Суддя: Ланченко Л.В.
Дата ухвалення: 2014-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2014 року м. Київ К/9991/37655/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого Ланченко Л.В.

суддів Пилипчук Н.Г.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги

ОСОБА_2, Жовтневої об?єднаної державної податкової інспекції м.Маріуполя Головного управління Міндоходів у Донецькій області (правонаступника Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполя Донецької області)

на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04.04.2010 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 07.06.2011

у справі №2а/0570/2507/2011

за позовом ОСОБА_2

до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполя Донецької області

про визнання незаконним податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04.04.2010, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 07.06.2011, позов задоволено частково. Визнано незаконним податкове повідомлення-рішення Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції м.Маріуполя Донецької області від 03.12.2010 №/3 в частині визначення суми податкового зобов?язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 74151,6 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, у якій ставиться питання про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, та за касаційною скаргою відповідача, у якій ставиться питання про скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині задоволених вимог та прийняття нового рішення в цій частині про відмову в позові, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.

Сторони представників у судове засідання касаційної інстанції не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені. Відповідно до ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в судових рішеннях, в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно ст. 2 Закону України «Про плату за землю» плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про плату за землю» розмір земельного податку не залежить від результатів господарської діяльності власників землі та землекористувачів. Ставки земельного податку, порядок обчислення і сплати земельного податку не можуть встановлюватись або змінюватись іншими законодавчими актами, крім цього Закону.

Об'єктом плати за землю відповідно до ст. 5 зазначеного Закону є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

Статтями 13, 14 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Нарахування громадянам сум земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 15 липня поточного року платіжне повідомлення про внесення платежу.

Пільги щодо плати за землю, зокрема перелік суб?єктів, що звільнені від земельного податку, наведений у статті 12 Закону України «Про плату за землю». Цей перелік є вичерпним.

Згідно з частиною 2 цієї статті не справляється плата за земельні ділянки, в межах граничних норм, встановлених Земельним кодексом України, інвалідів I і II груп, громадян, які виховують трьох і більше дітей, та громадян, члени сімей яких проходять строкову військову службу, пенсіонерів, а також інших осіб, які користуються пільгами відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», громадян, яким у встановленому порядку видано посвідчення про те, що вони постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у користуванні позивача знаходиться земельна ділянка площею 1,019 га., яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (виділена для обслуговування дитячого комбінату на підставі рішення Маріупольської міської ради від 19.05.1999. №189/2), та площею 1,9952 га., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 (виділена для обслуговування вантажної автостанції на підставі рішення Маріупольської міської ради від 19.01.2000 №20/3). Відомості про встановлення позивачеві пільг по земельному податку у відповідних рішеннях відсутні.

Зазначені обставини підтверджуються копією державного акта на право постійного користування №428 від 22.06.1999, листами Управління Держкомзему у м.Маріуполі від 31.12.2009 №2009/4916 та від 22.04.2010 №2010/1810.

Жовтневою міжрайонною державною податковою інспекцією здійснено нарахування земельного податку на зазначені вище земельні ділянки у розмірі 127167,16 грн., про що складено та направлено позивачеві податкове повідомлення від 01.06.2010 №/0.

Позивач заперечуючи правомірність здійсненого податковим органом нарахування земельного податку посилається на те, що він є ветераном праці та пенсіонером, у зв?язку з чим звільнений від плати за землю та земельного податку в силу п.11 ст.7 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» від 16.12.1993 №3722-ХП, введено в дію з 20.01.1994.

Згідно зі статтею 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

19.09.1996 прийнятий Закон України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про плату за землю», яким викладено у новій редакції Закон України «Про плату за землю». Даний Закон введено в дію з 01.01.1997 Постановою Верховної Ради України від 19.09.1996 № 379/96-ВР. Саме цією редакцію Закону змінився обсяг пільг пенсіонерів (та ветеранів праці як їх складової), внаслідок чого вони одержали право не сплачувати земельний податок за земельні ділянки тільки в межах граничних норм, встановлених Земельним кодексом України.

Крім того, земельні ділянки за рішеннями Маріупольської міської ради від 19.05.1999 №189/2 та від 19.01.2000 №20/3 виділені позивачеві для обслуговування дитячого комбінату та для обслуговування вантажної автостанції, а не для ведення особистого підсобного господарства, та належать до земель житлової та громадської забудівлі, а також земель транспорту.

Зазначені земельні ділянки надані позивачеві у користування, а не у власність, тому відносини спільної сумісної власності у даному випадку не виникають. Нарахування податку та застосування пільг щодо нього здійснюється саме щодо конкретного платника податків, а тому наявність пільг у членів родини позивача правильно не враховано судами попередніх інстанцій.

Щодо визначення розміру земельного податку, то суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що ставка податку залежить від категорії земель.

Згідно довідки Управління Держкомзему у м. Маріуполі №874/1/2011 від 29.03.2011, листа того самого органу №2011/1557 від 31.03.2011 та висновку Маріупольського міського управління земельних ресурсів №462 від 24.02.2000 земельна ділянка площею 1,9952 га., яка розташована за адресою м.Маріуполь, Володарське шосе, 1 за категорією земель належить до земель транспорту.

Доказів зміни цільового призначення зазначеної земельної ділянки відповідачем не надано, у зв?язку з чим суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що здійснений розрахунок земельного податку щодо цієї земельної ділянки в сумі 74151,6 грн. не відповідає ст.8 Закону України «Про плату за землю», у той час як розрахунок земельного податку у сумі 53017,56 грн. здійснено з дотримання норм чинного законодавства.

За встановлених обставин, судова колегія не вбачає підстав для скасування постановлених у справі рішень суду першої та апеляційної інстанції,з мотивів наведених в касаційних скаргах.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та Жовтневої об?єднаної державної податкової інспекції м.Маріуполя Головного управління Міндоходів у Донецькій області залишити без задоволення, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04.04.2010 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 07.06.2011 - без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-238 КАС України.

Головуючий Л.В.Ланченко

Судді Н.Г.Пилипчук

Ю.І.Цвіркун