Справа № 808/3783/14
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2015 рокусправа № 808/3783/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О.,

представників сторін:

позивача : - Камарницька Л.А. (дов.від 05.08.2014 року)

відповідача: - Воронкова Н.В. (дов.від 13.01.2015 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Комунарському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2014 р. у справі № 808/3783/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Платан-Р"

до Державної податкової інспекції у Комунарському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

про скасування податкових повідомлень-рішень №№, від 04.03.2014р., -

ВСТАНОВИВ:

"11" червня 2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Платан-Р" звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Комунарському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- № від 04.03.2014, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість по основному платежу - 5 378 грн. та сума штрафної санкції - 1 грн.;

- № від 04.03.2014, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток по основному платежу - 6 722 грн. та сума штрафної санкції - 1 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що фактичне виконання укладених договорів, підтверджено первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, та, крім того, як вважає позивач, порушення норм податкового законодавства його контрагентами не може нести для нього жодних негативних наслідків оскільки чинним законодавством передбачено індивідуальна відповідальність суб'єкта господарювання.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2014 р. у справі № 808/3783/14 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Платан-Р" до Державної податкової інспекції у Комунарському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень №№, від 04.03.2014р. - задоволено.

Постанову суду мотивовано тим, що договір, укладений між позивачем та ТОВ «Савілот» відповідає приписам чинного законодавства, його виконання підтверджене відповідними документами, а твердження відповідача щодо його нікчемності є необґрунтованими та безпідставними. Правомірність відображення в податковому обліку результатів даної господарської операції підтверджено первинними документами, а отже висновки податкового органу про завищення валових витрат та податкового кредиту визнано безпідставними.

Не погодившись з постановою суду, Державною податковою інспекцією у Комунарському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2014 р. у справі № 808/3783/14, як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не в повному обсягу встановив та дослідив обставини по справі та безпідставно знехтував доводами відповідача по справі щодо нереальності здійснення спірної операції поставки. Скаржник вказує на те, що у контрагента позивача відсутні необхідні умови для досягнення результатів господарської діяльності в силу відсутності оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів. Крім того, відсутність транспортної документації підтверджує відсутність фактичного постачання товару, а отже свідчить те, що правочин, укладений між позивачем та ТОВ «Савліот» є таким, що укладений без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об'єкту оподаткування.

Представниками сторін під час апеляційного перегляду справи надано ґрунтовні пояснення щодо обставин по справі та підтримано позиції, викладені в апеляційній скарзі та запереченнях до неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, фахівцями ДПІ в Комунарському районі м. Запоріжжя проведено документальну позапланову невиїзну перевірку TOB «Платан-Р» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на прибуток за період 01.01.2011 року по 31.03.2011 року та податку на додану вартість за період з 01.02.2011 року по 28.02.2011 року при здійсненні фінансово-господарських відносин з TOB «Тейсодал проект» (TOB «Савілот»).

За результатами перевірки відповідачем складено Акт перевірки №62/08-27-22-05/36605465 від 11.02.2014 року, яким зафіксовано виявлені під час перевірки порушення, зокрема:

- пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2, п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України в результаті чого завищені валові витрати за 1 квартал 2011 року в сумі 6 722 грн.;

- пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачем протиправно завищено податковий кредит по взаємовідносинам з TOB «Тейсодал проект» (TOB «Савілот») на загальну суму 5 378 грн.

Висновки відповідача щодо протиправного формування валових витрат та податкового кредиту ґрунтуються на наявності податкової інформації про проведення досудового розслідування за фактом вчинення фіктивного підприємництва контрагентом позивача ТОВ «Тейсодал проект» (ТОВ «Савілот»), внаслідок чого податковим органом не визнано первинними документами надані контрагентом податкові накладні, правочини укладені між ТОВ «Платан-Р» та ТОВ «Тейсодал Проект» (ТОВ «Савілот») визнано нікчемними.

На підставі акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення

- № від 04.03.2014 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість по основному платежу -5 378 грн. та сума штрафної санкції - 1 грн.;

№ від 04.03.2014 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток по основному платежу - 6 722 грн. та сума штрафної санкції - 1 грн.

За результатами адміністративного оскарження спірні податкові повідомлення-рішення залишені без змін, скарга ТОВ «Платан-Р» без задоволення.

Не погодившись з діями податкового органу, вважаючи, висновки акту перевірки необґрунтованими та безпідставними позивач звернувся до суду.

Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.

відповідно до матеріалів справи 01.02.2011 року між ТэОВ «Платан-Р» (Покупець) та ТОВ «Тейсодал проект» (ТОВ «Савілот») укладено договорі поставки №01/02/11, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити визначений умовами угоди товар (металоконструкції).

На виконання договору поставки, відповідно до видаткової накладної РН-070201 від 07.02.2011 року, контрагентом позивача поставлено металоконструкцій на загальну суму 32 902,20 грн. у т.ч. ПДВ 5 483,70 грн. За даною угодою позивачем до складу валових витрат віднесено суму витрат в розмірі 26 890 грн. ПДВ в розмірі 5 483,70 грн. включено до складу податкового кредиту за лютий 2011 року. Оплата придбаного товару підтверджено рахунком №СФ-070201 від 07.02.2011 року, та банківською випискою від 12.03.2011 року. Суму ПДВ сплачену при придбанні товару, віднесено позивачем до податкового кредиту на підстав податкової накладної №6 від 07.02.2011 року. На підтвердження руху активів за результатами даної господарської операції, позивачем до перевірки надано журнали-ордери, відомості по рахункам та копії оборотно-сальдових відомостей.

відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. №996- XIV (далі за текстом - Закон №996-XIV) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону № 996-XIV та п.п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. за №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за №168/704, підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складений документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до статті 13 Закону № 996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Матеріалами справи підтверджується і не спростовується відповідачем, що на момент проведення перевірки Товариство мало необхідні, належним чином оформлені первинні документи, надані до перевірки, що свідчать про реальність господарських операцій з ТОВ «Тейсодал проект» (ТОВ «САВІЛОТ»), а саме: договір поставки, видатковими накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями, банківськими квитанціями та платіжними документами, які підтверджують оплату Товариством грошовими коштами придбаних товарів та послуг.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виконання зобов'язання за договором поставки у повному обсязі підтверджено документально.

Використання Товариством придбаних товарів і послуг у власній господарській діяльності підтверджується матеріалами справи і не заперечується відповідачем.

Доказів порушень відображення вищевказаних господарських операцій в бухгалтерському та податковому обліку позивача акт перевірки не містить, що свідчить про правомірність такого відображення і спричинення реальних змін майнового стану платника податків.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що всі придбані у підприємств товари і послуги були використані позивачем у власній господарській діяльності та правомірно віднесено до валових витрат суми коштів сплачених за них.

Щодо посилань скаржника на нікчемність правочинів, то проаналізувавши норми Цивільного кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлена судом на підставі заяви зацікавленої особи після розгляду питання про недійсність такого правочину. Тобто, про недійсність правочину має ухвалюватись відповідне судове рішення.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, на якого покладено обов'язок доказування правомірності свого рішення згідно приписів ст.71 КАС України, не надано суду рішень, які б визнавали недійсними вказані вище правочини.

Норми закону, якими би прямо встановлювалась нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, скаржником не наведена.

Стаття 203 ЦК України, на яку посилається скаржник, як на підставу для нікчемності вищевказаних правочинів, містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину і не містить «прямого» положення про те, що наслідком недодержання саме цих вимог може бути нікчемність правочину.

Також хибним є посилання на ч.1 ст.215 ЦК України, оскільки даною нормою передбачені підстави недійсності правочину, а не його нікчемності.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

При цьому, органам ДПС чинним законодавством не надано повноваження щодо встановлення в актах перевірки нікчемності правочинів, укладених суб'єктами господарювання.

Так, податковий орган не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даним підприємством було одержання позивачем податкової вигоди.

Щодо посилань податкового органу на відсутність у підприємства-контрагента умов, необхідних для здійснення господарських операцій, то це само по собі не свідчить про безтоварність господарської операції, адже підприємство-постачальник може здійснювати реальні операції та не обов'язково має бути виробником товару (послуги).

Отже, відповідач, зробивши висновок в акті перевірки про нереальність господарських операцій, не міг керуватися лише припущеннями щодо фіктивності укладеного договору; його позиція про те, що правочини між позивачем та його контрагентом не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, не підкріплені належними доказами, а саме: рішеннями суду про визнання їх такими або вироком суду про визнання вини посадових осіб позивача.

Зокрема, щодо посилань відповідача на наявність ознак фіктивності підприємства ТОВ «Тейсодал проект» ( ТОВ «Савілот»), то стаття 72 КАС України визначає підстави для звільнення від доказування, згідно частини 4 якої підставою для звільнення від доказування є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили.

При цьому обов'язковими такий вирок суду для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, є лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем не надано вирків суду по кримінальних справах щодо посадових осіб контрагента позивача, у т. ч. по ланцюгу постачання. Матеріали ж кримінальних справ не є вироком суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що статтею 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер відповідальності юридичної особи.

Крім цього, і практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 р. у справі «Інтерсплав проти України»).

Таким чином, безпідставними є посилання скаржника на нікчемність правочинів по ланцюгу постачання.

Щодо донарахування грошового зобов'язання з податку на додану вартість.

Згідно п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до приписів п. 198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

При цьому, п.198.6 ст.198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними. У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Системний аналіз правових норм свідчить про те, що податкова накладна як звітний податковий документ, який є підставою для включення покупцем у податковому обліку до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), що підлягають використанню в його господарській діяльності, має таке юридичне значення при обов'язковій умові нарахування податку та виписування податкової накладної особою, яка зареєстрована як платник податку на додану вартість у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Згідно з приписами статей 183 та 184 ПК України про реєстрацію особи платником податку на додану вартість їй органом державної служби надається свідоцтво про реєстрацію як платника податку. Реєстрація особи як платника податку на додану вартість діє до дати її анулювання.

Докази, які б свідчили про відсутність у контрагенту позивача ТОВ «Тейсодал проект» (ТОВ «Савілот») статусу платника ПДВ на момент здійснення господарських операцій, відповідачем суду не надані. Також відсутні докази недійсності податкових накладних, виписаних контрагентом, які за приписами вищенаведених норм є єдиною підставою для формування податкового кредиту.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на відсутність товарно-транспортної накладної як на доказ відсутності фактичного постачання придбаного товару, з огляду на наступне. Згідно Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001р. №2344-III, з наступними змінами та доповненнями, перевезення вантажів здійснюється на підставі цивільно-правових договорів, без застереження щодо обов'язкового застосування ТТН, які за своєю суттю можуть бути тільки однією з рекомендованих форм договору перевезення. Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97р. №363 (далі - Правила №363) діють в частині, що не суперечить цьому Закону, а, отже, дотримання вимоги про наявність ТТН під час перевезення вантажів є обов'язковим для перевізників. За їх порушення останні можуть притягатися до відповідальності органами, що здійснюють контроль за дотриманням вимог законодавства про автомобільний транспорт в процесі виконання перевезень вантажів. Отже, ТТН є документами, що регламентують тільки взаємини перевізника і замовника як учасників транспортного процесу.

Усі надані первинні документи досліджені судом апеляційної інстанції, на підставі чого колегія суддів дійшла висновку про реальність операції позивача щодо поставки товарів, оскільки зазначена операція призвели до зміни майнового стану платника податків, метою придбання металоконструкцій було їх подальше використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності ТОВ «Палатан-Р». При цьому усі первинні документи оформлені належним чином та відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на якого покладено обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що правочини, укладені позивачем з ТОВ «Тейсодал проект» (ТОВ «Савілон») відповідають нормам чинного законодавства України, фактичні обставини об'єктивно засвідчують здійснення дослідженої судом господарської діяльності позивача із вказаним підприємством, що підтверджуються первинними бухгалтерськими документами, складеними на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Отже, доводи скаржника про те, що дії вчинені сторонами були виправлені виключно на мінімізацію податкових зобов'язань, також колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки носять характер припущень, без посилань на порушення саме позивачем конкретних норм чинного податкового законодавства, яке б обґрунтувало проведених податковим органом донарахування податкового зобов'язання з податку на прибуток та податок на додану вартість.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час розгляду даної адміністративної справи об'єктивно, повно та всебічно з'ясовано усі обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної справи, та застосовано до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, норми матеріального права, які регулюють саме ці правовідносини і ухвалено законне рішення. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, які б потягли за собою скасування чи зміну оскаржуваної судової постанови, судовою колегією під час розгляду даної справи не встановлено, тому колегія суддів вважає за необхідне постанову суду першої інстанції у даній адміністративній справі залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги спростовуються дослідженими судом доказами та не можуть бути підставою для скасування постанови суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Комунарському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2014 р. у справі № 808/3783/14 - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2014 р. у справі № 808/3783/14 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко