Справа № 490/1676/14-а
Суддя: Яковлев Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 р.м.ОдесаСправа № 490/1676/14-а

Категорія: 10.4.2 Головуючий в 1 інстанції: Подзігун Г.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді -Яковлева Ю.В.
судді -Вербицької Н.В.
судді -Коваля М.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи Вище професійне вчилище суднобудування Управління освіти і науки Миколаївської обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Виконкому Миколаївської міської ради, про відновлення порушених прав дитини позбавленої батьківського піклування,

встановила:

Позивач - ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради в якому просив зобов'язати відповідача поставити його на квартирний облік як особу, що має право на позачергове отримання житла та забезпечити благоустроєним жилим приміщенням для постійного проживання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є дитиною позбавленою батьківського піклування, у зв'язку з чим та відповідно ч.1 ст. 33 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», має право зараховуватися на квартирний облік та соціальний квартирний облік за місцем походження або проживання. Оскільки м. Миколаїв є місцем походження його батьків та в цьому місті він проживав разом з батьком, вважає що має право на позачергове отримання житла саме в цьому місті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що місто Миколаїв не є ні місцем походження, ні місцем проживання позивача.

Представники третіх осіб позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, ставиться питання щодо скасування оскаржуваної постанови та прийняття нової про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом 1-ї інстанції було встановлено, що позивач народився 20 листопада 1991 року, про що 07.10.1993 року Відділом РАЦС Ріпкинської районної державної адміністрації Чернігівської області до книзі реєстрації актів про народження був внесений актовий запис №20. Згідно вказаного акту його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7, місцем народження є м. Неданчичі Ріпкинського району Чернігівської області.(а.с.7)

15.04.1994 року рішенням Славутичського міського суду Київської області позивача було відібрано від його батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 без позбавлення їх батьківських прав. (а.с.8-10)

Як пояснив в судовому засіданні суду 1-ї інстанції позивач, вказаним рішенням було встановлено, що на момент розгляду справи, його батько ОСОБА_6 мешкав в м. Миколаєві, мати ОСОБА_7 відбувала покарання в місцях позбавлення волі. За місцем проживання сім'ї в м.Миколаєві батьком не були створені належні для проживання малолітньої дитини умови (а.с.8), що стало підставою для прийняття такого рішення. Вказане, на його думку, є доказом що його місцем походження є м. Миколаїв.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер (а.с.11).

23.11.1999 року мати позивача ОСОБА_7 відмовилася від своїх батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_4 Заява була посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 (а.с.12)

27.02.2004 року рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №227 ОСОБА_4 було направлено до Миколаївської загальноосвітньої школи соціальної реабілітації на повне державне забезпечення, де він навчався з 15.12.2005 року по 31.09.2008 року. (а.с.13,14)

01.09.2008 року позивач поступив до Вищого професійного училища суднобудування Управління освіти і науки Миколаївської облдержадміністрації. На час навчання проживав та був зареєстрований у гуртожитку училища у м. Миколаєві за адресою: АДРЕСА_1

В квітні 2010 року керівництво училища зверталось до Миколаївського міського голови з проханням поставити ОСОБА_4 на квартирний облік і облік на соціальне житло. При цьому зазначалось, що згідно рішення Миколаївської міської ради №1201/08 від 09.12.2003 року у ОСОБА_4 власного житла в м. Миколаєві не має. (а.с.30,31,32)

В липні 2013 року позивач звернувся до адміністрації ВПУС за довідкою форми 4 та дізнався, що його було знято з реєстрації місця проживання. На підтвердження йому було надано талон зняття з реєстрації місця проживання в України від 22.03.2012 року (а.с.21). В серпні 2013 року ним був отриманий витяг з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №797 від 22.08.2013 року, з якого вбачається, що ОСОБА_4 було відмовлено у виключені до списку громадян, які користуються правом першочергового отримання жилих приміщень. (а.с.22).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1-ї інстанції зазначив, що так як позивач народився в м. Неданчичі Ріпкинського району Чернігівської області та був знятий з реєстрації у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, то жодного належного доказу на підтвердження того, що місцем проживання ОСОБА_4 є м.Миколаїв, не мається. Вказане свідчить, що ОСОБА_4 не має права на першочергове отримання житла в місті Миколаєві.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду 1-ї інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 18, 25 Закону України «Про охорону дитинства» діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.

Статтею 4 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» (далі - Закон) визначено, що заходи соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа гарантуються, забезпечуються та охороняються державою.

Відповідно до ст. 46 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що поза чергою надаються жилі приміщення дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, після завершення терміну перебування у сім'ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладах для таких дітей, а також особам з їх числа у разі відсутності житла або неможливості повернення займаного раніше жилого приміщення в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 33 Закону та пунктом 46 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, що затверджені Постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 р. № 470 (далі - Правила № 470) передбачено, що діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, які досягли 16 років, у разі відсутності в таких дітей житла мають право зараховуватися на квартирний облік та соціальний квартирний облік за місцем їх походження або проживання до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, за заявою опікуна чи піклувальника, прийомних батьків, батьків-вихователів, адміністрації закладу, де проживає дитина, або органу опіки та піклування. Після досягнення 18 років такі діти протягом місяця забезпечуються соціальним житлом до надання їм благоустроєного житлового приміщення для постійного проживання.

Після завершення перебування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у відповідних закладах для таких дітей, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї або завершення терміну піклування над такими дітьми та в разі відсутності в таких дітей права на житло обласні, Київська та Севастопольська міські, районні державні адміністрації, органи місцевого самоврядування забезпечують дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб з їх числа протягом місяця у позачерговому порядку впорядкованим соціальним житлом.

Відповідно до ст. 15 Житлового кодексу УРСР, виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів здійснюють державний контроль за використанням житлового фонду (ч. 1 ст. 30 цього Кодексу); здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад (ч. 1 ст. 18); приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (ст. 51); затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (ст. 52).

Пунктом 34 Правил № 470 визначено, що виконавчі комітети обласних і міських Рад народних депутатів, які є замовниками по житловому будівництву, щороку, після затвердження державного плану економічного і соціального розвитку Української РСР, складають і затверджують плани розподілу жилої площі, яка підлягає введенню в експлуатацію в поточному році. У планах розподілу передбачається виділення жилої площі для підприємств, установ і організацій міністерств, державних комітетів і відомств, які передали виконавчому комітетові місцевої Ради кошти у порядку пайової участі в житловому будівництві, а також для виконавчих комітетів місцевих Рад, які ведуть квартирний облік.

Виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів не пізніше квітня поточного року письмово повідомляють відповідні підприємства, установи, організації про розмір виділюваної жилої площі.

Згідно підпункту 3 пункту 36 Правил № 470 передбачено, що виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів, підприємства, установи, організації щороку визначають кількість новозбудованої і вивільнюваної жилої площі для надання жилих приміщень громадянам поза чергою, у першу чергу і в порядку загальної черги.

Пунктом 56 Правил № 470 передбачено, що на підставі затверджених планів розподілу жилої площі, а також рішень про виділення жилої площі для надання певним категоріям громадян (пункти 36 і 48 Правил) за поданням громадської комісії з житлових питань - виконавчий комітет місцевої Ради народних депутатів і за поданням житлово-побутової комісії - адміністрація підприємства, установи, організації чи орган кооперативної або іншої громадської організації і профспілковий комітет не пізніше другого кварталу поточного року проводять роботу по складанню списку громадян, яким передбачається надати жилі приміщення в даному році. При цьому перевіряється, чи збереглись у вказаних громадян підстави для одержання жилого приміщення.

Відповідно до пунктів 57 Правил № 470, ст. 51 Житлового кодексу УРСР вбачається, що питання стосовно розподілу житлової площі для надання певним категоріям громадян вирішується виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів за поданням комісії по житлово-побутовій роботі та за участю народних депутатів, а також - громадської комісії з житлових питань.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм вбачається, що державою гарантоване право на отримання дітям-сиротам соціального житла та виключна компетенція щодо забезпечення такої категорії осіб належить органам місцевого самоврядування.

В матеріалах справи міститься рішення Славутичського міського суду Київської області по справі №2-9 від 15.04.1994 року, зі змісту якого слідує, що місцем проживання біологічних батьків позивача є м. Миколаїв (а.с. 8-10).

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що походженням позивача є м. Миколаїв.

Згідно ч.1 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У зв'язку з тим, що судом 1-ї інстанції при вирішенні справи було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваної постанови та прийняття нової про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Керуючись ч. 1 ст. 195, ст. 197, п.3 ч.1 ст.198, п.4 ч. 1 ст. 202 КАС України, колегія суддів -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи Вище професійне вчилище суднобудування Управління освіти і науки Миколаївської обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Виконкому Миколаївської міської ради, про відновлення порушених прав дитини позбавленої батьківського піклування - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи Вище професійне вчилище суднобудування Управління освіти і науки Миколаївської обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Виконкому Миколаївської міської ради, про відновлення порушених прав дитини позбавленої батьківського піклування - задовольнити частково.

Зобов'язати Виконавчий комітет Миколаївської міської ради поставити ОСОБА_4 на квартирний облік як особу, яка має право на позачергове отримання житла.

Зобов'язати Виконавчий комітет Миколаївської міської ради у відповідності до діючого законодавства України розглянути питання про забезпечення житлом ОСОБА_4.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через 5-ть днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, однак може бути оскаржена в касаційному порядку у відповідності до положень діючого законодавства до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:/підпис/Ю.В. Яковлев
Суддя:/підпис/Н.В. Вербицька
Суддя:/підпис/М.П. Коваль