Справа № 826/12625/14
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

22 січня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак Н.П.;

за участю секретаря: Кінзерської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 15 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом Заступника Генерального прокурора України до Міністра оборони України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дій протиправними, скасування наказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Міністра оборони України, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дій протиправними, скасування наказів. Свої позовні вимоги мотивував тим, що у зв'язку з виявленням порушень закону при виданні вищевказаних наказів заступником Генерального прокурора України було винесено подання про скасування наказів та проведення службового розслідування за фактами порушення законодавства під час підготовки та видання наказів та притягнення до відповідальності винних посадових осіб. Проте, відповідач, на думку позивача, проігнорував факт видання оспорюваних наказів його попередником з порушенням законодавства та відхилив подання прокурора. Просив суд визнати відмову щодо скасування наказів від 27.09.2013 року №321 та від 05.02.2013 року №20 (по особовому складу) такою, що суперечить вимогам закону; скасувати наказ від 27.09.2013 року №321 у частині прийняття на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу з присвоєнням військового звання «полковник» солдату запасу ОСОБА_3 та наказу від 05.02.2013 року №20 (по особовому складу) у частині призначення ОСОБА_2 на посаду заступника директора департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України; зобов'язати Міністра оборони України вирішити питання про відповідальність службових осіб, з вини яких допущено порушення закону при виданні вищевказаних наказів та відхиленні подання заступника Генерального прокурора України.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 15 жовтня 2014 року у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, Заступником Генерального прокурора України внесено подання від 21.07.2014 №10/2/1-26692-14 «Про скасування наказів Міністра оборони України від 27.09.2013 №321 та від 05.03.2013 №20».

Зі змісту подання від 21.07.2014 №10/2/1-26692-14 вбачається, що наказом від 27.09.2013 №321 солдату запасу ОСОБА_3 присвоєно військове звання «полковник» , чим порушено ст. 20, 5 Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу» та п. 50 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008.

Також, наказ від 05.03.2013 №20 (по особовому складу) прийнято з порушенням законодавства щодо кваліфікаційних вимог державних службовців, а саме: на час прийняття оскарженого наказу ОСОБА_2 мав стаж роботи за фахом менше ніж необхідно для зайняття такої посади відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 28.09.2011 №1001.

За результатом розгляду подання від 21.07.2014 №10/2/1-26692-14 листом від 02.08.2014 №220/5938 Міністр оборони України повідомив про неможливість виконання вимог подання, оскільки звільнення з роботи шляхом скасування наказу про прийняття на роботу буде порушенням норм Кодексу законів про працю України.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам необхідно зазначити наступне.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про прокуратуру», Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, постановою Кабінету Міністрів від 28.09.2011 №1001.

Відповідно до пункту 2 статті 4 Закону України "Про прокуратуру", діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань, гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина.

Статтею 5 вказаного Закону встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, на яку відповідно до Конституції України та цього Закону покладаються такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян. На прокуратуру не може покладатися виконання функцій, не передбачених Конституцією України і цим Законом.

Згідно пункту 2 частини першої статті 19 Закону України "Про прокуратуру", предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є додержання законів про недоторканність особи, соціально-економічні, політичні, особисті права і свободи громадян, захист їх честі і гідності, якщо законом не передбачений інший порядок захисту цих прав.

Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству (ч. 2 ст. 19 Закону).

Частиною третьою статті 20 зазначеного вище Закону встановлено, що при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право: 1) вносити подання; 2) у встановленому законом порядку ініціювати притягнення особи до дисциплінарної, адміністративної відповідальності, складати протокол про адміністративне правопорушення та починати досудове розслідування; 3) звертатися до суду в передбачених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", подання - це акт реагування прокурора на виявлені порушення закону з вимогою (вимогами) щодо: 1) усунення порушень закону, причин та умов, що їм сприяли; 2) притягнення осіб до передбаченої законом відповідальності; 3) відшкодування шкоди; 4) скасування нормативно-правового акта, окремих його частин або приведення його у відповідність із законом; 5) припинення незаконних дій чи бездіяльності посадових і службових осіб.

Подання може бути внесено Прем'єр-міністру України, Кабінету Міністрів України, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, міністерствам та іншим центральним і місцевим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, військовим частинам, громадським об'єднанням, органам державного нагляду (контролю), посадовим і службовим особам цих органів, підприємствам, установам та організаціям незалежно від форм власності, підпорядкованості чи приналежності, фізичним особам - підприємцям (ч. 2 ст. 23 Закону).

Відповідний прокурор має бути повідомлений про результати розгляду подання та вжиті заходи у визначений ним строк, що обчислюється з дня отримання подання та не може бути меншим 10 днів (ч. 3 ст. 23 Закону).

У разі відхилення подання в цілому чи частково або неповідомлення прокурора про результати розгляду подання, а також якщо подання не вносилося, прокурор може звернутися до суду щодо: 1) визнання незаконним нормативно-правового акта відповідного органу повністю чи в окремій його частині; 2) визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; 3) визнання протиправними дій чи бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії або утриматися від вчинення певних дій (ч. 5 ст. 23 Закону).

Для звернення прокурора з позовом до суду встановлюється 15-денний строк, що обчислюється з дня одержання повідомлення про відхилення подання або в разі неповідомлення прокурора про результати розгляду подання з дня закінчення визначеного прокурором строку для його розгляду (ч. 6 ст. 23 Закону).

Наказом Міністра оборони України від 27.09.2013 №321 з солдатом запасу ОСОБА_3 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України строком на 5 років, прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, призначено директором департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України та присвоєно військове звання «полковник» в порядку переатестації.

Статтею5 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" визначено, що присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військовому званні військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, переатестація військовозобов'язаних, які мають спеціальні звання, для присвоєння військових звань здійснюється в порядку, визначеному статутами Збройних Сил України, положеннями про проходження військової служби громадянами України, положеннями про проходження громадянами України служби у військовому резерві.

Згідно із підпунктом 3 статті 19 Закону встановлено, що форма, порядок і правила укладання контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту також визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 38 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 визначено, що контракт про проходження військової служби укладається на загальних підставах із дотриманням вимог пункту 26 цього Положення, зокрема, з військовозобов'язаними, які мають спеціальні звання або класні чини.

Відповідно до п. 26 Положення, контракт про проходження військової служби є підставою для видання відповідного наказу по особовому складу про зарахування особи до списків особового складу Збройних Сил України та призначення її на відповідну посаду чи продовження військової служби.

Пунктом 71 Положення встановлено, що військовозобов'язаним, які мають класні чини, в разі їх прийняття на військову службу в Збройні Сили України присвоюються військові звання в порядку переатестації з урахуванням їх класних чинів, рівня освіти, досвіду служби та відповідності посаді, на яку їх призначено.

Відповідно до п. 72 Положення, пропозиції щодо переатестації у військовому званні військовозобов'язаних, які мають класний чин, вносяться під час розгляду питання стосовно прийняття цих осіб на військову службу за контрактом.

Судом першої інстанції також встановлено та не заперечувалося учасниками процесу, що до проходження державної та військової служби в апараті Міністерства оборони України працював в органах прокуратури України з 1999 по 2013 рік, має класний чин - "старший радник юстиції", що підтверджується відповідними довідками.

Переатестація військовозобов'язаних, які мають спеціальне звання або класний чин, для присвоєння військового звання здійснюється одночасно з прийняттям цих осіб на військову службу за контрактом та призначенням на відповідну посаду наказами по особовому складу: військовозобов'язаних, які приймаються на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу - Міністра оборони України; військовозобов'язаних, які приймаються на військову службу за контрактом осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу - першого заступника Міністра оборони України, першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (абзац 6 п.72 Положення).

Постановою Президії Верховної Ради України від 29.06.1992 №2517-ХІІ встановлені співвідношення між класними чинами працівників прокуратури України і військовими званнями. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що класний чин "старший радник юстиції" співвідноситься до військового звання "полковник".

З матеріалів справи вбачається, що питання щодо прийняття ОСОБА_3 на військову службу за контрактом, призначення його на військову посаду директора Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України та присвоєння йому військового звання "полковник" у порядку переатестації з класного чину "старший радник юстиції" розглянуто та схвалено Вищою атестаційною комісією Міністерства оборони України, яка проводилася 13.09.2013 (Протокол № 7 від 13.09.2013).

З системного аналізу викладеного вбачається, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 27.09.2013 № 321 солдату запасу ОСОБА_3 присвоєно військове звання "полковник" в порядку переатестації.

Також, ст. 2 Закону визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає в професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни.

Встановлено, що військово-лікарською комісією ОСОБА_3 визнаний придатним до військової служби за контрактом (довідка ВЛК від 12.09.2013 № 2886).

Статтею 22 Закону встановлений граничний вік перебування для військовослужбовців, зокрема для полковників (капітанів 1 рангу) складає - до 55 років та станом на 12.09.2013 вік ОСОБА_3 становив 35 років.

З матеріалів справи вбачається, що полковник ОСОБА_3 закінчив Донецький державний університет за спеціальністю "Правознавство" та здобув кваліфікацію юриста.

Враховуючи викладене, наказ Міністра оборони України (по особовому складу) від 27.09.2013 № 321 щодо прийняття на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу солдата запасу ОСОБА_3, призначення його на посаду директора Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України та присвоєння йому військового звання "полковник" в порядку переатестації відповідає згадуваним нормам закону.

Крім того, пунктом 77 Положення визначено, що військовослужбовці можуть бути позбавлені військового звання у зв'язку із засудженням за вчинення злочину, а також у порядку дисциплінарного стягнення. Про позбавлення військовослужбовця військового звання у порядку дисциплінарного стягнення посадові особи, яким надано таке право Дисциплінарним статутом Збройних сил України видають відповідні накази.

Інших підстав для позбавлення особи присвоєного їй військового звання законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 10.07.2014 №Д-322/1/7 посада директора Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України, яку обіймав полковник ОСОБА_3 замінена на посаду державного службовця.

Полковника ОСОБА_3 звільнено з військової служби, наказом Міністра оборони України (по особовому складу ) від 30.07.2014 №425. Отже, фактично правовідносини щодо проходження ОСОБА_3, що виникли внаслідок реалізації оскарженого наказу завершились, проте позивач намагається змінити такі правовідносини на минуле.

Підсумовуючи викладене, оскільки ОСОБА_3 присвоєно військове звання "полковник" в порядку переатестації, що відповідає згадуваним нормам закону, оскільки позбавлення військового звання шляхом скасування наказу про присвоєння військового звання не передбачено чинним законодавством, суд дійшов висновку, що при відмові у скасуванні наказу 27.09.2013 №321 відповідач діяв відповідно до норм чинного законодавства.

Вказане свідчить про безпідставність позовних вимог в частині щодо визнання протиправною відмови щодо скасування наказів від 27.09.2013 №321 та скасування такого наказу у частині прийняття на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу з присвоєнням військового звання «полковник» солдату запасу ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що наказом Міністра оборони України від 05.03.2013 №20 (по особовому складу) ОСОБА_2 призначено без конкурсного відбору як такого, що успішно пройшов стажування, на посаду заступника директора Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України з 05.03.2013 за переведенням із Міністерства внутрішніх справ України. присвоєно 7 ранг державного службовця. Стаж державної служби 03 роки 10 місяців 21 день.

Відповідно до пункту 9 Порядку, утворення структурних пі внутрішнього аудиту та проведення такого аудиту в міністерствах центральних органах виконавчої влади, їх територіальних бюджетних установах, які належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постанов Міністрів України від 28.09.2011 № 1001 (далі - Порядок) передбачено, що на посаду керівника підрозділу призначається особа, яка має економічну або юридичну вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра або спеціаліста та стаж роботи на керівних посадах на державній службі за фахом не менш як п'ять років.

Також, Довідником типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців, затвердженого наказом Нацдержслужби України від 13.09 2011 № 11 передбачено, що посада заступника директора має наступні кваліфікаційні вимоги, а саме: стаж роботи за фахом у державній службі на керівних посадах чи на керівних посадах не менше З років або стаж роботи в інших сферах управління не менше 5 років.

Крім того посадовою інструкцією заступника директора згадуваного Департаменту визначено кваліфікаційні вимоги: повна вища освіта відповідного професійного спрямування. Стаж роботи за фахом у державній службі на керівних посадах чи на керівних посадах не менше 3 років або стаж роботи в інших сферах управління не менше 5 років.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на час призначення на посаду мав наступний стаж: на керівних посадах приватних та колективних підприємств (виконавчий директор) він перебував 1 рік 11 місяців 25 днів (з 01.07.2004 по 30.12.2005 - 01 р. 05 міс. 29 дн., з 03.01.2006 по 01.05.2006 - 00 р. 03 міс. 28 дн. та з 02.06.2006 по 31.07.2006 - 00 р. 01 міс. 28 дн.); стаж роботи на державній службі складав 03 роки 10 місяців 21 день. ОСОБА_2 має вищу економічну освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціальністю облік і аудит, тобто ОСОБА_2 на час видання спірного наказу не відповідач кваліфікаційним вимогам вказаної посади.

Статтею 15 Закону України "Про держану службу" визначено, що прийняття на державну службу на посади третьої - сьомої категорій, передбачених статтею 25 цього Закону, здійснюється на конкурсній основі, крім випадків, коли інше встановлено законами України.

Згідно абзацу третього пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.1994 №423 «Про деякі питання застосування статей 4, 15, 27 Закону України "Про державну службу», просування по службі державного службовця, який зарахований до кадрового резерву чи пройшов стажування, а також прийняття на роботу державного службовця, який припинив державну службу у зв'язку з відставкою, може здійснюватися за рішенням керівника відповідного державного органу без конкурсного відбору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 пройшов стажування на посаді заступника директора Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України у період з 29.01.2013 по 11.02.2013.

Відповідно до п. 8 Положення про порядок стажування у державних органах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.12.1994 №804 державний службовець після успішного закінчення стажування може бути переведений на посаду за рішенням керівника відповідного державного органу без конкурсного відбору.

Згідно із п.6 ч.2 ст.8 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", Міністр затверджує положення про самостійні структурні підрозділи апарату міністерства, призначає на посади та звільняє з посад їх керівників і заступників керівників, працівників патронатної служби міністра;

З огляду на викладене, рішенням Міністра оборони України ОСОБА_2 було призначено на посаду заступника директора Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України без конкурсного відбору, як такого, що успішно пройшов стажування.

Як зазначено вище, позивачем заявлено вимогу про скасування наказу Міністра оборони України від 05.03.2013 №20 (по особовому складу), яким ОСОБА_2 призначено на посаду заступника директора Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України.

Скасування вказаного наказу фактично матиме правовим наслідком звільнення зазначеної особи з займаної посади.

Суд зауважує, що звільнення з посади (роботи) можливо лише за визначених законодавством підстав.

До загальних підстав звільнення державних службовців належать підстави, передбачені статтею 36 КЗпП: угода сторін; закінчення строку (підпункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимоги про їх припинення; призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу; розірвання договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи керівника державного органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); переведення службовця, за його згодою, в інший державний орган, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; відмова службовця від переведення на роботу в іншу місцевість разом із державним органом, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; набрання законної сили вироком суду, яким службовця засуджено (крім випадків умовного засудження і відстрочки виконання вироку) до позбавлення волі, виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження цієї роботи; підстави, передбачені контрактом.

Спеціальні підстави припинення державної служби містяться у статті 30 Закону України «Про державну службу»: 1) порушення умов реалізації права на державну службу; 2) недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16-1 цього Закону; 3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби; 4) відставка державних службовців, які займають посади першої або другої категорії; 5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі; 6) відмова державного службовця від прийняття або порушення присяги; 7) притягнення державного службовця до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, пов'язані з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

З системного аналізу викладених вище норм законодавства про працю вбачається, що така підстава для припинення державної служби (звільнення з державної служби), як невідповідність особи кваліфікаційним вимогам до конкретної посади - відсутня.

Також, законодавством не передбаченого такого способу звільнення як скасування наказу про призначення, оскільки у такій спосіб позивач намагається вирішити правовідносини на минуле, що є неприпустимим.

Разом з тим відповідач був обізнаний про невідповідність позивача кваліфікаційним вимогам при прийнятті ОСОБА_2 на роботу, отже останній не може бути звільнений з роботи через невідповідність кваліфікаційним вимогам, тому що роботодавцю про таку невідповідність було відомо й раніше - при прийнятті працівника на роботу.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного суду України від 21.10.2009.

Оскільки, чинним законодавством не передбаченого такого способу звільнення як скасування наказу про призначення на посаду, враховуючи, що при прийнятті на роботу відповідачу було відомо про невідповідність ОСОБА_2 кваліфікаційним вимогам, отже відмова у скасуванні наказу 05.03.2013 №20 відповідає нормам чинного законодавства, що свідчить про безпідставність позовних вимог у вказаній частині.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 15 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 27 січня 2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 22 січня 2015 року.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.