Справа № 826/18480/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

16 січня 2015 року 10:40 справа №826/18480/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Амельохіна В.В., Огурцова О.П., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства аграрної політики та продовольства України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі по тексту - відповідач, Мінагрополітики України), в якому просить: 1) визнати протиправними та скасувати наказ від 24 вересня 2014 року №461-к "Про звільнення ОСОБА_1."; 2) поновити позивача на посаді головного спеціаліста відділу комунікацій із засобами масової інформації Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації Мінагрополітики України з 24 вересня 2014 року; 3) стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8 052,04 грн.; 4) стягнути з відповідача на користь позивача 5 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; 6) допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу комунікацій із засобами масової інформації Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації Мінагрополітики України та стягнення середнього заробітку в розмірі 8 052,04 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2014 року відкрито провадження у справі №826/18480/14, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 18 грудня 2014 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2015 року визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до наказу Мінагрополітики України від 24 вересня 2014 року №461-к "Про звільнення ОСОБА_1" звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу комунікацій із засобами масової інформації Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації у зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників, на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним з тих підстав, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників та допущено порушення норм трудового законодавства, оскільки ОСОБА_1 не пропонувалося іншої роботи в Мінагрополітики України та звільнено позивача в період вагітності.

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши в письмовому запереченні про своєчасне попередження позивача про звільнення та відмову ОСОБА_1 від пропозиції про переведення на іншу запропоновану посаду.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Із приписів статті 51 Кодексу законів про працю України вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини першої та другої статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частина третя статті 492 Кодексу законів про працю України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення наведених положень Кодексу законів про працю України, колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначається, що "Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

…При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи."

З матеріалів особової справи, копію якої надано відповідачем, суд встановив, що відповідно до попередження про наступне вивільнення працівників Мінагрополітики України 11 липня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено про наступне вивільнення із займаної посади головного спеціаліста відділу комунікацій із засобами масової інформації Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації по закінченню двох місяців з дня цього попередження відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із скороченням чисельності апарату Мінагрополітики України.

В матеріалах особовою справи позивача також міститься пропозиція про переведення головному спеціалісту відділу комунікацій із засобами масової інформації Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації ОСОБА_1, згідно з яким позивачу запропоновано роботу на посаді головного спеціаліста відділу бюджетного фінансування Департаменту фінансово-кредитної політики та бухгалтерського обліку.

Відповідно до акта про відмову від підпису від 23 вересня 2014 року, складеного співробітниками Мінагрополітики України, ОСОБА_1 відмовилась від пропозиції про переведення на посаду головного спеціалісту відділу бюджетного фінансування Департаменту фінансово-кредитної політики та бухгалтерського обліку.

Таким чином, позивача повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та запропоновано нову іншу роботу.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували, що дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності працівників апарату Мінагрополітики України, наприклад відповідний наказ про скорочення чисельності, штатні розписи до та після скорочення чисельності.

Крім того, матеріали справи підтверджують, що згідно з довідкою Державного закладу "Дорожня клінічна лікарня №2 станції Київ ДТГО "Південно-Західна залізниця" "Центр здоров'я жінки" від 23 вересня 2014 року ОСОБА_1 перебувала у стані вагітності малого терміну (3-4 тижні).

Наведене вказує, що на день звільнення та прийняття оскаржуваного наказу ОСОБА_1. була вагітною.

Відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Таким чином, наявність вагітності на день звільнення працівниці за ініціативою власника або уповноваженого ним органу при відсутності ліквідації підприємства, установи, організації являється безумовною підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення звільненої особи на роботі.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 11 листопада 2009 року № 6-15304вов09, ухвалах Вищого адміністративного суду України від 08 квітня 2014 року №К/800/35350/13, від 11 грудня 2014 року №К/800/10002/13.

При цьому Верховний Суд України вказав, що застосування норм частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України не ставиться в залежність від своєчасного повідомлення працівницею власника або уповноваженого ним органу про вагітність.

У свою чергу частина перша статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів скорочення чисельності апарату Мінагрополітики України, з огляду на перебування ОСОБА_1 на день звільнення у стані вагітності, суд приходить до висновку про скасування наказу Мінагрополітики України від 24 вересня 2014 року №461-к "Про звільнення ОСОБА_1." та поновлення позивача на раніше займаній посаді.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 8 052,04 грн. суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Згідно з довідкою Мінагрополітики України від 17 грудня 2014 року №332 середньомісячна заробітна плата позивача за період липень-серпень 2014 року, виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 197,10 грн. становить 4 237,72 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 24 вересня 2014 року по 16 січня 2015 року, що становить 77 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, становить 15 176,70 грн. (197,10 х 77); тому, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд не погоджується із позовними вимогами про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн., виходячи з наступного.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи спір про відшкодування моральної та матеріальної шкоди суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідача; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 24 вересня 2014 року №461-к "Про звільнення ОСОБА_1

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу комунікацій із засобами масової інформації Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації Міністерства аграрної політики та продовольства України з 24 вересня 2014 року.

4. Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 15 176,70 грн. (п'ятнадцять тисяч сто сімдесят шість гривень сімдесят копійок).

5. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

6. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу комунікацій із засобами масової інформації Управління комунікацій із засобами масової інформації, зв'язків з громадськістю та інформатизації Міністерства аграрної політики та продовольства України та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді В.В. Амельохін

О.П. Огурцов