Справа № 826/18207/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 січня 2015 року письмове провадження № 826/18207/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О. вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Український експертний центр» Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації
провизнання дій протиправними

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший Український експертний центр» (далі - відповідач 1 або ТОВ «Перший Український експертний центр»), Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - відповідач 2 або Деснянська РДА), в якому просила:

1. Визнати протиправними дії посадових осіб відповідачів як суб'єктів владних повноважень, які виявилися 09.07.2014 року, коли ОСОБА_1 з відповіді Державної реєстраційної служби України дізналась, що вона втратила (марно заплатила) кошти в розмірі -1719 (одна тисяча сімсот дев'ятнадцять) грн. і, що їй потрібно буде повторно сплачувати за державну реєстрацію прав та їх обтяжень та за витяг з державного реєстру прав.

2. Стягнути на користь позивача з відповідача 1 матеріальну шкоду у розмірі 1719,00 грн., завдану незаконними рішеннями/діями/бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

3. Стягнути на користь позивача з відповідача 1 моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.

4. Стягнути на користь позивача з відповідача 2 матеріальну шкоду у розмірі 1719,00 грн., завдану незаконними рішеннями/діями/бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

5. Стягнути на користь позивача з відповідача 2 моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що в результаті протиправних дій/бездіяльності відповідачів як суб'єктів владних повноважень, вона зазнала матеріальних збитків у вигляді переплати (подвійної оплати) коштів за послуги з державної реєстрації права власності на нерухоме майно (квартири), що свідчить про порушення її прав та законних інтересів, у тому числі, зазнання моральних страждань.

Відповідач 1 проти позову заперечував, наголошуючи на тому, що він не є органом приватизації, отже не порушував права позивача, а допущення помилки у виданій позивачу довідці форми 4, яка носить суто інформаційний характер, не може свідчити про його протиправну дію, оскільки зазначена в ній інформації мала бути перевірена відповідачем 2 в ході здійснення приватизаційних дій на підставі наявного у нього основного документа на нерухоме майно - технічного паспорту. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог до нього в повному обсязі.

Відповідач 2 жодних пояснень чи заперечень по суті спору суду не подав.

У судове засідання 12.01.2015 року представник відповідача 2 не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи або її розгляду за відсутності уповноваженого представника від відповідача суду не надходило.

З огляду на наведене, виходячи з положень ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про доцільність подальшого розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, як уповноважений власник нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 у Деснянському районі м. Києва (далі-квартира), з метою його приватизації, на себе та членів своєї сім'ї, звернулась до відповідача 1 за документами, необхідними для здійснення відповідної приватизації.

15.02.2014 року ТОВ «Перший Український експертний центр», крім іншого, видало позивачу довідку № 190 про склад сім'ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, в якій зазначило, загальну площу квартири (без врахування балконів, лоджій, терас) у розмірі 99,7 кв.м.

З відповідним пакетом документів, у тому числі довідкою № 190 від 15.02.2014 року, позивач звернулась до відповідача 2 для здійснення приватизації квартири, в результаті розгляду яких, квартира була приватизована та позивачу видано свідоцтво про право власності від 27.02.2014 року САК № 086027, яким посвідчено право спільної власності (в рівних долях) позивача та членів її сім'ї у кількості 6 осіб на відповідну квартиру загальною площею 99,7 кв.м.

Отримавши зазначене свідоцтво про право власності на квартиру, позивач звернулась до державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з заявою про державну реєстрацію права власності на відповідну квартиру, долучивши до неї законодавчо передбачений пакет документів, а саме:

заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) всіх членів сім'ї;

копії паспортів та ідентифікаційних кодів п'яти членів сім'ї та копію свідоцтва про народження та ідентифікаційного коду одного з членів сім'ї;

копію довіреності;

оригінал та копію технічного паспорту на квартиру;

оригінал та копію свідоцтва про право власності на квартиру;

оригінал квитанцій про сплату 120,00 грн. за витяги з Державного реєстру заяв у кількості 7 шт. на загальну суму 840,00 грн.;

оригінали квитанцій про сплату державного мита за реєстрацію права власності в розмірі 119,00 грн. у кількості 7 шт. на загальну суму 833,00 грн.

Крім того, позивачем було сплачено також 46,00 грн. за послуги банку, тобто всього позивачем було сплачено 1719,00 грн.

За результатом розгляду заяви позивача про державну реєстрацію права власності на відповідну квартиру та доданих до неї документів, державним реєстратором було прийняте рішення від 14.05.2014 року № 13020956 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень у з в'язку з тим, що подані документи, а саме: свідоцтво про право власності та технічний паспорт, містять розбіжності в загальній площі квартири.

16.05.2014 року державний реєстратор разом з рішенням № 13020956 повернув позивачу оригінал свідоцтва на право власності та оригінал технічного паспорту, роз'яснивши позивачу можливість повторного звернення із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру після усунення виявлених недоліків.

Для з'ясування та розв'язання відповідного питання допущення помилки в документах, позивач звернулась до відповідача 2, де їй повідомили, що саме відповідач 1 є винним, оскільки неправильно зазначив загальну площу квартири у довідці форми № 4.

Проте, наголошуючи на тому, що в даній ситуації винен саме відповідач 2, позивач звертала також увагу представників відповідача 2 про їх обов'язок перевіряти документи, подані на приватизацію.

Враховуючи зазначене, відповідач 2 видав позивачу нове свідоцтво на право власності від 27.02.2014 року САК № 086101, вказавши в ньому загальну площу квартири згідно технічного паспорту на квартиру в розмірі 112,4 кв.м.

Отримавши відповідне свідоцтво, позивач повторно звернулась до держаного реєстратора з метою реєстрації права спільної власності на відповідну квартиру та витягу з Державного реєстру речових прав, проте отримала відмову у повторному прийнятті документів без повторної сплати обов'язкових платежів (подання оригіналів квитанцій про їх сплату).

Зважаючи на зазначене, позивач звернулась із заявою від 11.06.2014 року до Голови Державної реєстраційної служби України з проханням посприяти тому, щоб держаний реєстратор зареєстрував їй право власності на квартиру на підставі раніше поданих (під час первинного її звернення) документів та квитанцій про сплату державного мита та плати за витяг з Державного реєстру, за результатом розгляду якої була надана відповідь від 09.07.2014 року № м-2537-7, м-2719-7, якою позивачу роз'яснено, що сплачене нею раніше державне мито та плата за витяг з Державного реєстру, згідно діючого законодавства, не повертаються та сплачуються повторно при наступному зверненні до державного реєстратора для проведення реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, позивач дізналась про порушення відповідачами її прав, що призвело до понесення матеріальних збитків в розмірі 1719,00 грн.

Звернення позивача до відповідачів із заявами про повернення їй відповідних коштів позитивного результату не дало, що стало підставою для її звернення до адміністративного суду з відповідним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст.6, ч.2 ст.19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначає Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі-Закон).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ч.1 ст.2 Закону, до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, включених до плану реконструкції поточного року, здійснюється після її проведення власником (володільцем) будинку (гуртожитку). Наймачі, які проживали у квартирах (будинках), житлових приміщеннях у гуртожитках до початку реконструкції, після проведення реконструкції мають пріоритетне право на приватизацію цих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках (ч.3 ст.2 Закону).

Приватизація здійснюється, зокрема, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю (ст.3 Закону).

Відповідно до ч.1-3 ст.8 Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно ч.4 ст.8 Закону, підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначає Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 (далі - Положення).

Відповідно до пп.6.1. п.6 Положення, загальна площа квартири (будинку), що передається у власність, визначається як сума площ жилих і підсобних приміщень квартири, веранд, вбудованих шаф, а також площ лоджій, балконів і терас, які враховуються з використанням коефіцієнтів, визначених розділом 6 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за N 582/5773.

Відповідно до п.13 Положення, приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації).

Судом встановлено, що в даному випадку, уповноваженим органом приватизації є відповідач 2.

Згідно п.18 Положення, громадянином до органу приватизації подаються:

оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

довідка про склад сім'ї та займані приміщення;

копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку);

документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації;

заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Довідка про склад сім'ї та займані приміщення (далі - довідка) береться громадянином на підприємстві (організації), що обслуговує жилий будинок, гуртожиток (п.19 Положення).

Відомості про займані наймачем приміщення та їх площу заповнюють згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються на підприємстві (організації) по обслуговуванню житла. При відсутності інвентаризаційних матеріалів або невідповідності їх інформації фактичному стану, що викликано проведенням ремонту чи реконструкцією будинку (гуртожитку), при необхідності уточнення даних для приватизації (у тому числі нумерації кімнат у гуртожитку) підприємство (організація) по обслуговуванню житла відновлює інвентаризаційні матеріали через бюро технічної інвентаризації.

Зразок довідки про склад сім'ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення наведено у додатку 4.

Відповідно до п.21 Положення, орган приватизації, у разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, оформляє відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах чи готує проект рішення органу місцевого самоврядування щодо жилих приміщень у гуртожитках.

Згідно п.22 Положення, на підставі розпорядження органу приватизації (щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах), рішення органу місцевого самоврядування (щодо жилих приміщень у гуртожитках) орган приватизації готує та/або замовляє в бюро технічної інвентаризації відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, технічний паспорт на квартиру, жиле приміщення в гуртожитку, а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на домоволодіння і відповідно до пункту 6.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

Враховуючи наведені законодавчі норми та обставини справи, суд дійшов висновку про наступне.

Як вже зазначалося, Положенням закріплена форма довідки про склад сім'ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення (додаток № 4 до Положення), яка передбачає визначення загальної площі квартири без приміток щодо неврахування балконів, лоджій, терас.

В той же час, судом встановлено, що видана відповідачем 1 довідка про склад сім'ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення від 15.02.2014 року № 190 містила відхилення від закріпленої форми та фіксувала загальну площу квартири позивача у розмірі 99,7 кв.м. без врахування балконів, лоджій, терас, про що вона, у свою чергу, містить відповідну примітку, на яку відповідачем 2 як органом приватизації, з незрозумілих суду причин, не було звернуто увагу.

При цьому, суд вважає, що складання відповідачем 1 довідки про склад сім'ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення з відхиленням від затвердженої форми, проте з відповідними примітками щодо загальної площі квартири, не може свідчити про його вину у допущенні помилки в свідоцтві про право власності на відповідну квартиру, видачу якого здійснює відповідач 2.

Відповідач 1 не є органом приватизації, отже не може нести відповідальність за дії/бездіяльність органу приватизації, який наділений повноваженнями перевіряти та уточнювати необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири, а також зобов'язаний замовляти основний документ на нерухоме майно - технічний паспорт.

Проте, зазначене може свідчити про неуважність відповідача 2 та нехтування ним наданими законом повноваженнями щодо уточнення відповідних даних та звіряння їх з технічним паспортом на квартиру, під час здійснення приватизації та видачі свідоцтва про право власності на квартиру.

Крім того, суд вважає, що відповідач 1 в даній справі, після видачі позивачу довідки про склад сім'ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, фактично, втрачає статус суб'єкта владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача, заявлені до відповідача 1 задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог позивача, заявлених до відповідача 2, суд вважає за необхідне додатково зазначити наступне.

Кожна особа, згідно ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності

Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Виходячи з наведених законодавчих норм, суд вважає, що позовна вимога позивача № 1 є некоректною та не може бути задоволена у викладеній редакції, оскільки позивачем не визначено до оскарження конкретних дій відповідачів, якими порушені її права та законні інтереси.

В той же час, в ході судового розгляду, судом встановлено факт наявності негативних наслідків для позивача у вигляді матеріальних втрат у розмірі 1719,00 грн., внаслідок неповного з'ясування всіх обставин справи - відсутності контролю за відповідністю даних про квартиру, зазначених у довідці форми № 4 від 15.02.2014 року № 190 про склад сім'ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, виданої відповідачем 1 та поданої ОСОБА_1 відповідачу 2 з метою приватизації квартири основному документу - технічному паспорту на квартиру.

Доказів, які б спростували наведені висновки, відповідачем 2 суду не подані.

Відповідно до ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

За результатом системного аналізу викладених законодавчих норм та обставин справи, суд вважає, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездітність відповідача 2 відсутность контролю за відповідністю даних про квартиру, зазначених у довідці форми № 4 від 15.02.2014 року № 190 про склад сім'ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, виданої відповідачем 1 та поданої ОСОБА_1 відповідачу 2 з метою приватизації квартири основному документу - технічному паспорту на квартиру.

Виходячи зі встановлення факту допущення відповідачем 2 протиправної бездіяльності, внаслідок якої позивач зазнала матеріальних втрат у розмірі 1719,00 грн., суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення на користь позивача з відповідача 2 матеріальної шкоди у розмірі 1719,00 грн. підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого

самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст.1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В той же час, позивачем взагалі не надано жодних належних та допустимих доказів зазнання моральних страждань та/або фізичного болю, а також не доведено причинного зв'язку між дією/бездіяльністю відповідачів та моральною шкодою.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, відповідачем 2 не виконано обов'язку щодо доказування з урахуванням вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо відсутності контролю за відповідністю даних про квартиру, зазначених у довідці форми № 4 від 15.02.2014 року № 190 про склад сім'ї наймача квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Перший Український експертний центр» та поданої ОСОБА_1 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з метою приватизації квартири основному документу - технічному паспорту на квартиру.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації матеріальну шкоду у розмірі 1719 (одна тисяча сімсот дев'ятнадцять) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій