Справа № 204/4364/14-а (2а/204/0173/14)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2015-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"23" січня 2015 р. справа № 204/3451/2014-а (2а/204/107/2014)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Чабаненко С.В. Шлай А.В.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська на постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська про визнання протиправною бездіяльності та спонукання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії за віком та зобов'язати відповідача виплатити пенсію за віком.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2014 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність УПФУ в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_1

Зобов'язано УПФУ в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 19.02.2014 року.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач перебував на пенсійному обліку в УПФУ в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська та отримував пенсію за віком, яка була призначена йому безстроково.

25 грудня 1997 року він виїхав на постійне проживання до держави Ізраїль.

19 лютого 2014 року позивач через свого представника звернувся до відповідача з листом про поновлення виплати йому раніше призначеної пенсії на підставі Рішення Конституційного Суду України за № 25-рн/2009 від 07 жовтня 2009 року, з додатками (а.с.5-13), який відповідач отримав 25.02.2014 року, що підтверджується повідомленням про поштове вручення (4).

Листом № 709/09/18 від 27.02.2014 року відповідач повідомив позивача, що під час перебування особи за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України. Оскільки порядок для перерахування коштів громадянам

Ізраїлю відсутній, підстав для поновлення виплати пенсії немає, крім того, він не проживає та не зареєстрований в Україні.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року за № 25рп/2009 у справі № 1-32/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49 і друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV визнано такими, що не відповідають Конституції України та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. В зв'язку з прийняттям зазначеного рішення Конституційного Суду України відпали визначені законом України підстави для припинення виплати пенсії громадянам України, які виїхали за кордон на постійне місце проживання до країн, з якими Україна не має відповідних міжнародних договорів, а тому такі громадяни мають право на поновлення виплати пенсії з 07 жовтня 2009 року, тобто з дати набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25рп/2009 у справі №1-32/2009.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені положення визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з 07 жовтня 2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно вважав, що оскільки положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з 07 жовтня 2009 року, то відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні виплати йому раніше призначеної пенсії з 19.02.2014 року діяло не на підставі, поза межами повноважень та у спосіб, що суперечить Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Задовольняючи вимоги позивача про відновлення йому виплати пенсії саме з 19.02.2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що представник позивача звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії саме 19.02.2014 року, крім того, суд першої інстанції також виходив з положень ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою врегульовано виплату пенсії за минулий час та частиною 1 цієї статті передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Частина 2 ст. 46 зазначеного вище закону передбачає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги положення ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Отже, вищевказане рішення Конституційного Суду України є безумовною підставою для поновлення виплати пенсії позивачу, а дії відповідача щодо відмови позивачу у відновленні нарахування та виплати пенсії за віком, яку він отримував до виїзду на постійне місце проживання за межі України є протиправними.

Згідно з положеннями ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 199, ст. 200, ст. 205, ст. 206 КАС України,суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська - залишити без задоволення.

Постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська про визнання протиправною бездіяльності та спонукання до вчинення дій - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: А.В. Шлай