Справа № 800/473/14
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

03 листопада 2014 року м. Київ справа № 800/473/14

Суддя Вищого адміністративного суду України Карась О.В., вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Верховної Ради України та Президента України про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року (31.10.2014) позивач звернулася до Верховної Рада України та Президента України, в якому просила:

- визнати незаконними дії Верховної Ради України та Президента України при прийнятті та підписанні пп. 3 п. 1 ст. 10 та речення 2, 3 абз. 2 п. 1 ст. 12 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" та пп. 3 п. 1 ст. 26, п. 2 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції";

- зобов'язати Верховну Раду України та Президента України звернутись до Конституційного Суду України щодо тлумачення та визнання неконституційними пп. 3 п. 1 ст.10 та речення 2, 3 абз. 2 п. 1 ст. 12 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" та пп. 3 п. 1 ст. 26, п. 2 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції";

- визнати ОСОБА_1 такою, що не підлягає відповідальності через дії відповідачів при прийнятті та підписанні вищезазначених законів, через несвоєчасне повідомлення позивача працедавцем про необхідність подання декларації та представництво інтересів батьків позивача.

Згідно з ч. 4 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України Вищому адміністративному суду України як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України регулює ст. 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з частиною першою якої її правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України; 2) актів Вищої ради юстиції; 3) дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції; 4) рішень, дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач оскаржує дії Верховної Ради України при прийнятті та дії Президента України при підписанні Закону України від 07.04.2011 № 3206-VI "Про засади запобігання і протидії корупції" та Закону України від 14.10.2014 № 1700 - VIІ "Про запобігання корупції".

Відповідно до принципу поділу державної влади в Україні (ст. 6 Конституції України) органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

Згідно ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є Парламент - Верховна Рада України, до повноважень якої належить прийняття законів відповідно до пункту п'ятого статті 85 Конституції України.

У мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 27.03.2002 № 7-рп/2002 імперативно визначено, що за змістом положень статей 85, 91 Конституції України Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та, відповідно до ч. 2 ст. 147, ч. 1 ст. 150 Конституції України, є об'єктом судового конституційного контролю.

Процедура набрання законом чинності, що включає стадію його підписання, передбачена ст. 94 Конституції України, відповідно до якої закон підписує Голова Верховної Ради України і невідкладно направляє його Президентові України. Президент України протягом п'ятнадцяти днів після отримання закону підписує його, беручи до виконання, та офіційно оприлюднює його або повертає закон зі своїми вмотивованими і сформульованими пропозиціями до Верховної Ради України для повторного розгляду. У разі якщо Президент України протягом встановленого строку не повернув закон для повторного розгляду, закон вважається схваленим Президентом України і має бути підписаний та офіційно оприлюднений. Якщо під час повторного розгляду закон буде знову прийнятий Верховною Радою України не менш як двома третинами від її конституційного складу. Президент України зобов'язаний його підписати та офіційно оприлюднити протягом десяти днів. Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.

У Рішенні Конституційного Суду України від 17.10.2002 N 17-рп/2002 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень статей 75, 82, 84, 91, 104 Конституції України (щодо повноважності Верховної Ради України) зазначено, що Верховна Рада України визначена в ст. 75 Конституції України парламентом - єдиним органом законодавчої влади в Україні. Як орган державної влади Верховна Рада України є колегіальним органом, який складають чотириста п'ятдесят народних депутатів України. Повноваження Верховної Ради України реалізуються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій. Визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони. Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі інших органів.

Отже, за змістом Конституції України Верховна Рада України як представницький орган державної влади - парламент - є єдиним органом законодавчої влади, який має колегіальний характер і складається з чотирьохсот п'ятдесяти народних депутатів України, обраних строком на чотири роки на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування, і є повноважною за умови обрання не менш як двох третин від її конституційного складу. Повноваження Верховної Ради України здійснюються спільною діяльністю народних депутатів України на засіданнях Верховної Ради України під час її сесій.

Крім того, в Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що учасниками законодавчого процесу на його відповідній стадії, а отже, учасниками законотворчості, є визначені в ч. 1 ст. 93 Конституції України суб'єкти права законодавчої ініціативи у Верховній Раді України - зокрема Президент України. Реалізація права законодавчої ініціативи і права вето означає лише участь відповідних органів у здійсненні власне парламентської функції законотворчості.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що Верховна Рада України при розгляді та прийнятті законів та Президент України при підписанні законів чи при утриманні від їх підписання не виконують владних управлінських функцій, а реалізовують свої повноваження щодо законодавчої діяльності, що дає підстави зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів, зокрема, Вищого адміністративного суду як суду першої інстанції, не поширюється на спори про визнання протиправними дій при прийнятті законів чи при утриманні від їх підписання.

Разом з тим, Конституційним Судом України може бути визнаний неконституційним правовий акт Верховної Ради України, у процесі прийняття чи схвалення якого або набрання ним чинності було порушено процедурні вимоги, що встановлюються безпосередньо Конституцією України, за умови набрання ним чинності.

Проте, виходячи з положень, передбачених ч. 1 ст. 2, ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, викладених у пункті 4 Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень, в тому числі ч. 3 ст. 17 КАС України, Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій. Адже відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, захисту підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових правовідносинах з відповідачами і саме при здійсненні ними чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій.

Виходячи з наведеного, та з урахуванням того, що позивач просить: визнати незаконними дії Верховної Ради України та Президента України при прийнятті та підписанні пп. 3 п. 1 ст. 10 та речення 2, 3 абз. 2 п. 1 ст. 12 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" та пп. 3 п. 1 ст. 26, п. 2 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції"; зобов'язати Верховну Раду України та Президента України звернутись до Конституційного Суду України щодо тлумачення та визнання зазначених вище норм права, суд приходить до висновку, що дані вимоги не належать до розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Також не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства вимоги щодо визнання позивача такою, що не підлягає відповідальності через дії відповідачів при прийнятті та підписанні законодавчих актів, через несвоєчасне повідомлення позивача працедавцем про необхідність подання декларації та представництво інтересів батьків позивача, оскільки встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, в силу положень ч. 2 ст. 234 Цивільного процесуального кодексу України підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на зазначене, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, у зв'язку з чим позивачу необхідно відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовом до Верховної Ради України, Президента України про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії.

Керуючись статтями 18, 109, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України,-

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі за її позовом до Верховної Ради України та Президента України про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала є остаточною і не підлягає перегляду в апеляційному чи касаційному порядку.

Суддя

Вищого адміністративного

суду України О.В. Карась