Справа № 824/19/15-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2015-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2015 р. м. Чернівці справа № 824/19/15-а

Чернівецький окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левицького В.К.,

за участю секретаря судового засідання Жураковської Ю.М.,

представників сторін:

позивача - ОСОБА_1;

відповідачів - Лещенка Д.М., Юзифовича Е.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4

до управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях, Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції

про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та скасування рішення.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях (далі - УПФУ в м. Чернівцях), Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції (далі - Шевченківський ВДВС), в якому просила:

- визнати неправомірними дії УПФУ в м. Чернівцях, які полягають у направленні вимоги № Ф-3834у від 14.05.2011 р. та заяви про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання цієї вимоги на адресу Шевченківського ВДВС;

- зобов'язати УПФУ в м. Чернівцях відкликати з Шевченківського ВДВС вимогу № Ф-3834у від 14.05.2011 р.;

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Шевченківського ВДВС Юзефовича Е.Е. під час відкриття виконавчого провадження № 1807/20, внесеного до ЄДРВП під № 45532414 та винесення постанови від 21.11.2014 р.;

- визнати неправомірною бездіяльність начальника Шевченківського ВДВС Ватаманюка В.М. допущену при перевірці законності дій головного державного виконавця Шевченківського ВДВС Юзефовича Е.Е. під час відкриття виконавчого провадження № 1807/20, внесеного до ЄДРВП під №45532414 та винесення останнім постанови від 21.11.2014 р.;

- скасувати постанову державного виконавця Шевченківського ВДВС Юзефовича Е.Е. від 21.11.2014 р. про відкриття виконавчого провадження ВП № 45532414 з примусового виконання вимоги УПФУ в м. Чернівцях № Ф-3834у від 14.05.2011 р. про стягнення боргу зі сплати страхових внесків з ОСОБА_4 у сумі 1771,20 грн.

В обґрунтування позову позивач вказував, що УПФУ в м. Чернівцях не надіслало на його адресу вимогу №Ф-3834у від 14.05.2011 р., а направило її на адресу виконавчої служби, у зв'язку з чим позбавило його можливості на добровільну сплату заборгованості. У свою чергу, Шевченківське ВДВС відкриваючи виконавче провадження з примусового виконання вимоги про сплату боргу не перевірило чи відповідає вона приписам Закону України «Про виконавче провадження» і чи є узгодженою.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги.

УПФУ в м. Чернівцях до суду подано письмові заперечення проти позову, відповідно до яких, вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, зазначаючи, що правомірність вимоги про сплату боргу №Ф-3834у від 14.05.2011 р. підтверджено судовими рішеннями Чернівецького окружного адміністративного суду та Вінницького апеляційного адміністративного суду. Відтак вимога про сплату боргу № Ф-3834у від 14.05.2011 р. є узгодженою. Оскільки позич у добровільному порядку протягом десяти робочих днів після узгодження вимоги не погасив наявну заборгованість, УПФУ у м. Чернівцях змушене було звернутися до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції для примусового виконання вимоги.

Шевченківський ВДВС також заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування вказував, що вимога про сплату боргу №Ф-3834у від 14.05.2011 р. повністю відповідає вимогам до виконавчого документа та пред'явлена УПФУ в м. Чернівцях за місцем проживання боржника. За таких обставин вважає, що у державного виконавця існували всі законні підстави для відкриття виконавчого провадження.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити та надати пояснення аналогічні викладеним у запереченнях проти позову.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне.

Як вбачається із судових рішень по адміністративній справі № 2а/2470/2353/11, в березні 2011 р. ОСОБА_4 подала до УПФУ у Шевченківському районі м. Чернівці звіт «Про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованих внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за 2010 р., в якому самостійно визначила своє зобов'язання перед Пенсійним фондом України в розмірі 1814,40 грн. 43,20 грн. надійшло від суми сплати фіксованого податку, отже заборгованість позивача склала 1771,20 грн.

У травні 2011 р. управлінням Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Чернівці, правонаступником якого є УПФУ у м. Чернівцях, сформована вимога про сплату боргу №Ф-3834у на загальну суму 1771,20 грн.

03.06.2011 р. управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Чернівці надіслало на адресу позивача рішення про результати розгляду заяви приватного підприємця ОСОБА_4 Зазначеним рішенням вимогу про сплату боргу № Ф-3834у від 04.05.2011 р. на суму 1771,20 грн. залишено без змін, а заяву ОСОБА_4 без задоволення.

01.07.2011 р. Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області надіслало на адресу позивача рішення про результати розгляду скарги ОСОБА_4 Зазначеним рішенням скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Чернівці від 03.06.2011 р. №5891/08 та вимогу про сплату боргу №Ф-3834у від 04.05.2011 р. залишено без змін.

18.07.2011 р. позивач надіслав на адресу голови Правління Пенсійного фонду України скаргу в якій просив скасувати вимогу про сплату боргу №Ф-3834у від 04.05.2011 р., рішення №5891/08 від 03.06.2011 р. та рішення №5487/09 від 01.07.2011 р.

11.08.2011 р. Пенсійний Фонд України надіслав на адресу позивача рішення про результати розгляду скарги ОСОБА_4 Зазначеним рішенням було залишено без змін рішення головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 01.07.2011 р. №5487/09 та рішення управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Чернівці від 03.06.2011 р. №5891/08 в межах процедури узгодження вимоги про сплату боргу від 04.05.2011 р. №Ф-3834у на суму 1771,20 грн., а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись із вказаною вимогою позивач оскаржив її до Чернівецького окружного адміністративного суду.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 27.02.2012 р. в адміністративній справі №2а/2470/2353/11, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 відмовлено повністю (а.с. 63 - 68, 69 - 70).

17.10.2014 р. УПФУ у м. Чернівцях направило на адресу позивача лист, яким повідомлено про закінчення процедури узгодження та необхідності сплати боргу, у зв'язку із набранням законної сили ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 р. в справі №2а/2470/2353/11, якою постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 27.02.2012 р. залишено без змін.

Вказаний лист отриманий позивачем, що підтверджується відміткою про вручення рекомендованого поштового відправлення від 23.10.2014 р. та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні (а.с. 28а).

Оскільки ОСОБА_4 добровільно не сплатила суму вказану у вимозі про сплату боргу №Ф-3834у від 14.05.2011 р., УПФУ в м. Чернівцях 13.11.2014 р. звернувся до Шевченківського ВДВС із відповідною заявою про примусове її виконання. Вказана заява надійшла на адресу Шевченківського ВДВС 19.11.2014 р. (а.с. 35).

21.11.2014 р. державним виконавцем Шевченківської ВДВС Юзифовичем Е.Е. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 45532414 по примусовому виконанню вимоги про сплату боргу №Ф-3834 у від 14.05.2011 р. про стягнення з ОСОБА_4 боргу в сумі 1771,20 грн. Боржника зобов'язано добровільно виконати виконавчий документ в семиденний строк (а.с. 42).

Вказана постанова одержана позивачем, що підтверджується відміткою про вручення рекомендованого поштового відправлення від 25.11.2014 р. та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні (а.с. 43).

Не погоджуючись із вказаною постановою про відкриття виконавчого провадження, позивач оскаржив її до начальника Шевченківського ВДВС (а.с. 9 - 10).

Розглянувши вказану скаргу, начальник Шевченківського ДВС відмовив в задоволенні скарги позивача, про що повідомлено позивача листом від 19.12.2014 р. №05 - 24/16044/23 (а.с. 12).

Вважаючи дії відповідачів протиправним, а постанову про відкриття виконавчого провадження незаконною, 05.01.2015 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Стосовно вимог позивача пред'явлених до УПФУ в м. Чернівцях, суд зазначає наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07 2003 р. № 1058-IV (далі - Закон України № 1058-IV, в редакції, що діяв на момент спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 цього Закону страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяло раніше; кошти, сплачені на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону.

Страхувальниками відповідно до п.1 ч.1 ст. 14 цього Закону є роботодавці, в т.ч. фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.

Платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в ст. 14 цього Закону (ч.1 ст. 15 Закону № 1058-IV).

У відповідності до п. 6 ч. 2 ст. 17 Закону № 1058-ІV страхувальники зобов'язані нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Частиною 6 ст. 20 Закону № 1058-ІV встановлено, що страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Відповідно до пп. 4 п. 8 Розділу XV Закону №1058-ІV фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески.

Згідно із ч. 2 ст. 106 Закону № 1058-ІV суми страхових внесків, своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених ст. 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Частиною 3 цієї статті Закону № 1058-ІV визначено, що територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій.

Страхувальник у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує її з органами Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку.

Про оскарження вимоги територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки до виконавчої дирекції Пенсійного фонду або в судовому порядку страхувальник зобов'язаний письмово повідомити відповідний територіальний орган Пенсійного фонду протягом трьох робочих днів із дня звернення до виконавчої дирекції Пенсійного фонду чи суду.

Узгодження вимоги територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки здійснюється на підставі заяви страхувальника, яка розглядається територіальним органом Пенсійного фонду протягом трьох робочих днів після її отримання, та поданих страхувальником документів, що свідчать про неправильність обчислення сум недоїмки, зазначених у вимозі.

У разі узгодження страхувальником вимоги про сплату недоїмки з територіальним органом Пенсійного фонду цей орган зобов'язаний у строк, визначений для розгляду заяви страхувальника про узгодження вимоги, надіслати йому узгоджену вимогу про сплату недоїмки, а страхувальник зобов'язаний сплатити узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів після отримання узгодженої вимоги.

У разі якщо страхувальник, який одержав вимогу територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки і протягом десяти робочих днів після її отримання не сплатив зазначену у вимозі суму недоїмки разом з застосованою до нього фінансовою санкцією, включеної до вимоги, або не узгодив вимогу з відповідним органом Пенсійного фонду, або не оскаржив вимогу в судовому порядку, а також у разі якщо страхувальник узгодив вимогу, але не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів після отримання узгодженої вимоги, відповідний орган Пенсійного фонду звертається в установленому законом порядку і подає вимогу про сплату недоїмки до відповідного підрозділу державної виконавчої служби. У зазначених випадках орган Пенсійного фонду також має право звернутися до суду чи господарського суду з позовом про стягнення недоїмки. У разі звернення органу Пенсійного фонду з позовом про стягнення недоїмки до господарського суду передбачені законодавством заходи досудового врегулювання спорів не застосовуються.

Відповідно до п. 8.2 Інструкції про порядок обчислення та сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України 19.12.2003 р. №21-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.01.2004 р. за №64/8663 (далі - Інструкція №21-1), органи Пенсійного фонду надсилають страхувальникам вимогу про сплату недоїмки у випадку, зокрема, якщо страхувальник має на кінець звітного базового періоду недоїмку зі сплати страхових внесків. У цьому випадку вимога надсилається щомісяця протягом п'яти робочих днів, наступних за звітним базовим періодом.

Судом встановлено, що 14.05.2011 р. управлінням Пенсійного фонду України у Шевченківському районі м. Чернівці сформована вимога про сплату боргу № Ф-3834у на загальну суму 1771,20 грн., яка надіслана на адресу позивача.

Вказана вимога оскаржена позивачем у адміністративному та судовому порядку, що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

Рішенням суду, що набрало законної сили, в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, визнання недійсної вимоги про сплату боргу № Ф-3834у відмовлено.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 254 КАС України).

Отже, постанова Чернівецького окружного адміністративного суду від 27.02.2012 р. в адміністративній справі № 2а/2470/2353/11, залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 р., на час розгляду цієї справи набрала законної сили, а тому Чернівецьким окружним адміністративним судом згідно з правилами, встановленими ч. 1 ст. 72 КАС України, не перевіряються обставини, які були встановлені судовими рішеннями в іншій адміністративній справі.

Доводи позивача щодо неузгодженості вимоги про сплату боргу №Ф-3834у від 14.05.2011 р. та передчасної її передачі до виконавчої служби суд не бере до уваги з таких міркувань.

Судовим рішення в адміністративній справі № 2а/2470/2353/11, яке набрало законної сили встановлено, що належним та допустимим доказом може вважатись оригінал вимоги № 3834у від 14.05.2011 р., а тому є безпідставним твердження позивача (ОСОБА_4.) про неправомірність винесення вимоги від 4.05.2011 р. про сплату авансових платежів, оскільки такий факт в ході судового розгляду не встановлений. Згідно вимоги № 3834, наданої відповідачем, встановлено, що вона винесена 14.05.2011 р. з відомостями про заборгованість станом на 14.05.2014 р.

Також судом встановлено, що 17.10.2014 р. УПФУ у м. Чернівцях направило на адресу позивача лист, яким повідомлено про закінчення процедури узгодження та необхідності сплати боргу, у зв'язку із набранням законної сили судового рішення в справі №2а/2470/2353/11. Вказаний лист отриманий позивачем, що підтверджується відміткою про вручення рекомендованого поштового відправлення від 23.10.2014 р.

Під час судового розгляду справи судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що сума заборгованості (недоїмка) визначена у вимозі про сплату боргу № Ф-3834у від 14.05.2011 р. позивачем в добровільному порядку не сплачена. При цьому, представник УПФУ вказував, що вимога на яку посилається позивач від 04.05.2011 р. за № 3834 на суму 1771,20 грн. до примусового виконання не пред'являлася, оскільки належним доказом наявності боргу згідно судового рішення, яке набрало законної сили є вимога № Ф-3834у від 14.05.2011 р. Вказана обставина не заперечувалась сторонами в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога про сплату боргу № Ф-3834у від 14.05.2011 р. є узгодженою і оскільки позивач у добровільному порядку не сплатив суму наявної заборгованості, УПФУ у м. Чернівцях правомірно звернулося до Шевченківського ВДВС для примусового виконання вказаної вимоги. Відтак вимоги пред'явлені до управління Пенсійного фонду в м. Чернівцях є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача пред'явлених до Шевченківського ВДВС, суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону № 606-XIV).

Статтею 2 цього Закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 17 Закону № 606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 17 цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню виконавчі документи, в т.ч. рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

Як зазначалося вище, ст. 106 Закону № 1058-IV передбачено, що вимога про сплату боргу є виконавчим документом. Вимога про сплату недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.

Вимоги до виконавчого документа встановлено ст. 18 Закону № 606-XIV. Так, у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; резолютивна частина рішення; дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Виконавчий документ повинен бути підписаний уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплений печаткою. Скріплення виконавчого документа гербовою печаткою є обов'язковим у разі, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, за законом зобов'язаний мати печатку із зображенням Державного Герба України. Законом можуть бути встановлені також інші додаткові вимоги до виконавчих документів.

Підстави для відкриття виконавчого провадження встановлені ст. 19 Закону № 606-XIV, відповідно до якої державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, в т.ч. за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Судом встановлено, що у зв'язку із набранням законної сили ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.10.2014 р. в справі №2а/2470/2353/11, якою залишено без змін постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 27.02.2012 р., процедура узгодження вимоги про сплату боргу №3834у від 14.05.2011 р. закінчилася.

Дослідженням вимоги про сплату боргу № Ф - 3834у від 14.05.2011 р. встановлено, що вона відповідає вимогам виконавчого документа встановленим ст. 18 Закону № 606-XIV, в т.ч. містить дату набрання чинності вимоги про сплату боргу - 01.10.2014 р.

Відповідно до ст. 26 Закону № 606-XIV державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Отже, наведені вище норми Закону даються підстави для висновку, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам передбаченим закону і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що після спливу 10-ти робочих днів з дня узгодження в судовому порядку вимоги про сплату боргу №Ф-3834у від 14.05.2011 р., УПФУ в м. Чернівцях звернулося до Шевченківського ВДВС із заявою про стягнення боргу з позивача.

За відсутності підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження та відповідності вимоги про сплату боргу №Ф-3834у від 14.05.2011 р., приписам Закону № 606-XIV, 21.11.2014 р. державний виконавець Шевченківського ВДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з позивача боргу в сумі 1771,20 грн.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у державного виконавця були всі законні підстави для винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вимоги про сплату боргу № Ф-3834у від 14.05.2011 р., відтак вимоги позивача стосовно визнання неправомірними дій та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження не підлягають задоволенню.

Необґрунтованими, на думку суду, також є доводи позивача щодо не усунення начальником Шевченківського ДВС Ватаманюком В.М. порушень Закону № 606-XIV та невжиття відповідних заходів реагування шляхом скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки це спростовується матеріалами та встановленими по справі обставинами. Відтак вимога позивача про визнання неправомірною бездіяльність начальника Шевченківського ВДВС Ватаманюка В.М. допущену при перевірці законності дій головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Юзефовича Е.Е. під час відкриття виконавчого провадження № 1807/20, внесеного до ЄДРВП під №45532414 та винесення останнім постанови від 21.11.2014 р. не підлягає задоволенню.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб'єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судовим розглядом не встановлено порушення зазначених критеріїв відповідачами під час вчинення оскаржуваних дій та прийняті постанови про відкриття виконавчого провадження, відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час вирішення справи відповідачі довели правомірність своїх дій та прийнятого рішення, а тому позов не підлягає задоволенню.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 71, 86, 94, 158, 160-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Порядок та строки набрання постановою законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано судом 26 січня 2015 р.

Суддя В.К. Левицький