Справа № 802/3011/14-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3011/14-а Головуючий у 1-й інстанції: Яремчук К.О.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

20 січня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О.

секретар судового засідання: Лозінська Н.В.,

за участі :

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Порхун Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення ,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2014 року до Вінницького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованої постанови.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив вимоги, що в ній викладені, задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач 16 липня 2014 року звернувся із заявою-анкетою до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області.

Відповідно до заяви-анкети позивача та пояснень наданих ним в ході співбесід 16 липня та 31 липня 2014 року встановлено, що позивач є громадянином республіки Афганістан, однак не може повернутися до країни свого походження з огляду на те, що йому погрожують таліби розправою, оскільки вважають його зрадником чи шпигуном та вимагають у його батька гроші. Крім того, позивач вказав, що має проблеми із сім'єю дівчини з якою зустрічається, адже її сім'я не хоче, щоб вони одружувалися.

За результатами розгляду справи №2014VN0011, 05 серпня 2014 року головним спеціалістом сектору у справах біженців та соціальної інтеграції управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Ластовецькою А.С. сформовано висновок, яким рекомендовано прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1.

05 серпня 2014 року відповідачем видано наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 з підстав, що визначені статтею 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Непогоджуючись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу саме в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки з тієї інформації, що була повідомлена позивачем під час співбесід у органі міграційної служби, вбачається очевидна необґрунтованість поданої ним заяви (а саме: відсутність у поясненнях тих умов, що визначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які є обов'язковими для вирішення питання про надання особі відповідного статусу).

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із вказаним висновком, зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надалі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

При цьому, згідно з абзацами 4, 6 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Разом із тим, частиною 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, орган міграційної служби відмовляє в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при умові, що заява про надання відповідного статусу є очевидно необґрунтованою (мова йде про відсутність умов, що визначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»), а також при умові, що така заява носить характер зловживання (зловживання полягає у тому, що заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися).

Підставою для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувало те, що заява про надання відповідного статусу розцінена як очевидно необґрунтована, оскільки після декількох співбесід з позивачем не встановлено умов, що визначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів вважає вірним даний висновок.

Так, виходячи із положень статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких належать: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; 3) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому варто зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визнання особою біженцем. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

З огляду на викладене, при вирішенні питання про наявність підстав для надання статусу біженця слід враховувати чи подальше перебування особи у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і чи така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Однак, з матеріалів справи видно, що підставами звернення позивача до органу міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, були наступні: по-перше, його проблеми із сім'єю дівчини, з якою він зустрічався, оскільки ті хочуть його вбити, а по-друге, боязнь стати жертвою талібів, які контролюють район його проживання у Афганістані.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що жодна із наведених позивачем підстав не свідчить про наявність зв'язку побоювання позивача стати жертвою переслідувань саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окрім того, в даному випадку відсутня й така обов'язкова передумова для надання позивачу відповідного статусу, як неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження, оскільки в ході судового розгляду позивач пояснив, що може вільно проживати в іншому регіоні Афганістану, ніж в тому регіоні, де проживають його батьки. Жодних посилань на побоювання або неможливість користуватись захистом компетентних органів республіки Афганістан позивач не наводив ані під час розгляду заяви органом міграційної служби, ані в ході судового розгляду.

Також, позивачем не доведено наявність обов'язкових ознак для розгляду питання щодо надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки будь-яких посилань на такі ознаки матеріали справи не містять.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу саме в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому підстави для визнання протиправним рішення відповідача, у якому викладена така відмова, та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відсутні.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 27 січня 2015 року .

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Смілянець Е. С.

Сушко О.О.