореспондується із підпунктом «а» пункту 6.9. Правил, відповідно до якого при отриманні рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 29), з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень.

Судом не встановлено порушень Закону №3671-VI та Правил при оформленні та врученні Відповідачем-2 повідомлення №20 від 25.07.2014 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке відповідає формі, встановленій додатком 29 Правил.

Відповідно до положень пункту 23 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», його представником не надано доказів на підтвердження судових витрат, тому підстав для відшкодування таких відповідно до положень статті 94 КАС України немає.

Керуючись ст.ст.7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18 липня 2014 року №392-14 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови відповідно до частини другої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Хома О.П.

Суддя Гулик А.Г.

Суддя Кузан Р.І.

Повний текст постанови виготовлений 12 січня 2015 року.