Справа № 826/19132/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 січня 2015 року № 826/19132/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Гарника К.Ю., Катющенка В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Кісельової О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомгромадянина Сирії ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та скасування рішення №542-14 від 20.10.2014 року і зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому, з урахуванням письмових уточнень, внесених заявою від 20.01.2015 року, просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №542-14 від 20.10.2014 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

- зобов'язати Державну міграційну службу України розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої вимоги позивач обґрунтовує наявністю численних порушень, допущених відповідачем під час вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, за твердженням позивача ДМС України не було проведено перевірку заяви позивача на можливість визнання особою, що потребує додаткового захисту; не враховано інформацію про ситуацію в країні походження позивача; не витребувано додаткових відомостей, необхідних для встановлення наявності фактичних доказів того, що побоювання позивача є реальними і обґрунтованими. Крім того, позивач наполягає на наявності у нього об'єктивних та правових підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак ці обставини не були враховані відповідачем під час виконання останнім своїх повноважень.

У своїх письмових запереченнях представник відповідача просив відмовити позивачу у задоволені його вимог та наполягав на правомірності дій і рішень відповідача, а також на відсутності законних підстав для визнання громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем, а бо особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні позивач і його представник позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У додаткових письмових поясненнях представник позивача наголошував на неврахуванні відповідачем положень Закону України від 13.05.2014 року «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що призвело до неправильного висновку щодо відсутності підстав для відмови позивачу у визнанні його особою, що потребує додаткового захисту.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволені позову, навівши доводи, викладені у письмових запереченнях та стверджує про правомірність висновків відповідача і про відсутність законних підстав для визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Заслухавши пояснення позивача і представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Сирії, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин - шиїт.

06 травня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду зазначеної заяви та проведених співбесід, 27 серпня 2014 року працівником Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві підготовлено висновок із рекомендацією відмовити іноземцю у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого рішенням Державної міграційної служби України від 20 жовтня 2014 року №542-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України місті Києві від 03 листопада 2014 року №121 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 20 жовтня 2014 року №542-14 позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні питання щодо обґрунтованості вимог заявлених позивачем суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинні на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до пункту 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті.

Згідно пункту 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

На підтвердження наявності суб'єктивної сторони побоювань позивач зазначає, що у випадку повернення його до країни громадянської приналежності його можуть забрати в армію або заарештувати через те, що він зіпсував репутацію країни. Позивач не бажає служити в армії під час громадянської війни, оскільки не хоче вбивати мирне населення Сирії.

Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, позивач прибув до України з метою навчання. Згідно неофіційного перекладу Сертифікату записів навчання, громадянин Сирії ОСОБА_1 в 2007 році закінчив Одеський Державний медичний університет, в якому навчався з 2001 року зі спеціальністю фармацевт. У зв'язку з навчанням у вищому навчальному закладі позивач не проходив службу в збройних силах в країні походження і, за його твердженням, не може повернутись на територію Сирії через причини політичного характеру, а саме через військовий стан в країні та загальну мобілізацію військовозобов'язаних. Позивач зазначив про своє небажання служити в збройних силах Сирії. Однак зазначив про своє бажання повернутись на Батьківщину, «якщо все буде дійсно спокійно».

Під час співбесіди від 16.05.2014 року позивач повідомив, що його батьки живуть в Дамаску, в окремих районах якого ситуація більш менш безпечна. Особистих погроз від радикальних ісламських угрупувань чи органів державної влади позивач не отримував.

«Чоловіки, громадяни Сирії віком від 18 років, повинні проходити обов'язкову службу в армії. Мінімальний термін служби становить вісімнадцять місяців. Всі чоловіки віком від 18 до 40 років є придатними для військової служби, окрім євреїв і курдів без громадянства. В кінці листопада 2011 року була призупинена дія адміністративних і навчальних відстрочок від служби в армії. Десятки молодих людей залишили країну з метою уникнути негайного призову на військову службу. В країні не визнається відмова від військової служби, альтернативна служба не передбачена. Покарання за уникнення військової служби становить від одного-шести місяців до п'яти років ув'язнення. Дезертирство з армії карається п'ятьма роками ув'язнення, або від п'яти до десяти років, якщо дезертир залишив країну. Дезертирство в армію супротивника карається смертною карою».

В ході співбесід і під час судового розгляду заявник не повідомляв про отримання офіційних документів від збройних сил Сирії про призов до військової служби.

Крім того згідно з інформацією по країні громадянської належності заявника необхідно зазначити, що «Президент Сирии Башар Асад объявил о всеобщей амнистии преступлений, совершённых до 9 июня 2014 года. «Указ президента об амнистии подписан в контексте национального примирения и единства после побед сирийской армии» цитирует министр юстиции Сирии Наджим Хамад аль-Ахмада ИТАР-ТАСС. По мнению экспертов, всеобщая амнистия является важным шагом на пути к национальному диалогу, объявленному сирийским руководством. Положение о всеобщей амнистии было одним из основных пунктов предвыборной компании Асада. Ранее Асад объявил амнистию 29 октября 2013 года за дезертирство и уклонение от воинской службы. 16 апреля в Сирии была объявлена амнистия всем лицам, осуждённым до 16 апреля. Ещё одна амнистия была объявлена в Сирии в январе 2012 года - она носила ограниченный характер и касалась лиц, арестованных за участие антиправительственных уличных выступлениях. http://www.theinsider.ua/rus/politics/5395cb3823e41/).

Отже, викладений заявником факт небажання служити в армії Сирії не може розглядатись, як форма переслідування.

У доповнення до вищезазначеного необхідно зауважити, що, за словами заявника, до теперішнього часу на Батьківщині безперешкодно мешкають його батьки. В ході розгляду заяви про будь-які переслідування або погрози щодо рідних заявник не повідомляє. Це свідчить про відсутність фактів утиску та переслідувань їх, як з боку органів державної влади, так і з боку повстанців.

Суд звертає увагу на той факт, що заявником не надано жодного доказу у підтвердження своїх слів щодо можливості його переслідування з боку державних органів влади або неспроможність органів влади надати йому захисту від такого переслідування.

Згідно з п. 164 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців відповідно до Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року щодо статусу біженців, особи, які змушені залишити країну походження в результаті внутрішніх і міжнародних збройних конфліктів, зазвичай не розглядаються як біженці за змістом Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Отже, викладений заявником факт не може розглядатись як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань.

Також слід зазначити, що пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

При цьому, під час співбесіди 16 травня 2014 року позивач повідомив, що після вилучення співробітниками правоохоронних органів в м. Одеса його паспорт був втрачений. Однак, до посольства Сирії позивач з метою відновлення паспорта не звертався пояснюючи свої мотиви тим, що йому, як військовозобов'язаний, йому можуть відмовити в оформленні паспорту.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що позивач не може повернутися до Сирії через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок. Його розповідь носить загальний характер і не базується на фактах. Критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 липня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року позивач не відповідає, міжнародного захисту не потребує.

Суд також зважає на те, що згідно повідомлення Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, громадянин Сирії ОСОБА_1 вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 16.11.2007 року засуджений за вчинення злочину, передбаченого ст.305 КК України до позбавлення волі строком на 5 років зі звільненням від відбування покарання з випробувальним терміном 3 роки за переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю таблетки, які містять заборонений прекурсор - ефедрин та наркотичних засобів (гашиш, кокаїн). 22 жовтня 2008 року Суворовським районним судом міста Одеса ОСОБА_1 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ст.307 ч.2, ст.71 КК України до позбавлення волі строком на 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна і звільнений на підставі ухвали Богунського райсуду м. Житомира від 02.04.2014р. на підставі ст.81 КК України умовно-достроково на 1 рік 11 місяців 3 дні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні громадянської належності і поведінки ОСОБА_1 у їх сукупності не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності або через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача від 14.10.2014 року №542-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність свого рішення. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані сторонами докази в контексті наведених вище вимог законодавства, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачем протиправності рішення Державної міграційної служби України від 20 жовтня 2014 року №542-14, відповідність якого вимогам законодавства встановлена під час розгляду справи. З огляду на зазначене, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені адміністративного позову громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №542-14 від 20.10.2014 року і зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

В.П. Катющенко