Справа № 815/5721/14
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2015-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5721/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2015 року м.Одеса

14:00

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Аракелян М.М.

Розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла адміністративна позовна заява (з урахуванням уточнень) ОСОБА_1, в якій позивач просить суд зобов'язати Державну податкову інспекцію у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області повернути суму помилково сплаченого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 63 014, 45 грн. та стягнути з відповідачів суму судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що на підставі Договору позики та Іпотечного договору, повідомивши відповідно до норм діючого законодавства іпотекодавців - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу іпотечного майна від свого імені третім особам, 02.09.2014 року уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу нежитлових приміщень. Договір Купівлі-продажу був укладений у відповідності до ст. 38 Закону "Про іпотеку" та на виконання застереження, зазначеного у Іпотечному договорі від 20 червня 2013 року. Продаж здійснено за 1 260 288, 99 грн. При цьому відповідно до вимог ст. 167, 172 Податкового кодексу України позивачкою було сплачено податок на доходи фізичних осіб у розмірі 5% бази оподаткування (63 014, 45 грн.), який на її думку був сплачений помилково, оскільки сума грошових коштів, які ОСОБА_1 отримала від продажу предмета іпотеки, не є доходом, так як Іпотечний договір від 20 червня 2013 року був укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики. Таким чином, реалізувавши предмет іпотеки, позивачка не отримала доходу, а лише повернула грошові кошти, які були передані нею у власність Позичальника за договором Позики. Крім того, у ст. 172 ПК України зазначено, що оподаткуванню підлягає саме дохід від операцій з продажу нерухомості. Так як доходу позивачка не отримувала від продажу нерухомості, то, відповідно, податок було сплачено помилково.

Представник відповідача / Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області / в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву від 11.12.2014 року за вх.. №30987/14 про розгляд справи за відсутності представника ДПІ у Приморському районі, оскільки, на думку податкового органу він не є належним відповідачем у справі.

Представник відповідача /Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області/ в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином та завчасно.

До суду від позивача 25.11.2014 року надійшла заява про залучення співвідповідачів та уточнення позовних вимог, згідно якої позивачка просила суд зобов'язати Державну податкову інспекцію у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області, Державну податкову інспекцію у Київському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області, Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області, Управління Державної казначейської служби України у м. Одесі Одеської області повернути ОСОБА_1 суму помилково сплаченого податку на доходи фізичних осіб у розмірі 63 014, 45 грн. та стягнути з відповідачів суму судового збору.

Ухвалою суду від 11.12.2014 року заяву про залучення співвідповідачів по справі задоволено частково та змінено статус Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області з третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача на другого відповідача по справі.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши положення законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 20.06.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 з одного боку - Позикодавець, а ОСОБА_2 з другого боку - Позичальник. Згідно п.1 договору позивачка передала, а Позичальник прийняв у власність грошові кошти у розмірі 723 573 грн., що еквівалентно 89 110 США. Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцю в строк та на умовах, передбачених вказаним договором, у строк не пізніше 20.06.2014 року. Вказаний договір був посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Одеського міського округу 20.06.2013 року, реєстраційний № 1054.

Також між позивачкою та ОСОБА_3 20.06.2013 року було укладено іпотечний договір, згідно умов якого ОСОБА_1 - «Іпотекодержатель», з однієї сторони та ОСОБА_3, іменована «Іпотекодавець» та ОСОБА_2 іменований «Боржник», з другої сторони, керуючись положеннями ст. 18 Закону України «Про іпотеку», уклали цей договір про забезпечення виконання умов Договору позики. Іпотека за цим Договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя щодо виконання Іпотекодателем кожного і всіх його Зобов'язань за Договором позики у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Договорі позики, з усіма змінами і доповненнями до нього.

Пунктом 6.3 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором Іпотекодержателя: 1) за рішенням суду; 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Пункт 6.7 договору передбачає застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки або шляхом продажу Предмету іпотеки Іпотекодержателем будь-якій особі. У разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на Предмет іпотеки, задоволення вимог Іпотекодержателя можливе шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу, Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». (п. 6.7.2 Іпотечного договору.)

Так, 02.09.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 4406. Згідно умов вказаного договору ОСОБА_1 Продавець з однієї сторони, а ОСОБА_4 - Покупець з другої сторони. Відповідно до умов договору Продавець продає, а Покупець купує (приймає у власність) нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Суворова, буд. 33 загальною площею 2011 кв. м.

Відповідно до пункту 1.4 вказаного договору визначено, що право реалізації нежитлових приміщень, які є предметом Іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та посвідченого 20.06.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 1058, виникає із застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зазначеного в п. 6 вищевказаного Іпотечного договору, шляхом застосування процедури продажу, яка встановлена ст.38 Закону України «Про іпотеку», а саме право продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Суворова, буд. 33, надано ОСОБА_1 від свого імені іншій особі - покупцю.

Перед підписанням договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 було сплачено до державного бюджету податок на доходи фізичних осіб у розмірі 5 % бази оподаткування операції з продажу об'єкта нерухомості, що становить 63 014, 45 грн.

Позивачка вважає вказану суму податку на доходи фізичних осіб сплаченою помилково та звернулася до суду з позовом про її повернення шляхом зобов'язання відповідачів вчинити певні дії.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 37 вказаного закону передбачено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на

нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК України, доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Відповідно до підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи. Відповідно до підпункту 164.2.3 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є доходи від продажу об'єктів майнових і немайнових прав. В результаті здійснення операції купівлі-продажу дохід отримала позивачка і саме вона є платником податку.

Як зазначено у пункті 172.1 статті 172 Податкового кодексу України, дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об'єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується. Дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більше як одного з об'єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об'єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті (тобто квартира, що перебувала у власності платника податку не більше трьох років), підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу (пункт 172.2 статті 172 Податкового кодексу України).

Таким чином Податковим кодексом України визначено умови для звільнення від оподаткування податком на доходи фізичних осіб операцій з продажу нерухомого майна - 1) не частіше одного разу протягом звітного податкового року, 2) за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки.

Відповідно до ст.. 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до приписів ст.. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до

закону.

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цей об'єкт.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Отже чинним законодавством України чітко розмежовано зміст та істотні умови договорів іпотеки та договорів купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статею 36 визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет

іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне

застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, з вказаного вбачається про відсутність об'єкту оподаткування податком з доходів фізичних осіб при переході права власності від фізичної особи - іпотекодавця до іпотекодержателя за договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, п 6.3 Іпотечного договору від 20.06.2013 року укладеного між позивачкою та ОСОБА_3, передбачено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором Іпотекодержателя: 1) за рішенням суду; 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Пункт 6.7 договору передбачає застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки або шляхом продажу Предмету іпотеки Іпотекодержателем будь-якій особі. У разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на Предмет іпотеки, задоволення вимог Іпотекодержателя можливе шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; продажу, Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». (п. 6.7.2 Іпотечного договору).

Разом з цим, відповідно до Листа Міністерства юстиції України "Щодо визначення об'єкта оподаткування податком з доходів фізичних осіб у разі невиконання боржником своїх зобов'язань щодо повернення позики та звернення при цьому кредитором стягнення на предмет застави" від 27.03.2009 № 4172-0-26-09-8 визначено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок забезпечення основного зобов'язання, іпотекодавець від такого способу відчуження не отримує доходу, який є об'єктом оподаткування податком з доходів фізичних осіб. Звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки є забезпеченням виконання іпотекодавцем зобов'язання за договором іпотеки.

З вказаного вбачається, що саме іпотекодавець від такого способу відчуження не отримує доходу, тобто оформлення договору купівлі-продажу ОСОБА_1 не звільняє останню від оподаткування податком з доходів фізичних осіб, оскільки вона є іпотекодержателем.

Крім того, відповідно до п. 6.5 договору купівлі-продажу ОСОБА_1 повідомила, що їй роз'яснено та зрозуміло зміст ст. 172 Податкового кодексу України (порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) об'єктів нерухомого майна), згідно з яким податок з доходу від продажу нерухомого майна, яке є предметом цього договору, нарахований та сплачений ОСОБА_1 особисто повністю до підписання цього договору.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 3.1 договору купівлі-продажу від 02.09.2014 року продаж об'єкта купівлі-продажу, за домовленістю сторін, вчиняється за 1 260 288 грн., які Покупець перерахував на рахунок Продавця повністю до підписання договору, та саме від цієї суми позивачкою було сплачено податок на доходи фізичних осіб у розмірі 5% бази оподаткування, що становить 63 014, 45 грн., тоді, як сума позики за договором позики від 20.06.2013 року склала 723 573 грн.

Згідно з ч.2 ст.5 Бюджетного кодексу України Місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.

У відповідності до змісту ст.64 Бюджетного кодексу України до доходів, що закріплюються за бюджетами місцевого самоврядування та враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належить, зокрема, податок на доходи фізичних осіб, а саме 60 відсотків податку на доходи фізичних осіб (крім податку на доходи фізичних осіб, визначеного пунктом 1-1 частини другої статті 29 цього Кодексу), що сплачується (перераховується) згідно з Податковим кодексом України на відповідній території (крім території міст Києва та Севастополя);

Відповідно до п.43.1 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Згідно з п.43.3 - 43.5 Податкового кодексу України обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку.

Контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Пунктом 3 р.1 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказ Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року N 787, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 р. за N 1650/24182, (надалі - Порядку) передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства) з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень (далі - рахунки за надходженнями), відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

В силу п.5 р.1 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Подання в довільній формі подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Відповідно до п 10 р.1 Порядку заява та/або подання подається до відповідного органу Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету. Органи Казначейства приймають подання від органів, які контролюють справляння надходжень бюджету або які здійснюють облік заборгованості в розрізі позичальників, у строки, визначені нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів.

Підпунктом 41.1.1 п.41.1 ст.41 ПК України визначено що контролюючими органами щодо податків, які справляються до бюджетів та державних цільових фондів, крім зазначених у підпункті 41.1.2 цього пункту, а також стосовно законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на органи державної податкової служби, є органи державної податкової служби.

Згідно до п. 1. р.2 Порядку операції з повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів здійснюють органи Казначейства.

Відтак, органи Казначейства здійснюють повернення помилково сплаченого до місцевого бюджету податку з доходу фізичних осіб за наявності відповідної заяви платника та подання органу податкової служби.

Таким чином, податковий орган у випадку встановлення факту помилково сплаченого податку з доходів фізичних осіб за заявою платника податку зобов'язаний підготувати висновок за формою передбаченою Про затвердження Порядку взаємодії територіальних органів Міністерства доходів і зборів України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань, затверджених наказом Міністерства доходів і зборів України міністерством Фінансів України 30.12.2013 № 882/1188, органи Державного казначейства України зобов'язані здійснити повернення помилково сплачених сум грошових зобов'язань.

При цьому, доказів звернення з відповідною заявою ОСОБА_1 до податкового органу та до органу Державної казначейської служби та відповідно, висновку за результатами розгляду заяви, позивачкою не надано, а отже її права та інтереси діями (бездіяльністю) відповідачів не могли бути порушені.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Беручи до уваги вищенаведене, проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а, відтак, задоволенню не підлягають.

Керуючись ч.6 ст.128, ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя М.М. Аракелян

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про зобов'язання вчинити певні дії відмовити.