Справа № 826/20591/13-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 року м. Київ К/800/36461/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Зайцева М.П., Сіроша М.В., розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуМіжрегіонального головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників податків
на постановуОкружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2014
та ухвалуКиївського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2014
у справі №826/20591/13-а
за позовомПриватного акціонерного товариства «Київський електровагоноремонтний завод імені Січневого повстання 1918 року»
доМіжрегіонального головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників податків
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.10.2013 №№, та від 05.12.2013 №№, ,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Київський електровагоноремонтний завод імені Січневого повстання 1918 року» звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників податків від 23.10.2013 №№, та від 05.12.2013 №№, .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2014 у даній справі, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2014, вказаний позов задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення великих платників податків від 23.10.2013 №№, та від 05.12.2013 №№, .

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Локомотив СП» за період з 01.09.2011 по 31.1.2012, за результатами якої складено акт №1200/40-10/00480247 від 10.10.2013 про порушення позивачем вимог:

- пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток в розмірі 354589 грн., у тому числі за 3 квартал 2011 року в сумі 10181 грн., 4 квартал 2011 року в сумі 59737 грн., 1 квартал 2012 року в сумі 60163 грн., 2 квартал 2012 року в сумі 63334 грн., 3 квартал 2012 року в сумі 110090 грн., 4 квартал 2012 року в сумі 51084 грн.;

- пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пунктів 200.3, 200.1 статті 200, пунктів 201.1, 201.4, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження сум ПДВ, які задекларовані до сплати в сумі 351179 грн., в тому числі за вересень 2011 року - 9303 грн., жовтень 2011 року - 9790 грн., листопад 2011 року - 46256 грн., грудень 2011 року - 7127 грн., лютий 2012 року - 6284 грн., березень 2012 року - 13321 грн., квітень 2012 року - 32769 грн., травень 2012 року - 4211 грн., червень 2012 року - 28939 грн., липень 2012 року - 18887грн., серпень 2012 року - 19449 грн., вересень 2012 року - 89996 грн., жовтень 2012 року - 64847 грн.

На підставі названого акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 23.10.203 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на суму 438974 грн., в тому числі основний платіж в сумі 351179 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 87795 грн.; та №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 425757 грн., в тому числі основний платіж в сумі 354589 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 71168 грн.

Також, відповідачем була проведена позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання податкового законодавства по взаємовідносинах з ПП «Стройторг Т» за період з 01.01.2011 по 30.09.2013, за результатами якої складено акт №46/40-10/00480247 від 20.11.2013 про порушення позивачем вимог:

- пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до завищення витрат у зв'язку з придбанням товарів на суму 304491,72 грн., в тому числі за 2 квартал 2011 року - 12369 грн., 4 квартал 2011 року - 130276,53 грн., 1 квартал 2012 року - 78646,19 грн., 3 квартал 2012 року - 83200 грн., в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 66797грн., у тому числі за 2 квартал 2011 року в сумі 2845 грн., 4 квартал 2012 року в сумі 29964 грн., 1 квартал 2012 року в сумі 16516 грн., 3 квартал 2012 року в сумі 17472 грн.;

- пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.3 статті 200, пунктів 201.1, 201.4, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження сум ПДВ, які задекларовані до сплати в розмірі 60898 грн., в тому числі за травень 2011 року - 2474 грн., листопад 2011 року - 22074 грн., грудень 2011 року - 3981 грн., січень 2012 року - 9523 грн., лютий 2012 року - 6206 грн., липень 2012 року - 8320 грн., серпень 2012 року - 8320 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 05.12.2013 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на суму 90110 грн., в тому числі основний платіж в сумі 60898 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 29213 грн.; та №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 83791 грн., в тому числі основний платіж в сумі 66797 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 16994 грн.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій визнали необґрунтованим донарахування контролюючим органом податку на прибуток та податку на додану вартість, а також застосування штрафних санкцій, мотивувавши рішення тим, що реальність господарських операцій з контрагентами підтверджується первинними документами.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Пунктом 15.1 статті 15 Податкового кодексу України платника податку визначено як особу, на яку згідно із цим Кодексом на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів.

Одночасно пунктом 36.5 статті 36 Податкового кодексу України передбачено, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених Податковим кодексом або законами з питань митної справи.

Податкові зобов'язання з ПДВ у відповідності до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України визначаються сальдовим методом, який передбачає необхідність врахування як надходжень сум податку разом із вартістю товарів (послуг), що поставляються платником податку, так і витрат цього платника на сплату сум ПДВ у складі ціни товарів (послуг), що придбані ним з метою використання у господарській діяльності.

Відповідно до приписів підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За вимогами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Разом з тим, приписами пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит та валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

При цьому, надаючи оцінку обставинам справи, суди першої та апеляційної інстанцій правомірно звернули увагу, що окремі недоліки в оформленні первинних документів не доводять протиправність правочинів, направлених на купівлю-продаж та отримання послуг.

Разом з тим, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження фіктивності задекларованих позивачем операцій з його контрагентами, а посилання в акті перевірки на інформацію, отриману від інших податкових органів, стосовно фінансово-господарської діяльності підприємств-контрагентів, суди попередніх інстанцій обґрунтовано не взяли до уваги, оскільки такі доводи не можуть бути належним доказом порушень позивачем вимог податкового законодавства.

Також, із вищенаведених норм випливає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків продавцем та/або порушення ним правил здійснення господарської діяльності.

Окрім того, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з наданою судом апеляційної інстанції оцінкою матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000015 від 07.12.2012 про вчинення кримінального правопорушення службовими особами ПП «Стройторг-Т» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 212 Кримінального кодексу України. Оскільки навіть за наявності вироку суду у кримінальній справі не виключається можливість здійснення позивачем з контрагентом реальних господарських операцій, і він, в свою чергу, потребує оцінки судом у відповідності до вимог ч. 4 ст. 72 КАС України.

Судами були досліджені первинні документи та встановлено дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, віднесених до валових витрат та податкового кредиту, а також реальне виконання сторонами укладених правочинів.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що керуючись положеннями пункту 187.1 статті 187, статті 198 Податкового кодексу України, позивачем сформовано податковий кредит на підставі виданих контрагентами податкових накладних та була сплачена вартість товару з ПДВ. На час здійснення господарських операцій контрагенти позивача були зареєстровані у встановленому законодавством порядку, їх установчі документи та свідоцтво платника ПДВ були дійсними.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій, які, встановивши реальність операцій та факт взаєморозрахунків між позивачем та його контрагентами, не знайшли підстав вважати неправомірним формування позивачем податкового кредиту та валових витрат на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій з контрагентами.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про те, що спірні податкові повідомлення-рішення є такими, що не ґрунтуються на нормах закону, а тому вони підлягають скасуванню.

За таких обставин та з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності законних підстав для задоволення позову.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судами апеляційної та першої інстанцій були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до пункту 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників податків відхилити.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2014 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Юрченко В.П.
СуддіЗайцев М.П.
Сірош М.В.