Справа № 824/2593/14-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/2593/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Анісімов О. В.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

15 січня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Чернівцях Головного управління ДФС у Чернівецькій області на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у м. Чернівцях Головного управління ДФС у Чернівецькій області про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень ,

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Чернівцях про скасування податкових повідомлень - рішень від 16.07.2014 р. № , № та рішення про застосування штрафних санкцій від 16.07.2014 р. № , а також вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.07.2014 р. № Ф - .

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року адміністративний позов задоволено частково: визнано незаконним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області від 16.07.2014 р., №, яким фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на 18050 (вісімнадцять тисяч п'ятдесят) грн. 40 коп., з них за основним платежем 12033 (дванадцять тисяч тридцять три) грн. 60 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями 6016 (шість тисяч шістнадцять) грн. 80 коп.; визнано незаконним та скасовано в частині податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області від 16.07.2014 р., №, яким фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на 9206 (дев'ять тисяч двісті шість) грн. 68 коп., з них за основним платежем 7365 (сім тисяч шістдесят п'ять) грн. 34 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями 1841 (одна тисяча вісімсот сорок одна) грн. 34 коп.; визнано незаконним та скасовано в частині вимогу про сплату боргу (недоїмки) Державної податкової інспекції у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області від 16.07.2014 р., №Ф-, якою від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 вимагається сплатити суму єдиного внеску за загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 17038 (сімнадцять тисяч тридцять вісім) грн. 47 коп.; визнано незаконним та скасовано в частині рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску Державної податкової інспекції у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області від 16.07.2014 р., №, яким до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 застосовано штрафну санкцію у розмірі 851 (вісімсот п'ятдесят одна) грн. 92 коп., а в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 25.04.2014 р. по 20.05.2014 р. ДПІ у м. Чернівцях проведена документальна планова перевірка ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р., яка задокументована актом перевірки від 27.05.2014 р., №1030/17-118/НОМЕР_3.

ОСОБА_2, в зв'язку із непогодженням із висновками, викладеними у зазначеному акті перевірки, подав заперечення на акт перевірки, за наслідками розгляду якого прийнято рішення про проведення позапланової перевірки на підставі пп.78.1.5 п.78.1 ст.78 ПК України.

У зв'язку із зазначеним у період з 12.06.2014 р. по 18.06.2014 р. ДПІ проведена документальна позапланова перевірка ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р.

За результатами проведеної перевірки в діяльності ОСОБА_2 виявлені порушення вимог законодавства, зокрема порушення вимог п.177.1, п.177.2 ст.177, пп.164.1.3 п.164.1 ст.164, п.187.1 ст.187, п.200.1 ст.200 ПК України в частині невірного визначення суми чистого (оподатковуваного) доходу за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р., внаслідок чого донараховано основний платіж в сумі 8332,79 грн. податку з доходів фізичних осіб, заниження суми податкового зобов'язання ПДВ всього у сумі 12033,60 грн., внаслідок не включення до податкового зобов'язання сум коштів, які надійшли на поточний рахунок в 2013 р. та порушення п.2 ст.7 Закону № 2464, а саме заниження бази нарахування єдиного внеску у 2013 р., що викладені в акті перевірки від 24.06.2014 р. №1327/17-118/НОМЕР_3 про результати документальної позапланової перевірки ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р.

Зміст виявлених порушень полягав у тому, що позивачем, за рахунок операцій, не підтверджених документально, а також включення до складу валових витрат, витрат, які не можуть бути віднесені до їх складу, занижено оподаткований дохід, що вплинуло на заниження податкового зобов'язання із податку на додану вартість та зменшення бази нарахування єдиного внеску, а також занижено за перевіряємий період податкові зобов'язання з ПДВ, внаслідок не включення до них суми коштів, які надійшли на рахунок.

16.07.2014 року ДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на 10415 грн. 99 коп., з них за основним платежем 8332 грн. 79 коп., за штрафними санкціями 2083 грн. 20 коп., № яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 18 050 грн. 40 коп. з них за основним платежем 12 033 грн. 60 коп., за штрафними санкціями 6016 грн. 80 коп. та відповідно винесено рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким зобов'язано позивача сплатити 963 грн. 82 коп. та винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.07.2014 р. № Ф - , якою відповідач вимагає сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 19276 грн. 49 коп.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, ОСОБА_2 оскаржив їх в судовому порядку.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, зважаючи на наступне.

Що стосується визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16.07.2014 р. №, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Сума податкового зобов'язання донарахована позивачу зазначеним податковим повідомленням-рішенням, що складається з:

- суми зобов'язання, донарахованої у зв'язку із ненаданням позивачем посадовим особам ДПІ книги обліку доходів і витрат, внаслідок чого ДПІ (згідно її позиції) не мало можливість встановити доходи та витрати позивача, у зв'язку із чим для визначення зобов'язання було застосовано націнку на товар (для вирахування витрат), а доходи формувались на підставі цифрових показників банківської виписки по рахункам позивача;

- суми зобов'язання, донарахованої у зв'язку із включенням позивачем до складу інших витрат суму коштів перераховану на інфраструктуру міста в розмірі 7099 грн. 31 коп. (100%);

- суми зобов'язання, донарахованої у зв'язку із включенням позивачем до складу витрат понесених на страхування товарів в обороті в сумі 6609 грн. 93 коп.

пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що під витратами розуміють суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПК України

За приписами пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Пунктом 2.1, Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п. 2.2 Положення господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Таким чином, первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Зробивши системний аналіз вищевказаного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що книга обліку доходів і витрат не є первинним документом в розумінні чинного податкового законодавства, а також ст. 9 Закону № 996, яка встановлює вимоги до первинних документів.

Книга обліку доходів і витрат є регістром бухгалтерського обліку та не є єдиним джерелом на підставі, якого формуються доходи та витрати підприємця. Первинним та фундаментальним джерелом для формування витрат та доходів є господарська операція, яка документуються первинними документами і саме ці документи першочергово, мають враховуватись при декларуванні платником податків своїх зобов'язань.

Відсутність книги обліку доходів і витрат згідно положень вимог чинного податкового законодавства України не є підставою визнавати такими, що відсутні витрати, які реально понесенні та підтвердженні первинними документами.

Так, внаслідок дослідження матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 надавались ДПІ у м. Чернівцях при перевірці всі первинні документи щодо підтвердження фактичних витрат здійснених ним, що безпосередньо зазначено в описі наданих для перевірки документів.

З огляду на вищезазначене, твердження відповідача щодо неможливості проведення розрахунку доходів та витрат позивача за 2013 р. на підставі виключно первинних документів у відповідності до ст.177 ПК України не є підставним, оскільки останній наділений всіма необхідними повноваженнями, а також мав можливість здійснити перевірку діяльності позивача на підставі наявних первинних документів.

Крім того, як слідує з матеріалів справи, при визначенні доходу ОСОБА_2 відповідач використовував виключно банківські виписки по рахунках відкритих на позивача, проте останні підтверджують виключно рух коштів на рахунки, приход цих коштів може братись до уваги для визначення доходу платника податку, але він не може бути єдиним джерелом, на підставі якого визначається оподаткований дохід. Кошти, які надходять на рахунки платника податку, можуть бути повернуті таким платником податків готівкою, як такі, що помилково надійшли, що не враховано ДПІ при перевірці.

Зокрема, при проведенні перевірки ДПІ у м. Чернівцях не враховано, що відповідно до наявних у справі видаткових касових ордерів позивачем повертались кошти готівкою, як помилково зараховані, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 на загальну суму 119 тис. грн. Необхідно наголосити, що зазначена операція зменшує розмір податкових зобов'язань позивача та не відображається у банківських виписках.

Крім цього, у зв'язку з ненаданням ОСОБА_2 книги обліку доходів і витрат ДПІ проведено аналіз торгової націнки, з метою встановлення собівартості реалізованої продукції та встановлено, що середня торгова націнка складає 5,37 %.

Щодо даного факту колегія суддів зазначає, що жодним діючим нормативно-правовим документом (у т.ч. ПК України) не передбачено розрахунок витрат на доходів платника податків з використання показників "націнка" та "середня націнка", який ДПІ використаний для визначення розміру податків, зборів чи інших платежів, а також для перевірки своєчасності їх нарахування та сплати у цій справі. Зазначений метод не надає можливість встановити базу оподаткування податком з доходів фізичних осіб, а тому він не міг використовуватись ДПІ.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цій частині податкове-повідомлення від 16.07.2014 р., № є незаконним та підлягає скасування.

Що стосується суми зобов'язання донарахованої ОСОБА_2 у зв'язку із включенням ним до складу витрат понесених на страхування товарів в обороті в сумі 6609 грн. 93 коп, колегія суддів пояснює наступне.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами перевірки встановлено завищення валових витрат за рахунок включення до складу витрат витрати понесені на страхування обороту товару в сумі 6609 грн. 93 коп. Відповідно до позиції ДПІ, оскільки витрати понесені на страхування обороту товару не відповідають нормам податкового законодавства та не є витратами на збут товарів, дані витрати не можуть бути віднесені до складу валових витрат.

Так, ОСОБА_2 та страхова компанія "Еталон" уклали договір добровільного страхування майна № 0848 від 22.04.2013 р., згідно якого застрахованим майном є товарно-матеріальні цінності, а саме товари в обороті застраховані від вогневих ризиків та протиправних дій третіх осіб. Згідно п.4 даного договору застрахованим майном є товарно-матеріальні цінності.

Предметом даного договору є товар позивача, який перебуває в обороті та індивідуально визначений у додатку №1 до цього договору, а не оборот, як такій.

Відповідно до пп. е) 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПК України витрати на страхування товарів включаються до складу витрат на збут та можуть бути віднесені до складу інших витрат.

Таким чином, колегія суддів вважає, що страховий платіж у сумі 6609 грн. 93 коп., сплачений страховій компанії, правомірно включено позивачем до складу витрат.

За таких обставин податкове повідомлення - рішення від 16.07.2014 р. № в цій частині також є незаконним та підлягає скасуванню.

З приводу суми зобов'язання донарахованої ОСОБА_2 у зв'язку із включенням ним до складу інших витрат суму коштів перераховану на інфраструктуру міста в розмірі 7099 грн. 31 коп. (100%), колегія суддів зазначає.

20.08.2012 року між ОСОБА_2 та Чернівецькою міською радою укладено договір оренди землі №8013 для обслуговування приміщення за адресою АДРЕСА_1, в якому ОСОБА_2 здійснював підприємницьку діяльність.

В додатку № 2 до даного договору визначено розмір одноразового внеску на розвиток соціально-культурної інфраструктури міста, розрахований відділом оренди землі на підставі Рішення 25 сесії Чернівецької міської ради VI від 27.06.2012 р. № 536. У зв'язку із сплатою зазначеного внеску позивачем включено до складу інших витрат суму коштів перераховану на інфраструктуру міста в розмірі 7099 грн. 31 коп.

Згідно пп. а) 138.10.6 п.138.10 ст. 138 ПК України, до складу інших витрат відносяться суми коштів або вартість товарів, виконаних робіт, наданих послуг, добровільно перераховані (передані) протягом звітного року до Державного бюджету України або бюджетів місцевого самоврядування, до неприбуткових організацій, визначених у статті 157 цього розділу в розмірі, що не перевищує чотирьох відсотків оподатковуваного прибутку попереднього звітного року.

Таким чином, ОСОБА_2 мав право включити до складу валових витрат не більше чотирьох відсотків оподаткованого прибутку попереднього звітного року, тобто: 16242 грн. 25 коп. х 4 %=649 грн. 69 коп., а не 7099 грн. 31 коп.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення в цій частині, а саме - 649 грн. 69 коп., є законним та не підлягає скасуванню.

Відносно податкового повідомлення-рішення № від 16.07.2014 р. колегія суддів вказує на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначеним податковим повідомленням-рішенням ОСОБА_2 збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ, підставою слугувало те, що позивачем безпідставно занижено податкові зобов'язання, а саме не враховано суму коштів, які надійшли на розрахункові рахунки в 2013 р. в розмірі 60168 грн. 00 коп. в рахунок відвантаження товарів, наданих послуг.

З акту перевірки слідує, що зазначена операція мала місце у грудні 2013 р., у зв'язку із чим позивачеві збільшено суму податкового зобов'язання із ПДВ за грудень 2013 р. на 12033,60 грн.

При постачанні товарів (робіт, послуг), що згідно із ст.185 ПК України є об'єктом оподаткування даним податком, фактично суму податку сплачує покупець товару (роботи, послуги), оскільки вона включена у вартість предмета поставки, однак, юридично обов'язок сплати ПДВ покладено на продавця таких товарів (робіт, послуг).

За вимогами п. 187.1 ст.187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Зробивши системний аналіз нормативних приписів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що господарські операції, за рахунок яких платник податків зобов'язаний формувати свої зобов'язання з ПДВ, є індивідуально визначеними, а не абстрактними та мають документуватись відповідними первинними документами у т.ч. податковою накладною.

Також судом першої інстанції з'ясовано, що підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що відповідачем не визначено, які господарські операції позивач не відобразив у податковій звітності, що призвело до заниження податкового зобов'язання з ПДВ.

Відповідачем зазначено, що заниження податкового зобов'язання з ПДВ з боку позивача можливо мало місце у зв'язку із не відображенням ним кошів, які надійшли на його рахунки в погашення дебіторської заборгованості, однак, як зазначалось судом першої інстанції дата виникнення податкового зобов'язання з ПДВ визначається по першій події (дата зарахування коштів або відвантаження товару).

У зв'язку із наявністю у позивача дебіторської заборгованості слідує, що товар ним вже був відвантажений раніше, а тому податкові зобов'язання із ПДВ в силу положень ст.187 ПК України вже мали бути сформовані.

ДПІ в м. Чернівцях в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції проведено повторно по банківських виписках розрахунок сум податкового зобов'язання з ПДВ позивача за перевіряємий період, який є відмінним від того, який зазначений в акті перевірці в сторону збільшення, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що визначення податкового зобов'язання з ПДВ проведено без врахування готівкових операцій, що не надає можливість встановити його реальні розміри (у т.ч. готівкові операції по поверненню готівки ОСОБА_3 на загальну суму 119 тис. грн.).

В силу вимог ч. 2 ст. 71 КАС України саме на ДПІ у м. Чернівцях Головного управління ДФС у Чернівецькій області, як суб'єкта владних повноважень, покладено обов'язок доказування законності своїх рішень.

П.п. 2.3.2.2 Порядку у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень.

У даному випадку ДПІ не навело суду належних доказів на підтвердження законності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Суд першої інстанції підставно прийшов до висновку, що сума податкового зобов'язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням № від 16.07.2014 р., ґрунтується на недостовірних розрахунках ДПІ, що фактично у судовому засіданні визнали представники ДПІ надавши новий розрахунок сум ПДВ, а в акті перевірки не має посилань на жодний первинний або інший документ, який документує зазначене порушення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення № від 16.07.2014 р. є незаконним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.07.2014 р. №Ф- , якою відповідач вимагає сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 19276 грн. 49 коп, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи з положень п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464, відносно позивача, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від його діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Під час перевірки ДПІ у м. Чернівцях встановлено, що позивачем занижено базу нарахування єдиного внеску у зв'язку із заниженням його доходу.

Розмір заниженого доходу позивача безпосередньо вплинув на прийняття ДПІ податкового повідомлення-рішення № від 16.07.2014 р., вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.07.2014 р. №Ф- та рішення від 16.07.2014 р. № .

При наданні оцінки на предмет законності податкового повідомлення-рішення № від 16.07.2014 р. судом встановлено розмір доходу, який ОСОБА_2 занизив реально, а тому саме із врахуванням зазначеного має формуватись база нарахування єдиного внеску.

Зважаючи на встановлене судом першої інстанції, реальне заниження позивачем доходу складає 6449,52 грн. (7099,31 грн. - 649,69 грн. =6449,52 грн., при цьому 649,69 грн. сума витрат, які правомірно внесені позивачем до інших витрат), а тому із врахуванням положень ч.11 ст.8 Закону №2464 розмір єдиного внеску, який ОСОБА_2 зобов'язаний сплатити складає 2238,02 грн. (6449,62х34,7%=2238,02 грн.).

Оскарженою вимогою відповідач вимагає сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 19276 грн. 49 коп., що із врахуванням зазначеного донарахування позивачу єдиного внеску у розмірі 17038,47 грн. (19276,49-2238,02=17038,47 грн.) є не законним.

Зважаючи на вищевикладене, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 16.07.2014 р. №Ф-, в частині донарахування єдиного внеску у розмірі 2238,02 грн. є законною, а в частині нарахування єдиного внеску у розмірі 17038,47 грн. є незаконною та підлягає скасуванню.

Щодо рішення від 16.07.2014 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким зобов'язано позивача сплатити 963 грн. 82 коп.

Колегія суддів вважає, що дане рішення є похідним від вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.07.2014 р. №Ф- і відповідно до положень п.3 ч.11 ст.25 Закону №2464 штраф ним накладається у розмірі 5% виходячи від нарахованої суми єдиного внеску.

Вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 16.07.2014 р. №Ф- позивачу законно донараховано 2238,02 грн., а тому застосований до нього штраф має складати 111,90 грн. (2238,02х5%=111,90 грн.).

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення від 16.07.2014 р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, в частині застосування штрафу у розмірі 111,90 грн. є законним, а в частині застосування штрафу у розмірі 851,92 грн. є незаконним та підлягає скасуванню.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що платник податків, яким є позивач, зобов'язаний у своїй діяльності використовувати та вести книгу обліку доходів та витрат, яка є обов'язковим регістром бухгалтерського обліку, однак відсутність такої книги не може беззаперечно свідчити про заниження платником податків тих чи інших податкових зобов'язань.

Згідно положень ПК України ДПІ є контролюючим органом, який здійснює адміністрування податків. Саме на ДПІ покладено функцію визначати розмір податкових зобов'язань платника податку, у разі якщо останній не визначає таке зобов'язання самостійно, або визначає невірно.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні позивачу суми грошового зобов'язання відповідачем допущено помилку його розрахунку, що призвело до невірного визначення суми зобов'язання.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку суд не вправі підмінювати функції ДПІ, як органу контролю, та не наділений повноваженнями самостійно здійснити донарахування податкового зобов'язання позивачу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано суду достатньо належних доказів, які б свідчили про неправомірність заявлених позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Чернівцях Головного управління ДФС у Чернівецькій області залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Боровицький О. А.

Сапальова Т.В.