Справа № 826/12099/14
Суддя: Гром Л.М.
Дата ухвалення: 2015-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Гром Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

21 січня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді - Гром Л.М.;

суддів - Бєлової Л.В.,

Вівдиченко Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Київського міського центру зайнятості на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Київського міського центру зайнятості, Директора Київського міського центру зайнятості Сухомлина Віктора Борисовича, Першого заступника директора Київського міського центру зайнятості Мушинської Людмили Миколаївни, Державного центру зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України про визнання протиправними рішень, дій та бездіяльності, а також стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Київського міського центру зайнятості, яка полягає у тому, що Київський міський центр зайнятості в порушення вимог п. 4 ч. 4 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не зазначив у відповіді від 04.04.2014 р. № 08-3772 в частині пунктів 1-5 інформаційного запиту ОСОБА_3, який зареєстрований 31.03.2014 р. за вх. № Ч-10/37, порядок оскарження; - визнано протиправною бездіяльність першого заступника директора Київського міського центру зайнятості Мушинської Людмили Миколаївни, яка полягає у тому, що при підписанні відповіді на інформаційний запит ОСОБА_3, який був зареєстрований 31.03.2014 року за вх. № Ч-10/ЗІ, не було перевірено відповідності відповіді (в частині пунктів 1-5 запиту) вимогам п. 4 ч. 4 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, позивач та відповідач звернулися до Київського апеляційного адміністративного суду з апеляційними скаргами, в якій позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а відповідач просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судове засідання сторони не з'явилися, причини неявки сторін суду невідомі, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши за матеріалами справи наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до Київського міського центру зайнятості із запитом на інформацію від 30.03.2014 р., в якому просив надати засвідчені копії наступних документів:

1) Договір № 29 від 22.01.2009 р., на який є посилання у додатковому договорі № 642 від 07.10.2009 р. між КМЦЗ та Київським професійним ліцеєм будівництва і фітодизайну.

2) Кошторис витрат на навчання за договором № 642 від 07.10.2009 р.

3) Навчальний план за договором № 642 від 07.10.2009 р.

4) Наказ про створення державної кваліфікаційної комісії Київського професійного ліцею будівництва і фітодизайну.

5) Протокол засідання державної кваліфікаційної комісії Київського професійного ліцею будівництва і фітодизайну від 15.03.2010 р.

6) Засвідчену копію цього запиту.

До матеріалів справи позивачем надано копію вищезгаданого додаткового договору № 642 від 07.10.2009 року.

04.04.2014 р. КМЦЗ надав відповідь позивачу за № 08-3772, якою відмовив позивачу в задоволенні його запиту в зв'язку з тим, що документи які просить надати позивач знищені. До відповіді залучено засвідчену копію запиту позивача від 30.03.2014 р. Відповідь підписана першим заступником директора КМЦЗ Мушинською Л.М. (далі - відповідач 3)

Не погоджуючись із вказаною відповіддю, позивач звернувся в порядку ст. 1 та ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» із скаргою від 29.04.2014 р. до директора КМЦЗ Сухомлина В.Б. (далі - відповідач 2), яка зареєстрована 29.04.2014 р. та просив: визнати неправомірними дії першого заступника директора КМЦЗ щодо відмови у задоволенні інформаційного запиту; зобов'язати першого заступника директора КМЦЗ вивчити пункти 33 та 35 Типової інструкції з діловодства, затвердженої постановою КМ України № 1242 від 20.11.2011 р.; надати засвідчені копії документів згідно із запитом від 31.03.2014 р.

Київський міський центр зайнятості, в особі директора Сухомлина В.Б., надав відповідь позивачу від 13.05.2014 р. № 08-5124, в якій повідомив обставини щодо знищення документів, раніше наведені у відповіді КМЦЗ від 04.04.2014 р. № 08-3772 та відмовив в задоволенні скарги.

Не погоджуючись із вказаною відповіддю, позивач звернувся в порядку ст. 1 та ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» із скаргою від 03.06.2014 р. до Державного центру зайнятості Міністерства праці та соціальної політики (далі - відповідач 4) та просив: здійснити службову перевірку щодо фактів знищення документів; визнати, що внаслідок дій щодо знищення документів, порушене право ОСОБА_3 на доступ до публічної інформації; встановити осіб, винних у діях, зазначених у п. 1, та притягнути їх до відповідальності; визнати, що директор КМЦЗ не відреагував на факти викладені у скарзі ОСОБА_6 від 29.04.2014 р. за вх. № Ч-25/18-13/1, чим не виконав свій обов'язок, передбачений ст. 19 Закону України «Про звернення громадян».

На вказану вище скаргу Державний центр зайнятості надав позивачу відповідь від 04.07.2014 р. № ДЦ-04-4308/0/6-14, якою відмовив в задоволенні його скарги.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується колегія суддів.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон) публічна інформація, це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема: обов'язком розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 5 Закону, доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Відповідно до статті 19 зазначеного Закону, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з вимогами статті 20 зазначеного закону, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

З наведеного у сукупності вбачається, що надання публічної інформації зумовлюється її наявністю у відповідного суб'єкта.

В п. 1 позовних вимог ОСОБА_3 просить визнати нечинним рішення Київського міського центру зайнятості про відмову в задоволенні його запиту від 31.03.2014 р. в частині пунктів 1-5, оскільки воно не ґрунтується на положеннях ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 р. № 2939-ІV.

Проте колегія суддів зазначає наступне, згідно з актами від 17.01.2013 р. № 11 та від 08.01.2014 р. № 12 документи, які створювались у КМЦЗ, які були наявні у КМЦЗ (у т.ч. договори, додатки) та які запитував позивач, були знищені, тобто є такими, що фізично відсутні, у зв'язку з чим у КМЦЗ відсутня можливість їх надання, про що в даному випадку і було повідомлено позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що до цього, на попередні вищезгадані запити позивача, йому були направлені копії запитуваних документів, у т.ч. копія протоколу засідання державної кваліфікаційної комісії Київського професійного ліцею будівництва та фітодизайну, який отриманий позивачем 13.01.2014 р. Тобто, позивачу була надана можливість ознайомитись із наведеною інформацією.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку не вбачається протиправності в діях КМЦЗ при наданні позивачу відповіді на його запит.

З тих же підстав не підлягає задоволенню п. 8 позовних вимог, а саме стосовно визнання протиправним рішення Київського міського центру зайнятості щодо відмови в задоволенні інформаційного запиту ОСОБА_3 від 31.03.2014 р. в частині пунктів 1-5 з підстав знищення запитуваних документів.

Щодо п. 2 позовних вимог, а саме щодо визнання протиправною бездіяльності Київського міського центру зайнятості, яка полягає у тому, що КМЦЗ в порушення вимог п. 3 ч. 4. ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не зазначив у відповіді про відмову в задоволенні інформаційного запиту ОСОБА_3 від 31 березня 2014 року в частині пунктів 1-5 мотивовану підставу відмови, щодо якої зроблено запит, а також щодо п. 4 позовних вимог, а саме: щодо визнання протиправною бездіяльності першого заступника директора Київського міського центру зайнятості Мушинської Л.М., яка полягає у тому, що при підписанні відповіді на інформаційний запит ОСОБА_3 від 31.03.2014 року, нею не було перевірено відповідність відмови в задоволенні запиту ОСОБА_3 від 31.03.2014 р. в частині п. 1-5 вимогам п. 3 ч. 4 ст. 22 ЗУ «Про доступ до публічної інформації», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено мотивовану підставу відмови.

Виходячи із встановлених судом обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідь КМЦЗ належним чином мотивована, із зазначенням положень нормативно-правових актів та повідомлено обставини, пов'язані з відсутністю запитуваних документів на час надання відповіді, а тому підстав для задоволення вказаних позовних вимог не має.

Позовні вимоги зазначені в п. 3, а саме щодо визнання протиправною бездіяльності Київського міського центру зайнятості, яка полягає у тому, що КМЦЗ в порушення вимог п. 4 ч. 4 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не зазначив у відповіді про відмову в задоволенні інформаційного запиту ОСОБА_3 від 31 березня 2014 року в частині пунктів 1-5 порядок оскарження відмови, щодо якої зроблено запит, підлягають задоволенню, оскільки у вказаній відповіді не зазначено порядок її оскарження.

Щодо п. 5 позовних вимог, а саме: щодо визнання протиправною бездіяльності першого заступника директора Київського міського центру зайнятості Мушинської Людмили Миколаївни, яка полягає у тому, що при підписанні відповіді на інформаційний запит ОСОБА_3 від 31.03.2014 року, нею не було перевірено відповідність відмови в задоволенні запиту ОСОБА_3 від 31.03.2014 р. в частині п. 1-5 вимогам п. 4 ч. 4 ст. 22 ЗУ «Про доступ до публічної інформації», колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи висновки колегії суддів щодо п. 3 позовних вимог, беручи до уваги те, що вказана особа відповідно до положень ст. 16 вищевказаного Закону є відповідальною з питань запитів на інформацію та враховуючи положення п. 4.1.7. ДСТУ 2732-2004, яким визначено, що підпис (службового документу), це реквізит службового документа, який свідчить про відповідальність особи за його зміст та є єдиний чи один з реквізитів, що надають документові юридичну силу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Щодо п. 6 та п. 7 позовних вимог, а саме: щодо визнання протиправними дій директора Київського міського центру зайнятості Сухомлина Віктора Борисовича, які полягають у не всебічному та необ'єктивному розгляді скарги ОСОБА_3 від 29.04.2014 р. № Ч-25/18-13/1 (п. 6); щодо визнання протиправними дій Державного центру зайнятості Міністерства праці та соціальної політики, які полягають у не всебічному та необ'єктивному розгляді скарги ОСОБА_3 від 03.06.2014 р. (п. 7), колегія суддів зазначає наступне.

Як було зазначено вище, КМЦЗ на запит ОСОБА_3 від 31.03.2014 р. в частині пунктів 1-5 надав мотивовану відмову.

Скарги позивача на ім'я директора КМЦЗ Сухомлина В.Б. та на ім'я директора Державного центру зайнятості Харченка Ю.О. відносно відповіді на запит на інформацію, який сформований ґрунтуючись на положеннях Закону України «Про доступ до публічної інформації», формувалися позивачем ґрунтуючись на положеннях Закону України «Про звернення громадян». Надаючи відповіді позивачу на вказані скарги, відповідачі 2 та 4 також керувалися Законом України «Про звернення громадян», роз'яснюючи порядок оскарження в порядку ст. 19 зазначеного Закону.

Згідно із положеннями ч. 2. ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Враховуючи встановлені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачами 2 та 4 не порушено прав позивача у сфері відносин щодо доступу до публічної інформації, у тому числі щодо порядку розгляду скарг позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог зазначених в п. 6 та 7.

Щодо пунктів 9-13 позовних вимог, а саме щодо визнання протиправними рішень КМЦЗ щодо знищення договору, кошторису, навчального плану, які є додатками до договору, а також щодо визнання протиправними рішень КМЦЗ щодо знищення завіреної копії наказу про створення державної кваліфікаційної комісії, знищення протоколу засідань державної кваліфікаційної комісії, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, КМЦЗ не приймав індивідуальних (окремих) рішень про знищення вищезгаданих документів.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку відсутній предмет оскарження, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Також судова колегія вважає необхідним зазначити, стосовно вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, Пленум ВС України в своїй Постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

З огляду на те, що позивачем не зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди, тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

В свою чергу, доводи наведені в апеляційних скаргах спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи, а отже задоволенню не підлягають.

Отже, судова колегія визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, враховуючи відповідні правові норми та встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування статті 200 КАС України.

Керуючись статтями 195, 196, 200, 205, 206 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Київського міського центру зайнятості - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Гром Л.М.

Судді: Бєлова Л.В.

Вівдиченко Т.Р.