Справа № 826/20305/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

20 січня 2015 року № 826/20305/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Добрівської Н.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, Начальника Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві І.В. Лазаренко,
третя особи без самостійних вимог:
Адміністратор Відділу надання адміністративних послуг Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації В.О. Галинський
провизнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

19 грудня 2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі по тексту відповідач-1, Дарницький РВ ГУ ДМСУ в м. Києві) та начальника Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві І.В. Лазаренко (надалі відповідач-2, начальник Дарницького РВ ГУ ДМСУ в м. Києві Лазаренко І.В.), третя особа без самостійних вимог адміністратор Відділу надання адміністративних послуг Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації В.О. Галицький, про:
- визнання протиправними дії та бездіяльності відповідачів щодо відмови у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ;
- зобов`язання відповідача-1 зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою: квартира АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22 лютого 2005 року відповідно до договору купівлі продажу ОСОБА_2 , а після зміни прізвища та імені ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 .
З метою проведення реєстрації місця проживання у зазначеній квартирі ОСОБА_1 20 жовтня 2014 року через адміністратора Дарницького центру надання адміністративних послуг подав відповідну заяву.
За результатами вивчення поданих позивачем документів, позивачу було відмовлено з посиланням на можливість проведення реєстрації місця проживання після притягнення заявника до адміністративної відповідальності за ст.197 КУпАП за порушення 10-денного терміну надання заяви про реєстрацію місця проживання.
Вважаючи таку відмову протиправною, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.
В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, надіслали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Третя особа про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, письмових пояснень щодо суті спору суду не надала.
З огляду на неявку в судове засідання представників відповідачів та третьої особи, які згідно вимог Кодексу адміністративного судочинства України є такими, що належним чином повідомлені про розгляд справи, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі частини 6 статті 71, частини 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.
Основними нормативно-правовими актами, що врегульовують спірні правовідносини є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. №1382-ІV з наступними змінами та доповненнями у відповідній редакції (далі по тексту Закон України від 11.12.2003р. №1382-ІV) та Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22 листопада 2012 року №1077, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421 з наступними змінами та доповненнями у відповідній редакції (далі по тексту Порядок №1077).
Відповідно до преамбули Закону України від 11.12.2003р. №1382-ІV він відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.
Статтею 6 названого Закону передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.
Для реєстрації особа або її законний представник подає:
- письмову заяву;
- документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України;
- квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати;
- талон зняття з реєстрації (у разі зміни місця проживання в межах України). Талон зняття з реєстрації не подається у разі оформлення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання;
- документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;
- військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Частиною 6 названої статті закріплено заборону вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів.
Відповідно до наведених положень Закону України від 11.12.2003р. №1382-ІV Міністерством внутрішніх справ України затверджено Порядок №1077, який визначає процедуру реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.
Пунктом 1.3 згаданого Порядку закріплено, що реєстрація / зняття з реєстрації місця проживання / перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів.
Пунктом 2.2 Порядку №1077 закріплено аналогічний перелік документів, що мають подаватись до територіального підрозділу ДМС України для проведення реєстрації місця проживання, який міститься у статті 6 Закону України від 11.12.2003р. №1382-ІV, а в пункті 2.5 також закріплено заборону вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що реалізація права особи на реєстрацію її місця проживання за бажаною адресою можлива лише за умови обов`язкового надання нею відповідного пакету документів та закріплення на законодавчому рівні заборони суб`єкту владних повноважень вимагати надання додаткових документів, не передбачених у переліку.
У порушення наведених положень чинних нормативно-правових актів, позивачу було відмовлено у проведенні реєстрації його місця проживання з посиланням на обов`язковість притягнення останнього до адміністративної відповідальності за статтею 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення 10-денного терміну надання заяви про реєстрацію місця проживання.
З огляду на викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо визнання протиправними дій та бездіяльності Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві та начальника Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві І.В. Лазаренко щодо відмови у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача-1 зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Відповідно до положень статті 11 Закону України від 11.12.2003р. №1382-ІV, який регулює спірні правовідносини на час розгляду справи судом, прийняття рішення про реєстрацію місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб.
У той же час, в силу приписів частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України та з огляду на те, що під час розгляду справи судом встановлено протиправність дій та бездіяльності відповідачів під час розгляду заяви позивача про реєстрацію місця проживання, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, а також враховуючи положення частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву позивача від 20 жовтня 2014 року у порядку, визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. №1382-ІV з урахуванням висновків суду.
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідачі суду не надали.
Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та виходячи з того, що під час розгляду справи доводи позивача знайшли своє підтвердження, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Керуючись ст.ст.11, 69-71, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправними дії та бездіяльність Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві та начальника Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві І.В. Лазаренко щодо відмови у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .
Зобов`язати Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20 жовтня 2014 року у порядку, визначеному Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. №1382-ІV з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Н.А. Добрівська