Справа № 817/1971/14
Суддя: Махаринець Д. Є.
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/1971/14

24 листопада 2014 року 17год. 59хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Махаринця Д. Є. за участю секретаря судового засідання Гладкий Р.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник Довгалюк І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3
до Гощанська об'єднана державна податкова інспекція ГУ Міндоходів у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування вимоги та податкових повідомлень рішень
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Гощанської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Рівненській області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

З урахуванням поданої до початку розгляду справи по суті заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Гощанської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Рівненській області від 31 липня 2014 року: №, №, №, № та визнати протиправною та скасувати вимогу Гощанської ОДПІ ГУ Міндоходів у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) від 11 червня 2014 року №Ф-105-1 про визначення єдиного внеску в розмірі 66 102,49 гривень.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

На їх обґрунтування пояснив, що контролюючим органом безпідставно не враховано надані до перевірки документи, які підтверджують факти понесення витрат і отримання доходів та формування податкового кредиту з податку на додану вартість і обґрунтування їх розміру, необґрунтовано зроблено висновок про безпідставність віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, які сплачені ним в ціні придбаного автомобіля який використовуються ним у господарській діяльності, відтак неправомірно донараховано податкові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, застосовано штрафні санкції за неналежне ведення обліку операцій та донараховано суми єдиного соціального внеску.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. На обґрунтування своїх заперечень пояснив, що під час проведення перевірок Позивача було встановлено заниження ним загального оподатковуваного доходу, відсутність ведення Книги обліку доходів і витрат, протиправне формування податкового кредиту та не сплату позивачем сум єдиного соціального внеску. З огляду на це, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Гощанською об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ Міндоходів у Рівненській області було проведено планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

За результатами перевірки контролюючим органом складено Акт від 11 червня 2014 року №00314/1700/НОМЕР_1, яким встановлено що ФОП ОСОБА_3 порушено п.1,3,5 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та звітність в Україні», пп.16.1.5. ст..16, пп.44.1 ст.44, п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України, а саме не забезпечено зберігання первинних документів облікових та інших регістрів, документів пов'язаних із обчисленням податків протягом строків встановлених ст44 Податкового кодексу України (не надано книгу обліку доходів за 2012-2013 роки.);

пп.14.1.56, пп.135.4.1 п.135.4, ст..135, п.138.2 ст.138, пп.139.1.1. п.139.1 ст.139, п.177.1, 177.2, 177.4 ст.177, п.167.1 ст.167 податкового кодексу України внаслідок чого встановлено заниження суми чистого оподатковуваного доходу за 2012 рік в розмірі 151810,70 гривень та за 2013 рік в розмірі 127315,18 гривень;

пп.14.1.56 п.14.1 ст.14, пп.135.4.1 п.135.4 ст.135, п.138.2 ст.138, пп.139.1.1, 139.1.9 п.139.1 ст.139, п.177.1, 177.2, 177.4 ст.177, п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України внаслідок чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності в сумі 23 286,76 за 2012 рік та 19 097,28 гривень за 2013 рік;

п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України та п.3 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку внаслідок чого встановлено подача податкових розрахунків по формі 1-ДФ з недостовірними даними;

п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.198.2, 198.3, 198.4, 198.6 ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України, внаслідок чого Позивачем занижено податкові зобов'язання на суму 725,01 гривень та завищено податковий кредит на суму 18 498,33 гривень;

п.4 ст.4, п.2 ст.7, п.11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а саме не нараховано та не перераховано до бюджету відповідний внесок на суму 66 102,49 гривень, в т.ч. за 2011 рік - 4845,01грн., за 2012 рік - 54 662,04грн., за 2013 рік - 6 595,08грн.

З огляду на висновки Акту перевірки Відповідачем 31 липня 2014 року винесено податкові повідомлення-рішення

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в розмірі 52 980,05 гривень (в тому числі за основним платежем в розмірі 42 384,04 гривень, та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 10 596,01 гривень);

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в розмірі 24 029,18 гривень (в тому числі за основним платежем в розмірі 19 223,34 гривень, та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 4 805,84 гривень);

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в розмірі 510,00 гривень (за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 510,00 гривень);

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції в розмірі 510,00 гривень;

Також, Відповідачем винесено Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11 червня 2014 року №Ф-105-1 про визначення єдиного внеску в розмірі 66 102,49 гривень.

Як встановлено судом основними видами діяльності ФОП ОСОБА_3 є роздрібна торгівля поза магазинами, оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, надання послуг таксі, надання в оренду вантажних автомобілів.

При вирішенні справи по суті судом враховуються наступні норми законодавства України.

Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За змістом ст.177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Нормами п.177.4 ст.177 ПК України передбачено перелік витрат, які в розумінні Податкового кодексу України, безпосередньо пов'язані з одержанням доходів.

Згідно із п.177.2 ст.177 ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За змістом п.44.3 ст.44 ПК України, платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

В Акті перевірки, який став підставою для винесення спірного повідомлення-рішення зазначено про не підтвердження витрат документами обліку не вказуючи на не підтвердження факту їх понесення первинними документами.

В той же час, відповідно Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, який затверджено наказом Міністерства фінансів України №395 від 14.03.2013 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2013 р. за N 607/23139, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів (п.1.7.).

Підпунктом 2.3.2.2. Порядку передбачено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

- у разі відсутності первинних документів або ненадання їх чи інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення;

- у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки;

- у разі надання платником податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті;

Підпунктом 2.3.2.4. Порядку передбачено, що у випадках відсутності ведення обліку даний факт фіксується в описовій частині акта.

Як встановлено судом, контролюючим органом без врахування представлених до перевірки документів не враховано витрати позивача по справі пов'язані із придбанням та реалізацією товару (зокрема, вугілля, ремкомплекти), не враховано також і понесені Позивачем витрати на транспортування товарно-матеріальних цінностей. Надані суду та долучені до матеріалів справи копії первинних документів, які містять всі передбачені законодавством необхідні реквізити, а також деталізовані розшифровки формування витрат та доходів ФОП ОСОБА_3 достеменно підтверджують правомірність його дій.

Суд не погоджується із висновками контролюючого органу про не врахування ним нарахувань амортизації на основні засоби, які використовуються ФОП ОСОБА_3 у його господарській діяльності з огляду на наступне.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що за змістом статті 51 Цивільного кодексу України до фізичних осіб-підприємців застосовуються нормативно-правові акти, які регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше прямо не встановлено законом.

Суб'єктами права власності за Цивільним кодексом України є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу, тобто, фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права (статті 2 та 318 ЦК України).

Водночас серед цього переліку відсутній такий суб'єкт права власності, як фізична особа - підприємець.

Статтею 325 ЦК України визначено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Відповідно до статті 320 ЦК України власник майна має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1388, 07.09.1998, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 № 1371, транспортні засоби в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції реєструються за юридичними та фізичними особами.

Транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Як встановлено судом, ФОП ОСОБА_3 для здійснення своєї господарської діяльності використовує придбаний транспортний засіб, придбання якого підтверджується договором №23/12 від 23 грудня 2013 року, накладною, податковою накладною. Використання в господарській діяльності придбаного автомобіля ФОП ОСОБА_3 підтвердив наданими суду копіями шляхових листів на вказаний автомобіль, відтак, за умов ведення бухгалтерського обліку Позивач мав право на нарахування амортизації на вартість транспортного засобу, відтак на відповідне зменшення загального оподатковуваного доходу в цій частині.

Суд при вирішенні спору також враховує, що згідно витягу з єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців № 956116 видами діяльності ФОП ОСОБА_3 є роздрібна торгівля поза магазинами, оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, надання послуг таксі, надання в оренду вантажних автомобілів та інше. За таких обставин суд приходить до висновку про використання транспортного засобу в межах господарської діяльності позивача.

Крім того, як встановлено в ході судового розгляду витрати по придбанню легкового автомобіля Позивачем не відносились до складу понесених витрат, відтак необґрунтованим є і висновок контролюючого органу про завищення витрат внаслідок включення до їх складу витрат на придбання автомобіля.

Судом встановлено, що в Акті перевірки місяться безпідставні записи про не ведення обліку ФОП ОСОБА_3, містяться покликання також і на непредставлення до перевірки всіх первинних документів, на підставі яких формувались записи у Книзі обліку доходів і витрат підприємця та, відповідно, формувались дані податкової звітності.

Перевіряючи відповідність фактичним обставинам справи правомірність винесення оспорюваних податкових повідомлень-рішень №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в розмірі 510,00 гривень (за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 510,00 гривень) та №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції в розмірі 510,00 гривень судом встановлено наступне.

Під час судового розгляду знайшли своє підтвердження факти щодо представлення до перевірки належним чином оформлених первинних документів, якими Позивач обґрунтовує понесення ним витрат та отримання доходів (відповідні розшифровки із копіями накладних, чеків, актів виконаних робіт долучені до матеріалів справи).

Крім того, як вбачається із дослідженого в судовому засіданні ( т. 1 а.с. 119-121) опису документів, які представлені ревізору до перевірки ( складеного власноруч ревізором ДПІ Герус А.В.) Позивачем надавалась Книга обліку доходів і витрат, договори, банківські виписки, акти на списання товарно-матеріальних цінностей, накладні, податкові накладні, реєстри бухгалтерського та податкового обліку, документи, які підтверджують облік витрат палива, документи за якими здійснювалось придбання та реалізація вугілля, однак вони безпідставно не взяті до уваги представником контролюючого органу.

Суд зауважує, що з дослідженого в судовому засіданні акта перевірки відповідача (т.1 а.с. 7-23), на підставі висновків якого відносно позивача винесені оспорювані рішення ревізор не вказує з яких підстав ним не прийнято до уваги зазначену ним же в описі документів які представлені до перевірки Книгу обліку доходів і витрат.

Позивачем також спростовано і висновки контролюючого органу про неподання ним розрахунків по формі 1-ДФ за 2012 - 2013 роки наданими суду копіями квитанцій про подачу відповідних розрахунків та і самою відповіддю Гощанської ОДПІ.

Надаючи правову оцінку обґрунтованості визначення податкового зобов'язання за платежем по податку на додану вартість згідно оспорюваного податкового повідомлення-рішення від 31 липня 2014 року № судом встановлено наступне.

За змістом п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно із п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За змістом п.198.3 ст. 198 ПК України, право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно із п.198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до вимог п.201.4 ст.201 ПК України, податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів.

Пунктом 201.1 ст. 201 ПК України визначені обов'язкові вимоги до змісту податкової накладної.

Згідно п. 201.8 ст. 201 ПК України, податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що за змістом статті 51 Цивільного кодексу України до фізичних осіб-підприємців застосовуються нормативно-правові акти, які регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше прямо не встановлено законом.

Суб'єктами права власності за Цивільним кодексом України є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу, тобто, фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права (статті 2 та 318 ЦК України).

Водночас серед цього переліку відсутній такий суб'єкт права власності, як фізична особа - підприємець.

Статтею 325 ЦК України визначено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Відповідно до статті 320 ЦК України власник майна має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1388, 07.09.1998, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 №1371, транспортні засоби в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції реєструються за юридичними та фізичними особами.

Транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Як встановлено судом, ФОП ОСОБА_3 для здійснення своєї господарської діяльності використовує придбаний транспортний засіб, придбання якого підтверджується договором №23/12 від 23 грудня 2013 року, накладною, податковою накладною. Використання в господарській діяльності придбаного автомобіля ФОП ОСОБА_3 підтвердив наданими суду копіями шляхових листів на вказаний автомобіль.

Таким чином, реєстрація транспортного засобу на фізичну особу не є тією обставиною, яка може свідчити про його придбання без мети подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника, за умови дотримання останнім вимог пунктів 198.3, 198.6 статті 198 ПК України.

З огляду на викладене, а також враховуючи встановлені судом обставини щодо використання придбаного позивачем транспортного засобу в оподатковуваних операціях у межах власної господарської діяльності суд вважає, що у відповідача в даному випадку відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного акту індивідуальної дії, яким визначені податкові зобов'язання зі сплати податку на додану вартість.

Надаючи правову оцінку винесеній Гощанською ОДПІ ГУ Міндоходів у Рівненській області 11 червня 2014 року Вимозі про сплату боргу (недоїмки) №Ф-105-1, якою вимагається сплата недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 66102,49 гривень судом враховується наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати, повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI.

Виключно даним Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску та пропорції його розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2 ст.2 Закону №2464-VI).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

За змістом п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, базою нарахування єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Єдиний внесок нараховується на суми доходу (прибутку), отриманого від підприємницької діяльності не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум.

Як встановлено судом, на визначення розміру єдиного соціального внеску за оскаржуваною вимогою мали вплив висновки контролюючого органу про заниження Позивачем загального оподатковуваного доходу за 2011 рік (Акт перевірки від 16 липня 2012 року №246/17-51/НОМЕР_1) внаслідок чого донараховано до сплати 4845,01 гривень та заниження Позивачем загального оподатковуваного доходу за 2012 та 2013 роки (Акт перевірки від 11 червня 2014 року №00314/1700/НОМЕР_1) внаслідок чого донараховано до сплати єдиного внеску в розмірі 54 662,04 гривень за 2012 рік та 6595,08 гривень за 2013 рік.

З огляду на не підтвердження в ході судового розгляду справи висновків контролюючого органу про необхідність збільшення чистого оподатковуваного доходу Позивача за 2012 та 2013 роки, нарахування єдиного внеску за ці роки в сумі 61 257,48 гривень є неправомірним через відсутність відповідної бази для його нарахування.

В той же час, висновки контролюючого органу в Акті перевірки від 16 липня 2012 року №246/17-51/НОМЕР_1, як і визначені ним суми податкових зобов'язань по сплаті податку з доходів фізичних осіб за 2011 рік з огляду на встановлення за її результатами сум заниження загального оподатковуваного доходу Позивачем, у встановленому законодавством порядку, не оскаржувались, відтак суд вважає обґрунтованим нарахування сум єдиного соціального внеску за 2011 рік в розмірі 4 845,01 гривень.

Отже, Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-105-1 від 11 червня 2014 року, якою вимагається сплата недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 66 102,49 гривень в частині визначеної суми в розмірі 61 257,48 гривень є протиправною та підлягає до скасування.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 72 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наведених обставин позов підлягає задоволенню частково.

Згідно із ч.3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення Гощанської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Рівненській області від 31 липня 2014 року № , № , №, №.

Визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу ( недоїмки) в частині визначення єдиного внеску в розмірі 61257,48 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Махаринець Д. Є.