Справа № П/811/3921/14
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2015-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2015 року справа №П/811/3921/14

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Брегея Р.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції (далі - виконавча служба) про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з заявою до виконавчої служби про зобов'язання зняти арешт з майна, який накладений на підставі постанови від 01 червня 2010 року.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що, закінчивши виконавче провадження, відповідач всупереч вимогам закону не скасував постанову про накладення арешту на його майно.

Відповідач не надіслав заперечень.

Ухвалою суду від 26 листопада 2014 року прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с.17).

Суд, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про задоволення позову з таких підстав.

Встановлені судом обставини, що стали підставами звернення.

Так, у відповідача у 2010 році на виконанні перебувала постанова органу Державної автомобільної інспекції від 02 листопада 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у сумі 500 грн. (а.с.25-26).

19 лютого 2010 року відкрито виконавче провадження (а.с.25-26).

01 червня 2010 року виконавча служба прийняла постанову про накладення арешту на майно позивача у межах суми звернення стягнення (а.с.27).

Відомості про накладення арешту на майно внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майна (далі - Реєстр) 15 числа того ж місяця і року (а.с.7-8).

18 червня 2010 року відповідач прийняв рішення про закінчення виконавчого провадження на підставі статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) (а.с.31).

Процесуальне рішення виконавчої служби не роз'яснює підстави його прийняття (не містить посилання на пункт статті Закону).

Постанова про закінчення виконавчого провадження не містить рішення про скасування арешту майна боржника та відомостей про його направлення до іншого відділу державної виконавчої служби.

У постанові виконавчої служби зазначено, що боржник працює на підприємстві, яке розміщене у м.Дніпропетровськ.

За повідомленням відповідача матеріали виконавчого провадження направлено за належністю до Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Управління) у 2010 році (а.с.24, 40-41).

Управління ж повідомило, що не отримувало згадане виконавче провадження (а.с.43).

Більше того, сповістило суд, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (далі - Реєстр 2) у відділах державної виконавчої служби Дніпропетровської області не перебували провадження про стягнення коштів з позивача (а.с.43).

Відповідно до інформації з Реєстру 2 виконавче провадження щодо позивача завершено (виконавчий документ повернутий без виконання) (а.с.33).

Відомості про арешт майна ОСОБА_1 містяться у Реєстрі досі (а.с.7-8).

Юридична оцінка встановлених судом обставин справи.

Перш за все, проаналізувавши постанову виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження, суд встановив, що таке рішення прийнято на підставі пункту 10 статті 37 Закону (в редакції, яка діяла станом на 18 червня 2010 року).

Це доводиться тим, що підставою його прийняття є встановлений факт працевлаштування боржника на підприємстві, яке розміщене на території іншого регіону.

Цією нормою права передбачалось, що виконавче провадження підлягає закінченню у випадку направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Частиною 1 статті 38 Закону (в редакції, яка діяла на час повернення виконавчого документу) визначалось, що у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження, у виконавчої служби не виник обов'язок скасувати арешт майна ОСОБА_1

Водночас, суд встановив, що виконавче провадження є втраченим, оскільки інший відділ державної виконавчої служби не одержував згадану постанову Державної автомобільної інспекції та матеріали закінченого виконавчого провадження.

А тому, цей відділ і не відкривав знову виконавче провадження про стягнення штрафу з позивача.

За своєю правовою природою арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (частина 1 стаття 57 Закону).

Проаналізувавши матеріали справи, суд встановив, що протягом 4 років держава (в особі Державної автомобільної інспекції та Державної виконавчої служби) не прагнула реального виконання рішення про стягнення штрафу з ОСОБА_1

Це доводиться тим, що відповідач не перевірив одержання іншим відділом виконавчої служби матеріалів закінченого виконавчого провадження, а Державна автомобільна інспекція - виконання постанови про стягнення штрафу.

Більше того, ці державні органи не спромоглися вжити заходів стосовно відновлення втраченого виконавчого провадження.

Таким чином, арешт майна ОСОБА_1 втратив основну мету застосування (забезпечення реального виконання рішення).

Отже, постанову виконавчої служби про арешт майна позивача належить скасувати.

У зв'язку з втратою виконавчого провадження скасувати її повинен саме суд відповідно до приписів статті 60 Закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовільнити.

Скасувати постанову Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції від 01 червня 2010 року про арешт майна ОСОБА_1.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 73,10 грн.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду Р.І.Брегей