Справа № 9101/6087/2012
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"13" травня 2014 р. справа № 2а-0470/11139/11

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Синельниківська Теплоізоляція»

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 р. у справі № 2а-0470/11139/11

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Публічного акціонерного товариства «Синельниківська Теплоізоляція»

про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

встановив:

У вересні 2011 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції у розмірі 15 601,68 грн. за порушення нормативу робочих місць інвалідів та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 388, 44 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 р. позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що відповідачем, відповідно до п.3 п.14 Положення «Про робоче місце інваліда та порядок працевлаштування інвалідів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року №314, атестація робочих місць для працевлаштування інвалідів за участю працівників МСЕК, не проводилась, тому суд прийшов до висновку, що відповідач не вжив всіх можливих заходів, спрямованих на забезпечення працевлаштування інвалідів на підприємстві.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав.

Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, наявні в

матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є юридичною особою та належить до підприємств, яким, відповідно до ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон №875-ХІІ), встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідачем було подано до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2010 рік.

Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою 10-ПІ річна, середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві відповідача у 2009 році склала 119 осіб. Відповідно до нормативу, передбаченого ст. 19 Закону №875-ХІІ, у відповідача мали бути працевлаштовані інваліди в кількості 5 осіб. Фактично, на підприємстві відповідача у 2010 році було працевлаштовано 2 інваліди.

На підставі листа відповідача від 18.10.2011 року №669 позивачем проведено позапланову невиїзну перевірку правильності заповнення та розрахунків у звітності ф. 10-ПІ «Звіт про зайнятість працевлаштування інвалідів за 2010 рік».

За результатом перевірки позивачем складеного Акт №406 від 21.10.2011 року.

Відповідно до акту фактична середньооблікова кількість штатних працівників, яким встановлена інвалідність становить 4, а не 2, як вказано відповідачем у звіті.

У зв'язку з тим, що відповідачем не було працевлаштовано 1 інваліда за результатами перевірки відповідачу запропоновано сплатити адміністративно-господарські санкції в сумі 15601,68 грн. та самостійно розрахувати пеню починаючи з 15.04.2011 р.

Вказану суму адміністративно-господарських санкцій та пеню в сумі 388,44 грн. відповідач в добровільному порядку не сплатив, тому позивач звернувся до суду першої інстанції про стягнення вказаних сум.

Колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для нарахування позивачу адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць інвалідів, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ст. 20 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Таким чином, матеріали справи підтверджують факт невиконання відповідачем вимог законодавства щодо працевлаштування інвалідів, тобто вчинення правопорушення у сфері господарської діяльності та обґрунтованість розрахунку адміністративно-господарських санкцій, здійсненого позивачем. Загальні принципи застосування відповідальності за такі правопорушення визначені у Господарському кодексі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою названої статті встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Судом першої інстанції встановлено, що упродовж 2010 p. підприємство подавало до Синельниківсьго центру зайнятості Звіти по формі № 3-ПН «Про наявність вакансій», у тому числі, для осіб з обмеженими фізичними можливостями, починаючи з 01.01.2010 по 31.12.2010 року.

Інформація про наявність вакансії Синельниківським центром зайнятості доводилась до інвалідів, які звертались до центру зайнятості з питання працевлаштування.

Наказом №3 від 04.01.2010 року відповідачем було створено робочі місця для інвалідів.

Доказів того, що відповідач безпідставно відмовлявся від працевлаштування інвалідів суду не надано.

Посилання суду першої інстанції на невиконання відповідачем положень п.3 п.14 Положення «Про робоче місце інваліда та порядок працевлаштування інвалідів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1995 року №314, є помилковим, оскільки це положення втратило законну силу 31.01.2007 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України N 70 від 31.01.2007 року.

Отже, відповідачем, прийняті всі належні заходи щодо працевлаштування інвалідів, правила здійснення господарської діяльності не порушені.

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надати державній службі занятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, слід окремо зазначити, що за правилами викладеними у ч.1 ст.18 Закону №875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звертання до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Таким чином, згідно діючого законодавства, обов'язок з пошуку робочих місць для інвалідів покладено як на державну службу зайнятості, так і на самих інвалідів, а обов'язок роботодавця є вже безпосереднє працевлаштування інваліда на спеціально створене робоче, місце, тобто укладення з ним трудового договору. Обов'язок державних органів щодо організації працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання, передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів, інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Принцип застосування відповідальності лише за наявності вини закріплено в теорії права, та конкретизовано для господарських правовідносин у ч.2 ст. 218 ГК України, якою повинен керуватися суд при вирішені даної справи. Застосування відповідальності без наявності вини, можливо лише у випадках, прямо передбачених законодавством, що регулює конкретні суспільні правовідносини. Якщо законом не передбачено застосування відповідальності без наявності вини, то суд при вирішенні справи виходить із загального принципу застосування відповідальності - лише за наявності вини.

Отже, відповідач довів факт відсутності вини та неможливість уникнення правопорушення з незалежних від нього причин, що виключає підстави для притягнення його до відповідальності.

Щодо стягнення пені колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону №875-ХІІ порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для нарахування пені є наявність порушення, за яке передбачено стягнення адміністративного - господарських санкцій, та порушення термінів їх сплати.

Оскільки підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій відсутні, то пеня окремому застосуванню та нарахуванню не підлягає, а вимога щодо стягнення пені є такою, що не відповідає нормам ч.4 ст.20 Закону №875-ХІІ.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставин, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають цим обставинам, що є підставою для скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст. 202 КАС України.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Синельниківська Теплоізоляція» задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.10.2011 р. у справі № 2а-0470/11139/11 скасувати.

В позові відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун