Справа № 2а/0570/15308/12
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" січня 2015 р. м. Київ К/800/11948/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів:Тракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 3 грудня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 7 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Горлівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області про зобов'язання виплатити компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. Просив зобов'язати відповідача виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку за 2011 рік та на підставі ст. 117 КЗпП України виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту його звільнення по день фактичного розрахунку.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 3 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 7 лютого 2013 року, відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування вказаних судових рішень з підстав порушення судами норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з листопада 2004 року по жовтень 2011 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, зокрема, на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Калінінського районного відділу Горлівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області.

Наказом від 14 жовтня 2011 року № 460 о/с лейтенант міліції ОСОБА_4 був звільнений у запас відповідно до п. «ж» ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 14 жовтня 2011 року (за власним бажанням).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що законодавчі підстави для отримання позивачем компенсації за невикористану у 2011 році щорічну відпустку відсутні.

Проте погодитися з таким висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону висновки суду як першої, так і апеляційної інстанцій зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин справи, до того ж не ґрунтуються на законі.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), дія якого відповідно до абз. 1 п. ст. 3 поширюється на військовослужбовців правоохоронних органів, зокрема, встановлено, що: нормативно-правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними (ст. 1-2 ); ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст. 2); військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами (ст. 12).

Абзацами 1- 3 п. 14 ст. 10-1 цього Закону (Право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров'я та у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки у рік звільнення виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Зазначена норма не містить особливостей регулювання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки особами, які звільняються за власним бажанням, порівняно, зокрема, зі статтею 24 Закону України «Про відпустки» (у редакції, чинній, на час виникнення спірних правовідносин), до якого у деяких випадках прямо відсилає стаття 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Преамбулою Закону України «Про відпустки» встановлено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 вищезазначеного Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Зазначене положення дублюється у ч. 1 ст. 83 КЗпП.

Приписи пункту 56 Положення (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), затвердженого Кабінетом Міністрів України відповідно до ст. 18 Закону України «Про міліцію», яким регламентуються порядок та умови проходження служби в міліції, порядок надання відпусток особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відповідають вищезазначеним актам законодавства, якими врегульовані спірні відносини.

При застосуванні законодавства його тлумачення має здійснюватися з урахуванням змісту норм, що є ієрархічно вищими.

Абзацом першим пункту 56 цього Положення було встановлено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 зазначеного Положення. Абзацом другим цього пункту передбачено, що особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці першому наведеного пункту), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Аналіз зазначених норм матеріального права у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, давав підстави для висновку, що особи середнього начальницького складу органів внутрішніх справ, у випадку звільнення із органів внутрішніх справ за власним бажанням, як такі, що не підпадали під дію абзацу першого пункту 56 Положення, мали право на грошову компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 5 грудня 2012 року № 1137 «Про внесення змін до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», редакцію абзацу другого пункту 56 Положення було змінено, слова «крім осіб, указаних в абзаці першому цього пункту» виключено. Дані зміни не свідчили про запровадження іншого регулювання, вони лише усували підстави для різночитання змісту норми права та узгоджували її зміст з нормою законів.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 14 жовтня 2014 року (справа № 21-413а14).

Проте, суди попередніх інстанцій вищенаведених вимог закону не врахували.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Разом з тим, ні суд першої, ні суд апеляційної інстанцій всупереч вимог ст.159 КАС України не встановили: наявність чи відсутність у позивача невикористаної відпустки на день звільнення та її тривалість, розмір компенсації за невикористану відпуску (у разі її наявності). В порушення вимог ч. 2 ст.11 КАС України суди попередніх інстанцій не розглянули позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання відповідача виплатити середню заробітну плату за весь період затримки розрахунку при звільненні.

Згідно ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення вищенаведених норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанцій в силу положень ст. 220 КАС України позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, то рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть залишатися без змін і підлягають скасуванню на підставі ч.2 ст.227 КАС України з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 3 грудня 2012 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 7 лютого 2013 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк