Справа № 623/4286/14-а
Суддя: Бутенко В. М.
Дата ухвалення: 2015-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер справи 623/4286/14-а
Номер провадження 2-а/623/3/2015
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2015 року м. Ізюм

Суддя Ізюмського міськрайонного суду Харківської області Бутенко В.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області про визнання дій противоправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

15 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області (далі - Управління ПСЗН), в якому просить суд:

1. Визнати неправомірними дії Управління ПСЗН щодо відмови по перерахуванню, нарахуванню та виплати щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2014 рік ОСОБА_1, як інваліду ІІ групи, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

2. Стягнути з Управління ПСЗН на користь ОСОБА_1 недоплачену щорічну разову допомогу на оздоровлення за 2014 рік у сумі 6 120 гривень, з урахуванням сплачених сум.

3. Визнати неправомірними дії Управління ПСЗН щодо відмови по перерахуванню, нарахуванню та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік ОСОБА_1, як інваліду ІІ групи, в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

4. Стягнути з Управління ПСЗН на користь ОСОБА_1 недоплачену щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік у сумі 5 342 гривні, з урахуванням сплачених сум.

В обґрунтування позову вказав, що він є інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС. Йому щорічно повинна надаватися допомога на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та щорічно до 5 травня повинна надаватися разова грошова допомога в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Але, Управління ПСЗН, всупереч законодавству України, неправомірно виплатили йому у лютому 2014 року в неповному розмірі належну йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2014 рік в сумі 120 грн та у квітні 2014 року в неповному розмірі належну йому щорічну разову допомогу до 5 травня 2014 року в сумі 2250 грн.

Недоплачена виплата щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2014 рік складає 6120 гривень з урахуванням сплаченої суми (1218 х 5 = 6240 грн - 120 грн).

Недоплачена виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік складає 5342 гривні з урахуванням сплаченої суми (949 х 8 = 7592 грн - 2250 грн).

У липні 2014 року позивач звернувся до Управління ПСЗН із заявою про перерахування та виплату йому недоотриманої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік та недоотриманої щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2014 рік, але Управління ПСЗН відмовив йому у здійсненні соціальних виплат в розмірах визначених ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Вважає ці дії відповідача неправомірними і тому він подав позов до суду.

(а.с.1-2)

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився і у заяві просив розглядати справу без його участі (а.с. 13), інтереси позивача представляв представник ОСОБА_3 (а.с.11-12), який в судове засідання не з'явився і у заяві просив розглядати справу без його участі (а.с. 28, 32).

Відповідач Управління ПСЗН в особі начальника управління Петрової Н.П. надали заперечення на позов та просить суд залишити позов без розгляду або відмовити в його задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначили, що Управління ПСЗН з адміністративним позовом ОСОБА_1 про визнання противоправних дій та бездіяльність не згодне з наступних підстав:

1. Згідно ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в якій зазначається «Одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стати інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України» (Текст статті 48 в редакції Закону № 2532-ХІІ від 01.07.92р. із змінами, внесеними згідно із Законами N 230/96-ВР від 06.06.96. № 563- XIV від 25.03.99, № 2638-ІІІ від 11.07.2001р. на теперішній час - офіційний сайт Верховної Ради України), Бюджетного Кодексу України, Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року, яка є чинна на даний час, позивачеві виплачена щорічна допомога на оздоровлення за 2014 рік в сумі 120 гривень 27.02.2014 року.

2. В прикінцевих положеннях Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» зазначено, що у 2014 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2014 рік.

3. В Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року № 4 «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв'язку з застосуванням статей 39, 48, 50, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зазначається, що у разі наявності колізій між нормами законів, які мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той із них, який прийнято пізніше.

4. Відповідачем були порушені терміни для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень щодо перерахунку та виплат разової грошової допомоги на оздоровлення за 2014 рік, визначенні ст. ст. 99, 100 КАС України.

5. Згідно Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про Державний бюджет України на 2014 рік», Бюджетною Кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України № 102 від 16.04.2014 року позивачеві була виплачена одноразова грошова допомога до 5 травня за 2014 рік в сумі 2250 гривень в квітні 2014 року в межах фінансування з Державного бюджету України.

6. В прикінцевих положеннях Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» зазначено, що у 2014 році норми і положення статей 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 9 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2014 рік.

7. У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення.

Державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами КМУ.

У Рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 Конституційний Суд України визначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п.5 ч.1 ст. 4 Бюджетного кодексу України.

Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

8. Заборгованість Управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради як органу місцевого самоврядування за бухгалтерським обліком установи перед позивачем відсутня, так як управлінням здійснюються тільки вказані соціальні виплати через делеговані повноваження фінансуванням з Державного бюджету України, і не здійснюється розрахунок чи перерахунок розмірів цих виплат.

Відповідач у наданих запереченнях на позов просить суд справу розглядати без їх участі.

(а.с. 20-22)

Оскільки від всіх осіб, які беруть участь у справі, надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, враховуючи неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд на підставі ч.4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалів (а.с. 13, 22, 28, 32).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році та особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи у 1986 році, Категорія 1, що підтверджується посвідченням Серія НОМЕР_1 від 24.05.1992 року і вкладкою до посвідчення № 113958 від 16.08.2001 року, з 09.08.2001 року йому встановлено 2 групу інвалідності по захворюванню, пов'язаному з аварією на Чорнобильській АЕС, має статус інваліда 2 групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕ Серія ХАР-01 № 015104 від 09.08.2001 року та має право на пільги встановлені законодавством України для інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 19.09.2011 року (а.с. 4-7).

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені та закріплені в Законі України від 28.02.1991 року №796 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки відповідно до ч.1 ст. 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Відповідно до ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХІІ (частина четверта статті 48 в редакції Закону № 230/96-ВР від 6.06.1996р.) (далі по тексту - Закон № 796-ХІІ) інвалідам війни 2 групи виплачується щорічна допомога на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч.ч.5,7 ст. 48 Закону № 796-ХІІ щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

Відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ (частина ст. 13 в редакції Закону № 397-ХIV від 25.12.1998р., із доповненнями, внесеними згідно із Законом № 52-IV від 4.07.2002р.), щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам 2 групи - восьми мінімальних пенсій за віком.

Згідно ст. 17-1 Закону № 3551-ХІІ щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання. Особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Вказані виплати здійснюються відповідними органами та мають разовий характер. Таким чином, право особи на їх отримання та обов`язок органів праці та соціального захисту населення здійснити такі виплати припиняються з моменту виплати певних сум, розмір яких визначається на час їх здійснення.

Отже, перевіряючи правомірність дії Управління ПСЗН щодо здійснення виплат позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня та щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2014 рік, суд застосовує законодавство, яке діяло на час їх вчинення, виходячи з наступного.

Згідно наданої копії паспорта серії НОМЕР_3, виданого Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області 18 травня 2000 року, ОСОБА_1 значиться зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1, та згідно посвідченню серії НОМЕР_2 обліковується в Управлінні ПСЗН (а.с. 3, 4).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні ПСЗН і отримував щорічну допомогу на оздоровлення відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та щорічну разову грошову допомогу до 5 травня відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Матеріалами справи встановлено і не заперечується сторонами, що Управлінням ПСЗН щорічна допомога на оздоровлення як потерпілому від наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії позивачу за 2014 рік була нарахована і виплачена 27 лютого 2014 року в розмірі 120 гривень на підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Бюджетного кодексу України, Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в межах фінансування з Державного бюджету України.

Управлінням ПСЗН щорічна разова грошова допомога до 5 травня як потерпілому від наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, інваліду ІІ групи, позивачу ОСОБА_1 за 2014 рік була нарахована і виплачена 29 квітня 2014 року в розмірі 2250 гривень на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», Бюджетною Кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2014 року № 102 в межах фінансування з Державного бюджету України.

(а.с. 8, 20-22)

04 липня 2014 року ОСОБА_1 звертався до Управління ПСЗН із заявою щодо недоотриманої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та недоотриманої щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2014 рік в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 09.07.2014 року № 4415 Управління ПСЗН надали відповідь ОСОБА_1, в якому повідомлено, що після надходжень з Державного бюджету України коштів йому була перерахована щорічна допомоги на оздоровлення особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи за 2014 рік - 27.02.2014 року в сумі 120,00 гривень, та одноразова грошова допомоги до 5 травня за 2014 рік - 29.04.2014 року в сумі 2250,00 гривень на його особистий рахунок в Ощадбанку.

(а.с. 8)

Не погодившись з відмовою відповідача щодо соціальних виплат, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Згідно з вимогами частин 1 і 2 статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом 15.10.2014 року із вимогами до суб'єкта владних повноважень (Управління ПСЗН) щодо захисту його порушених прав в частині перерахуванню, нарахуванню та виплати щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2014 рік, як інваліду ІІ групи, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та стягнення з Управління ПСЗН на його користь недоплачену щорічну разову допомогу на оздоровлення за 2014 рік у сумі 6 120 гривень, з урахуванням сплачених сум.

З аналізу положень преамбули Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» судом встановлено, що виплати, передбачені зазначеним Законом, є заходами соціального захисту населення, що постраждало внаслідок аварії на ЧАЕС, та за своєю правовою природою є відповідною соціальною допомогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про правильність застосування судом строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Вказані виплати здійснюються відповідними органами та мають разовий характер. Таким чином, право особи на їх отримання та обов`язок органів праці та соціального захисту населення здійснити такі виплати припиняються з моменту виплати певних сум, розмір яких визначається на час їх здійснення.

Слід відмітити, що як вбачається з матеріалів справи, порушення прав позивача в частині нарахуванню та виплати щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2014 рік відбулось разове - при отриманні ним щорічної допомоги на оздоровлення 27.02.2014 року в сумі 120,00 гривень, а при отриманні щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік позивач був обізнаний про порушення його прав та мав змогу звернутись до суду за їх захистом.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом (15.10.2014 р.), шестимісячний строк на звернення до суду з позовом (15.04.2014 р.), період, за який позивач просить суд захистити його права (з 27.02.2014 року), суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку, починаючи з 15.04.2014 року.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Однак позивачем до суду не було надано доказів поважності пропуску строку для звернення до адміністративного суду з позовом в частині щодо захисту його порушених прав в частині перерахуванню, нарахуванню та виплати щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2014 рік ОСОБА_1, як інваліду ІІ групи, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та стягнення з Управління ПСЗН на користь ОСОБА_1 недоплачену щорічну разову допомогу на оздоровлення за 2014 рік у сумі 6 120 гривень, з урахуванням сплачених сум, за період з 27.02.2014 року по 14.04.2014 року.

Чинними положеннями ч.1 ст. 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановлюється ухвала.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки, позивачем до суду не надано доказів поважності пропуску строку для звернення до суду з позовом щодо захисту його порушених прав в частині перерахуванню, нарахуванню та виплати щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2014 рік, як інваліду ІІ групи, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та стягнення з Управління ПСЗН на його користь недоплачену щорічну разову допомогу на оздоровлення за 2014 рік у сумі 6 120 гривень, з урахуванням сплачених сум, а судом не знайдено підстав для поновлення такого строку, позивачем порушені вимоги ст. 99 КАС України, а тому у відповідності до ст. 100 КАС України адміністративний позов в зазначеній частині слід залишити без розгляду, як поданий з пропуском встановленого законом шестимісячного строку звернення до суду, без поважних причин.

Відносно позовних вимог позивача в частині визнання неправомірними дії Управління ПСЗН щодо відмови по перерахуванню, нарахуванню та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік, як інваліду ІІ групи, в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та стягнення з Управління ПСЗН на його користь недоплачену щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік у сумі 5 342 гривні, з урахуванням сплачених сум, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня інвалідам війни ІІ групи виплачується разова грошова допомога у розмірі вісім мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 20 Розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» була змінена вище зазначена стаття Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме передбачено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом України про Державний бюджет.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. № 10-рп/2008 визнані такими, що не відповідають Конституції України положення п. 20 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» стосовно виплати щорічної разової допомоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

У 2009-2014 роках зміни до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не вносилися.

Таким чином, відповідач у 2014 році повинен був застосовувати законодавство, яке діяло на час проведення відповідних щорічних виплат грошової допомоги до 5 травня, а саме, ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 09.07.2007 року, а саме інвалідам війни щорічно до 5 травня виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам II групи - вісім мінімальних пенсій за віком.

При обчисленні разової грошової допомоги до 5 травня, розмір мінімальної пенсії за віком розраховується виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». А саме, відповідно до ч.1 ст. 28 цього Закону, розмір мінімальної пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок 20 років страхового стажу, встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України та щороку затверджується Верховною Радою України в Законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Щодо дій відповідача стосовно призначення позивачу до виплати разової грошової допомоги до 5 травня 2014 року відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 16.04.2014 року №102, суд зазначає, що відповідно до п. 6-7 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 № 719-VII установлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

Вказана норма набула чинності з 03.08.2014 року у зв'язку з вступом в законну силу Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року № 1622-VII.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного Кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

З аналізу наведених норм вбачається, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян у 2014 бюджетного року делеговано Кабінету Міністрів України.

З метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Кабінетом Міністрів України прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2014 року № 102, відповідно до якої у 2014 році розмір щорічної разової допомоги до 5 травня інвалідам війни 2 групи встановлено у розмірі 2250 гривень.

Оскільки з однопредметних законодавчих норм рівної ієрархії при вирішенні спору застосуванню підлягає законодавча норма, що не визнана неконституційною та прийнята пізніше, в даному випадку норми Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року № 1622-VII мають застосовуватись з 03.08.2014 року замість відповідних норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З матеріалів справи вбачається, що спірна щорічна одноразова грошова допомога до 5 травня за 2014 рік нарахована у розмірі 2250,00 грн та виплачена позивачу 29 квітня 2014 року, тобто до моменту набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року № 1622-VII (а.с. 8).

Доказів сплати позивачу суми недоплаченої щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік у розмірі, встановленому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що права позивача щодо отримання щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік у розмірі, встановленому ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», порушені.

Таким чином, здійснюючи нарахування та виплату позивачу у 2014 році щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік у розмірі меншому ніж це передбачено ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідач діяв неправомірно.

Суд вважає неправомірним посилання Управління ПСЗН на норми Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 16 квітня 2014 року № 102, якими обґрунтовано висновок щодо правомірності нарахування та виплати щорічної разової допомоги до 5 травня інвалідам війни 2 групи у розмірі 2250,00 гривень.

Виходячи з викладеного суд вважає, що при визначенні позивачеві розміру одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік відповідач повинен був керуватись положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не постанови Кабінету Міністрів України від 16.04.2014 року № 102.

Проте, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з Управління ПСЗН недоотриманої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у визначених позивачем грошових сумах не підлягають задоволенню, оскільки суд не може перебирати на себе функцію здійснення перерахунку та нарахування недоотриманих сум грошової допомоги замість органу, якому надані такі повноваження.

При цьому, з метою належного захисту порушених прав позивача, та у відповідності до ч.2 ст. 11 КАС України, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача провести перерахунок та виплату спірної щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік у розмірі, встановленому ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові витрати по справі підлягають розподілу у відповідності до ст. 94 КАС України.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 10-18, 71-72, 122, 159, 160-163, 167 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області про визнання дій противоправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області при виплаті ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік у меншому розмірі, ніж передбачено статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, з розміру встановленого у відповідності до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням фактично виплачених сум.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області за період з 27.02.2014 року по 14.04.2014 року в частині визнання неправомірними дії щодо відмови по перерахуванню, нарахуванню та виплати щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2014 рік ОСОБА_1, як інваліду ІІ групи, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та стягнення на користь ОСОБА_1 недоплачену щорічну разову допомогу на оздоровлення за 2014 рік у сумі 6 120 гривень, з урахуванням сплачених сум, - залишити без розгляду.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Судові витрати на судовий збір віднести за рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги в строк десять днів з дня отримання копії постанови до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ізюмський міськрайонний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається до суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя -