Справа № 2а-24/11
Суддя: Ніколін В.В.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 р. Справа № 110518/11

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

з участю секретарі Щербі С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Перечинського районного суду Закарпатської області від 20.07.2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Перечинської міської ради, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3, про визнання незаконними дій органу місцевого самоврядування, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 24.012011року звернувся до суду із позовом до Перечинської міської ради та ОСОБА_2, у якому просить визнати дії Перечинської міської ради щодо безкоштовної передачі земельної діялнки у приватну власність ОСОБА_2 без проведення пропорційного розподілу земельної ділянки загального користування між власниками будинків (колишніх комунальних квартир) незаконними; скасувати рішення Перечинської міської ради № 143 від 06 березня 2008 року, відповідно до якого було видано державний акт серії ЯЕ № 443515 від 17 листопада 2008 року на право приватної власності на земельну ділянку виданий на ім'я ОСОБА_2; визнати недійсним державний акт серії ЯЕ № 443515 від 17 листопада 2008 року про право приватної власності на земельну ділянку виданий на ім'я ОСОБА_2; зобов'язати Перечинську міську раду провести розмежування спільної земельної ділянки, на якій знаходяться приватні будинки ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст. 42 Земельного кодексу України пропорційно займаній площі комунальних квартир до проведення їх приватизації.

В позові покликається на те, що 01 липня 1996 року йому було видано ордер № 771005906 серїі УГ-2 на право вселення до двохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1. Виділена квартира розміщалась на земельній ділянці спільного користування, на якій також знаходились квартири ОСОБА_3 та подружжя ОСОБА_2. Виконком Перечинської селищної ради рішенням № 247 від 12 листопада 1997 року надав дозвіл на приватизацію комунальної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що свідчить про те, що житловий будинок, який знаходиться у приватній власності ОСОБА_2 до 1997 року мав статус комунальної квартири. Рішенням виконкому Перечинської міської ради № 131 від 19 жовтня 2007 року позивачу також було надано дозвіл на приватизацію комунальної квартири та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. 10 травня 2007 року рішенням Перечинської міської ради №32-р «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадян для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства, садівництва» згідно додатку № 1 було прийнято рішення про передачу у приватну власність шляхом безоплатної приватизації земельні ділянки громадянам, у тому числі і позивачу та ОСОБА_2. У цьому ж додатку у графі «Площа земельної ділянки, що передається безоплатно у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» зазначається, що площу для передачі у власність громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 необхідно визначити експертним шляхом, пропорційно займаній житловій площі. Після виготовлення кадастрової справи ОСОБА_1 у 2010 році подав таку на затвердження до Перечинської міської ради. Листом № П 14/04-04 від 18 лютого 2010 року Перечинський міський голова повідомила позивача, що його заяву розглянуто і прийнято рішення відмовити йому у передачі земельної ділянки у власність площею 0,0172 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Причиною для відмови у виділенні земельної ділянки міський голова вважає те, що дана земельна ділянка рахується як двір загального користування. Із Акту обстеження земельної ділянки узгоджувальної комісії Перечинської міської ради від 12 травня 2010 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_2. Перечинська міська рада видала державний акт серії ЯЕ № 443515 від 17 листопада 2008 року на право власності на земельну ділянку. Однак при видачі вказаного державного акту відповідачем було грубо проігноровано рішення міськради №32-р від 10.05.2007 року щодо встановлення площі земельної ділянки екпертним шляхом відповідно до займаної площі. Про рішення Перечинської міської ради № 143-р від 06 березня 2008 року, відповідно до якого було безкоштовно передано 5 0,518 га земельної ділянки без згоди позивача, останньому стало відомо тільки із відповіді прокуратури Перечинського району від 18 листопада 2010 року. Крім цього, при безоплатній передачі земельної ділянки ОСОБА_2. Перечинською міською радою було порушено право позивача на пропорційний розподіл земельної ділянки, яка знаходилась у спільному користуванні власників квартир ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 При цьому Перечинською міською радою було передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, на котрій знаходилась споруда спільної вбиральні та господарські споруди (дроварка). Тому просить позов задовольнити.

Оскаржуваною Перечинського районного суду Закарпатської області від 20.07.2011 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Перечинської міської ради, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3, про визнання незаконними дій органу місцевого самоврядування, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що позивачу ОСОБА_1 01 липня 1996 року було видано ордер № 771005906 серії УГ-2 на право зайняття двох кімнат житловою площею 23,04 кв. м в окремій квартирі АДРЕСА_1. Ордер видано на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів міста Перечин від 20 червня 1996 року. При цьому судом першої інстанції не було досліджено обставини, на яку вказував позивач у позовній заяві, щодо видачі ордеру на отримання квартири гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_5 за рішенням виконкому Перечинської селищної ради № 247 від 12 грудня 1997 року. Дана обставина вказує на те, що подарований 11 жовтня 2006 року подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будинок своєму онуку ОСОБА_2 до моменту приватизації мав статус комунальної квартири і отже знаходився на земельній ділянці загального користування. Більше того суд першої інстанції залишив без вивчення та надання належної юридичної оцінки рішенця Перечинської міської ради від 10 травня 2007 року №32-р «Про безоплатну передачу земельних ділянок у власність громадян для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства, садівництва», у якому згідно додатку у графі: «Площа земельної ділянки, що передасться безоплатно у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» зазначається, що площу для передачі у власність громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 необхідно визначити експертним шляхом, пропорційно займаній житловій площі.

Окрім цього судом не взято до уваги той факт, що при виготовлені державного акту на право приватної власності па земельну ділянку ОСОБА_2 не було погоджено встановлення меж з позивачем та третьою особою без самостійних вимог (будинки та земельні ділянки яких мають спільні межі із земельною ділянкою ОСОБА_2).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що зазначений спір стосується двох різних земельних ділянок, які призначені для обслуговування різних індивідуально розташованих житлових будинків. Крім того, згідно ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. З врахуванням того, що жодного об'єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку за адресою м. Перечин, вул. Жовтнева, 16 не зареєстровано, таке об'єднання із заявою про розподіл ділянки до міської ради не зверталось, а такий розподіл може бути проведено лише між об'єднанням співвласників одного й того ж багатоквартирного будинку, а не між співвласниками суміжних будинків, тому розподіл ділянки відповідно до вказаної норми закону є неможливим.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, частково відповідають нормам матеріального права.

У судовому засіданні встановлено, що 01 липня 1996 року ОСОБА_1 видано ордер № 771005906 серії УГ-2 на право зайняття двох кімнат жилою площею 23,04 кв.м. в квартирі (окремій) АДРЕСА_1. Ордер видано на підставі рішення виконкому міської Ради народних депутатів міста Перечин від 20 червня 1996 року.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ № 979017 від 22 жовтня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Перечинської міської ради, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1.

11 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу посвідчено договір дарування житлового будинку, у відповідності до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подарували своєму онуку ОСОБА_2 належний їм на праві спільної сумісної власності житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_2». Вказаний житловий будинок належав дарувальнику на підставі свідоцтва про право приватної власності на житло, виданого Перечинською селищною радою 12 листопада 1997 року за № 247 та зареєстрованого Ужгородським державним міжрегіональним виробничим підприємством технічної інвентаризації за номером запису № 123. На момент дарування житловий будинок мав площу 52,9 кв.м., з надвірними спорудами та будовами сараями, вбиральнями та огорожею.

Рішенням Перечинської міської ради від 06 березня 2008 року № 143-р ОСОБА_2 була безоплатно передана земельна ділянка, розміром 0,518 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_2.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення Товариства до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України в п. 4 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Частиною 1 ст. 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

А тому рішення Перечинської міської ради № 143 від 06032008 року відповідно до якого було видано державний акт серії ЯЕ № 443515 від 17.11.2008 року, які є актом індивідуальної дії, вичерпали свою юридичну силу після реалізації, а саме: після одержання власниками земельної ділянки документів, що посвідчують право власності та його державної реєстрації.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК та 16 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01.10.2013 року у справі № 21-228а13, яка відповідно до приписів ч. 1 ст. 244-2 КАС України є обов'язковою для врахування усіма судами України.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 203 КАС України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених ст. 157 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження у адміністративній справі - закриттю.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Перечинського районного суду Закарпатської області від 20.07.2011 року у справі № 2а-24/11 - скасувати , а справу провадженням в суді закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

В.Я. Качмар