Справа № 334/5712/13-а (2-а/334/123/14)
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
"20" жовтня 2014 р. справа № 334/5712/13-а (2-а/334/123/14)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,
суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2014 року

справа № 334/5712/13-а

за позовом ОСОБА_1

до управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району м. Запоріжжя

третя особа Запорізький обласний військовий комісаріат

за участю прокурора Ленінського району м. Запоріжжя

про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся у Ленінський районний суд м. Запоріжжя з позовом до управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району м. Запоріжжя, третя особа Запорізький обласний військовий комісаріат про зобов`язання видати посвідчення за формою, діючою станом на 01 січня 1992 року, що дає право на пільговий проїзд.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Прокурор Ленінського району м. Запоріжжя подав заяву про вступ у справу в порядку представництва інтересів ОСОБА_1 .

У письмових запереченнях, управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району м. Запоріжжя, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Запорізький обласний військовий комісаріат заперечень на апеляційну скаргу не подав.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 має статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби (а.с. 8,9).

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району м. Запоріжжя з заявою про надання посвідчення та талонів на пільговий проїзд за формою, діючою станом на 01 січня 1992 року згідно Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них (а.с.33).

Листом від 13 червня 2013 року управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району м. Запоріжжя повідомило заявника, що питання видачі посвідчення члена сім`ї загиблого військо службовця, за формою, що діяла на 01 січня 1992 року знаходиться поза межами компетенції управління (а.с. 5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач та третя особа не наділені правом видачі посвідчень за формою, яка суперечить Законам України, підзаконним актам, як, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з правовою позицією суду першої інстанції та зазначає наступне.

Статтею 2 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України. Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни.

За змістом статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать, зокрема, батьки.

Статтею 3 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що якщо міжнародними договорами або угодами, в яких бере участь Україна, встановлені більш високі вимоги щодо захисту ветеранів війни, ніж ті, що їх містить законодавство України, то застосовуються норми міжнародного договору або міжнародної угоди.

Угода «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них» від 12 березня 1993 року поширюється на інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3.

Підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього СРСР або Сторонами за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд (стаття 7 Угоди). Тобто основними документами, для придбання пільгового проїзного квитка є саме посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, які видають саме управління праці та соціального захисту населення, тобто відповідач по справі.

Зазначені пільги були представлені законодавством колишнього СРСР, та в послідуючому знайшло своє втілення (відображення) в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно пунктів 7, 18 статті 15 якого особам, на яких поширюється чинність цього Закону (стаття 10), надаються, зокрема такі пільги: безплатний, проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання; безплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом незалежно від наявності залізничного сполучення або проїзд один раз на рік (туди і назад) вказаними видами транспорту з 50-процентною знижкою.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» розповсюджував свою дію, надавав та встановлював такі пільги на території України, а Угода розповсюджувала свою дію, надавала та встановлювала такі пільги на території держав учасниць СНД, які підписали таку Угоду.

Виходячи із встановлених обставин, основним спірним питанням у справі є правомірність відмови відповідача у видачі посвідчення, що дає право на пільговий проїзд та наявність такого права у позивача.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що учасникам Великої Вітчизняної війни та особам, прирівняним до них, батькам та дружинам військовослужбовців, які загинули внаслідок поранення, контузії або каліцтва, отриманих під час захисту колишнього Союзу РСР або під час виконання інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, надається право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом.

Відповідно до Додатку №2 цієї Угоди, до категорії осіб, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до учасників Великої Вітчизняної війни відносяться батьки та дружини військовослужбовців, які загинули внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час захисту колишнього Союзу РСР або під час виконання інших зобов`язань військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач, як член сім`ї загиблого військовослужбовця прирівнюється до категорії громадян, яка має право на пільговий проїзд та підпадає під дію Угоди від 12 березня 1993 року, в зв`язку з чим має право на отримання посвідчення на пільговий проїзд по території держав-учасниць СНД за формою, що діяла станом на 01 січня 1992 року.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2014 року скасувати.

Позовні вимоги задовольнити.

Зобов`язати управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Ленінському району м. Запоріжжя видати ОСОБА_1 посвідчення на пільговий проїзд по території держав-учасниць СНД за формою, що діяла станом на 01 січня 1992 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: І.Ю. Богданенко

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: Ю.М. Дадим