Справа № 813/8199/14
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2015-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року Справа № 813/8199/14

14 год. 14 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Небесна М.В.,

від позивача ОСОБА_1,

від відповідача Германчук Р.В.,

від третьої особи Грицик Н.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ПАТ «ПроКредит Банк», про визнання дій незаконними.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_4 (далі - позивач, ОСОБА_4.) з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області (далі - відповідач, УДВС ГУЮ у Львівській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ПАТ «ПроКредит Банк», в якому, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.12.2014 року /а.с.22-23/, просить визнати дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, спрямовані на реалізацію арештованого майна - квартири АДРЕСА_1 - незаконними.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до умов Рамкової угоди № 0129 від 10.06.2005 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» (правонаступник ПАТ «ПроКредит Банк») та ОСОБА_5 укладено договори про надання траншу, відповідно до якого надано грошові кошти у сумі 23000,00 доларів США та 35000,00 доларів США. На забезпечення виконання відповідних зобов'язань укладено договір іпотеки, поручителем за якими виступив ОСОБА_4, заставним майном визначено квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4

Пояснив, що кредити одержувалися у іноземній валюті (доларах США) для задоволення особистих цілей та потреб, тобто фактично одержано споживчий кредит. Звернув увагу, що квартира АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_4, та використовується позивачем як місце постійного проживання, зазначив, що іншого житла у його власності немає. Покликався на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті». Тому вважає дії головного виконавця, що спрямовані на реалізацію арештованого майна позивача, а саме квартири АДРЕСА_1, незаконними.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, просив позов задоволити.

Представник відповідача проти вказаного позову заперечив у повному обсязі, пояснив, що державний виконавець діяв у рамках Закону України «Про виконавче провадження», Тимчасового положення про порядок реалізації арештованого майна, з врахуванням Закону України «Про іпотеку». На переконання відповідача, ним не допущено жодного порушення законних прав, свобод чи інтересів позивача, просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

У судовому засіданні 14.01.2015 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, ПАТ «ПроКредит Банк» (правонаступник ЗАТ «ПроКредит Банк» /а.с.103, 104, 105/), заперечив проти позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях /а.с.77-78/. Надав пояснення, що умови кредитних договорів позичальником не виконано належно, у зв'язку з чим у ОСОБА_5 виникла кредитна заборгованість перед ПАТ «ПроКредит Банк», яке, в результаті, було змушене звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки. З моменту вчинення виконавчого напису позичальником не вчинено жодних дій щодо погашення заборгованості. Зі змісту договорів встановлено, що цільовим призначенням одержаних позичальником коштів було задоволення особистих неспоживчих потреб. З врахуванням того, що кредит, за яким проводиться стягнення за виконавчими документами не є споживчим, обмеження щодо стягнення на майно встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року на реалізацію предмету іпотеки у даному випадку не поширюються. Просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Суд заслухав пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

28.04.2014 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області прийнято до виконання ВП № 41825393 про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь АТ «ПроКредит Банк» заборгованість за кредитним договором № 3.20766/0129 від 03.03.2008 року в розмірі 107719,91 грн., заборгованість за кредитним договором № 3.22077/0129 від 27.06.2008 року в розмірі 237620,75 грн. та судовий збір в розмірі 3219,00 грн. /а.с.9/

Цього ж дня, головним державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області прийнято до виконання ВП № 37972393 про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 /а.с.10/

29.10.2014 року на сайті torgi.minjust.gov.ua опубліковано інформацію про реалізацію предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 /а.с.30-32/.

Державним виконавцем на виконання рішення Франківського районного суду у м. Львові від 07.06.2013 року про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованості та виконавчого напису приватного нотаріуса про стягнення на нерухоме майно подано заявку про реалізацію вказаної квартири (арештованого майна) /а.с.34/.

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 21666 торги відбулися; переможець торгів учасник № 9 /а.с.5-61/

Позивач, вважаючи вказані дії головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області протиправними та незаконними, звернувся із позовом до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч. 2 цієї ж статті можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року (далі - Закон № 606-XIV).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення) (стаття 1 Закону № 606-XIV).

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно вимог ст. 6 Закону України № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати наданій йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності попущення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Аналогічне положення передбачене п. 2.1. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція), зокрема, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов'язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення своєчасного і повного виконання рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Предметом доказування відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

З матеріалів адміністративної справи, судом встановлено, що на підставі Рамкової угоди № 0129 від 10.06.2005 року /а.с.35-36, 39-44, 79, 80-85/ між Закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк») та ОСОБА_5 було укладено:

- договір про надання траншу № 3.20766/0129 від 03.03.2008 року, згідно якого Позичальнику видано грошові кошти у сумі 23000,00 (двадцять три тисячі) доларів США, строком користування 60 (шістдесят) місяців зі сплатою 16 (шістнадцять)% річних із наступними змінами та доповненнями від 10.03.2009 року /а.с.37-38, 86-89,90-91/. Цільове призначення - задоволення особистих неспоживчих потреб;

- договір про надання траншу № 3.22077/0129 від 27.06.2008 року, згідно з яким Позичальнику видано грошові кошти у сумі 35000,00 (тридцять п'ять тисяч) доларів США, строком користування 60 (шістдесят) місяців зі сплатою 16 (шістнадцять)% річних (надалі Кредитний договір 2) із наступними змінами та доповненнями від 10.03.2009 року /а.с.92,93/. Цільове призначення - задоволення особистих неспоживчих потреб.

Відповідно до Договору іпотеки № 0129-ІД від 27.06.2008 року, для виконання основних зобов'язань та вимог Іпотекодержателя (ЗАТ «ПроКредит Банк»), Іпотекодавець (ОСОБА_4.) передає в іпотеку на умовах визначених цим договором предмет іпотеки, а саме: нерухоме майно, квартиру, загальною площею 35,7 кв. м, комора в підвалі 8,2 кв. м; реєстраційний № 11556555; № запису 18945 у книзі № 35; місцезнаходження АДРЕСА_1; заставна вартість 2768000,00 грн. (згідно акту огляду та оцінки предмету застави) /а.с.98-100, 101/.

Крім того, до матеріалів справи долучено довідку про склад сім'ї і прописки ОСОБА_4 № 2819 від 11.12.2014 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Інформацію з реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на підтвердження факту перебування квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності у ОСОБА_4, перебування такої в іпотеці іпотекодержателя ЗАТ «ПроКредит Банк», а також наявності заборони на нерухоме майно на підставі договору іпотеки № 0129-ІД від 27.08.2008 року /а.с.51, 52, 53-54/.

Щодо покликань представника позивача, що кошти одержані від ПАТ «ПроКредит Банк» були призначені для задоволення споживчих потреб, тобто за своїм змістом були споживчим кредитом, суд зазначає наступне.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року (з наступними змінами та доповненнями) (далі - Закон України № 1023).

Відповідно до ч. 24 ст. 1 Закону України № 1023 споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Частиною 1 ст. 11 Закону України № 1023 передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст.1 Закону України № 1023 продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Зокрема, як пояснив представник ПАТ «ПроКредит Банк» різновидами споживчих кредитів у розумінні Закону України № 1023 є автокредит у автосалоні, кредит на купівлю побутової техніки у магазині, Кредит на купівлю житла від забудовника.

Відповідно до п. 3, 18 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; продавець - суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

Тобто Закон України № 1023-ХІІ регулює відносини споживача з суб'єктом господарювання, які виготовляють та продають товари (продукцію), виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

З системного аналізу вищевикладених норм встановлено, що кредит за яким проводилось стягнення державним виконавцем не є споживчим, з огляду на те, що за рахунок отриманих коштів не придбавалась будь-яка продукція/товар/послуга у суб'єкта господарювання, докази зворотного позивачем до матеріалів справи не долучено.

Крім того, судом з матеріалів справи встановлено, що кошти за відповідними кредитними договорами, що укладені з боржником у виконавчому провадженні, видавались позичальнику для задоволення особистих неспоживчих потреб, а не на придбання продукції, товару суб'єктом господарювання, про що свідчить цільове призначення кредиту відповідно до Договорів про надання траншів.

Щодо покликань позивача на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд зазначає наступне.

Пунктом 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Положеннями ст. 3 цього Закону визначено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Отже, обмеження щодо примусового стягнення заставленого майна стосується виключно споживчих кредитів, виданих громадянам України. Тобто, якщо іпотека забезпечує кредити, отримані фізичними особами на неспоживчі цілі, то на такі правовідносини мораторій введений зазначеним законом не поширюється.

Слід зазначити, що вказаним Законом встановлена тимчасова заборона примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави, оскільки мораторієм є відстрочення виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін або до закінчення яких-небудь надзвичайних подій, яке поширюється на всі зобов'язання або лише на деякі їх види, або на окремі категорії боржників. За положеннями вказаного Закону, дія мораторію втратить свою чинність при прийнятті іншого Закону, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Поряд із цим, відповідно ч. 8 ст. 54 Закону України «Про іпотеку» та ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Оскільки кредит, за яким проводиться стягнення за виконавчими документами не є споживчим, обмеження щодо стягнення на майно, встановлені Законом України від 03.06.2014р. № 1304-VІI «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на реалізацію предмету іпотеки, не поширюються.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2. ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

З огляду на наведене вище, аргументи, якими відповідач доводить неправомірність дій з реалізації арештованого майна, а саме споживче призначення кредиту та дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є безпідставними і не доводять неправомірності дій головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області при реалізації арештованого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1.

Згідно з п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру ставка судового збору встановлена у розмірі 0,06 розміру мінімальної заробітної плати.

Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час подання позову (1218,00 грн.), позивачу при зверненні до Львівського окружного адміністративного суду слід було сплатити 73,08 грн. судового збору.

Оскільки позивачем при звернення до суду сплачено 487,20 грн. /а.с.3/, а у задоволенні позову відмовлено повністю, стягненню з позивача підлягає судовий збір в сумі 73,08 грн., решту переплаченої суми 414,12 грн. слід повернути позивачеві (487,20 грн. - 73,08грн.).

Керуючись ст.ст. 2, 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 переплачену суму судового збору у розмірі 414 (чотириста чотирнадцять) грн. 12 коп. (згідно з квитанцією № ПН2041 від 28.11.2014 року; Банк платника: 325213 ПАТ «ВіЕс Банк; призначення платежу: *;22030001; судовий збір за позовом ОСОБА_1, Львів. окружний адмін. суд, , платник ОСОБА_1).

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 26.01.2015 року.

Суддя Кравців О.Р.