Справа № 813/7906/14
Суддя: Лейко-Журомська Майя Вікторівна
Дата ухвалення: 2015-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2015 року № 813/7906/14

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лейко-Журомської М.В.,

секретар судового засідання Єдинак Г.Б.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Гуляєва Олексія Олександровича про визнання рішення протиправним та зобов'язання до вчинення дій

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Гуляєва Олексія Олександровича, у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Гуляєва Олексія Олександровича № 15856723 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень; зобов'язати відповідачів внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності на прибудову до будинку по АДРЕСА_1, яка складається - на 1-му поверсі: з коридору № 2-1 площею 2,9 м2, кухні № 2-5 площею 4,3 м2, кімнати № 2-4 площею 12,90 м2, мезонін: кухні № 2-7 площею 10,6 м2, в підвалі - приміщення № ІІ площею 7,3 м2, а також на гараж під літ.Е і вбиральню під літ.Д. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції з заявою про державну реєстрацію прибудови, право власності на яку за позивачем визнано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29.10.2012 року. Однак, 17 вересня 2014 року державний реєстратор Гуляєв О.О. відмовив у державній реєстрації права власності з тих підстав, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме: заява подана на реєстрацію права власності прибудови, яка є складовою частиною об'єкту нерухомості у зв'язку з чим не можливо провести реєстрацію. Вказано, що така відмова є безпідставною, оскільки рішення суду набрало законної сили та має бути виконане шляхом державної реєстрації права власності на прибудову за позивачем.

Державний реєстратор прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Гуляєв О.О. позов заперечив. У запереченнях зазначив, що оскільки прибудова, право власності на яку просив зареєструвати позивач є складовою частиною об'єкту нерухомості, це унеможливлює проведення державної реєстрації. Вказав, що діючим законодавством встановлена процедура прийняття відповідних рішень державними реєстраторами і суд не може підміняти цю процедуру, втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень та змінювати усталену законодавством процедуру розгляду документів та прийняття рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, перебираючи на себе функції державного реєстратора.

Представник відповідача - Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції позов заперечив. Просив у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Додатково пояснив, що частиною 4 статті 357 Цивільного кодексу України встановлено, що прибудова є власністю співвласника, який її зробив та не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Вказав, що судові рішення є обов'язкові до виконання в силу статті 129 Конституції України, тому якщо судовим рішенням чітко встановлено виникнення права власності на об'єкт нерухомого майна, то державний реєстратор зобов'язаний провести державну реєстрацію права власності на такий об'єкт. Просив скасувати спірне рішення державного реєстратора та зобов'язати внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності на прибудову .

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі факти, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.

З матеріалів справи судом встановлено, що 29 жовтня 2012 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова за ОСОБА_2 визнано право власності на здійснену прибудову до будинку по АДРЕСА_1 яка складається: на першому поверсі - коридор під літ. 2-1 площею 2,9 м2, кухні під літ.2-5 площею 4,3 м2, кімнати під літ. 2-4 площею 12,90 м2, мезонін: кухні під. літ 2-7 площею 10,6 м2, в підвалі - приміщення № 11 площею 7,3 м2, а також гараж під літ.Е пл. 2,4 м2 і вбиральню під літ.Д.

У вказаному рішенні зазначено, що відповідно до рішення народного суду Ленінського району м. Львова від 01.12.1969 року матері позивача було виділено у користування Ѕ будинку по АДРЕСА_1, яка складалася з кімнат площею 11,1 м2 та 16,4 м2, а також половини мансарди та половини сараю. ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері належить ј частки будинку по АДРЕСА_1. 07.08.2008 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» ОСОБА_2 видано технічний паспорт, згідно з яким в склад будинковолодіння після реконструкції входить житлова прибудова під літерою «А-1» площею 4,0 м2, в яку входить коридор, кухня, кімната на першому поверсі та мезонін з кухнею, гараж під літерою «Е» площею 2,4 м2, вбиральна під літерою «Д».

01 вересня 2014 року позивач звернувся до реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (приватну прибудову), до якої додано копію рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29.10.2012 року, розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 229 від 28.04.2011 року, витяг з протоколу засідання міжвідомчої комісії Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 27 від 17.10.2009 року, довідку ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»№ 3/7102 від 02.03.2010 року та технічний паспорт виданий 24.05.2013 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

17 вересня 2014року державним реєстратором прав на нерухоме майно Гуляєвим О.О., керуючись статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктами 20 та 28 Порядку реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 року, прийнято рішення № 15856723 про відмову у державні й реєстрації прав.

У рішенні зазначено, що документи, подані для проведення державної реєстрації не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Вказано, що заява подана на реєстрацію права власності прибудови, яка є складовою частиною об'єкту нерухомості, в зв'язку з цим не можливо провести реєстрацію.

Не погодившись з вказаним рішенням державного реєстратора позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав, нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Відповідно до частини 2 статті 9 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Частиною 1 статті 24 цього Закону передбачено, що державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Вказаний перелік є вичерпним, відмова у державній реєстрації прав з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Так, пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у випадку коли подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують реєстратор не наділений повноваженнями здійснювати реєстрацію права або його припинення.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пунктах 4, 5-2 - 5-6 частини першої цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Пунктом 20 Порядку реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 року передбачено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації. У разі проведення державної реєстрації прав на житловий будинок, будівлю або споруду одночасно з державною реєстрацією прав на земельну ділянку, на якій вони розташовані, державний реєстратор приймає одне рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації щодо таких об'єктів.

Згідно з пунктом 28 цього Порядку державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У спірному рішенні реєстратор вказав, що заява подана на реєстрацію права власності прибудови, яка є складовою частиною об'єкту нерухомості, в зв'язку з цим не можливо провести реєстрацію.

В даному випадку рішення Сихівського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2012 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на здійснену прибудову до будинку по АДРЕСА_1 яка складається: на першому поверсі - коридор під літ. 2-1 площею 2,9 м2, кухні під літ.2-5 площею 4,3 м2, кімнати під літ. 2-4 площею 12,90 м2, мезонін: кухні під. літ 2-7 площею 10,6 м2, в підвалі - приміщення № 11 площею 7,3 м2, а також гараж під літ.Е пл.. 2,4 м2 і вбиральню під літ.Д - є правовстановлюючим документом, який підтверджує виникнення права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною 4 статті 357 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Згідно з приписами статті 13 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним.

Враховуючи викладене вище, а також те, що рішенням суду за ОСОБА_2 визнано право власності на здійснену прибудову, таке право власності підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Отже обставини, які зазначив реєстратор у своєму рішенні не підпадають під визначення підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд при вирішенні спору враховує приписи статті 2 КАС України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним у статті 2 КАС України вимогам тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно суд зазначає наступне.

Аналіз положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави стверджувати, що державна реєстрація є дискреційним повноваженням державного реєстратора, а вчиненню реєстраційної дії передують етапи перевірки поданих документів та отримання відповідей на запити від інших повноважних органів.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Виходячи з вищевикладеного, право державного реєстратора на вчинення дій з державної реєстрації прав та їх обтяжень є дискреційним повноваженням, а тому задоволення позовних вимог в цій частині є формою втручання в його дискреційні повноваження.

Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Тому суд не може зобов'язати здійснити державну реєстрацію права за обставин, коли достеменно не встановлено, що усі подані документи є належним чином оформлені, а усі етапи їх перевірки - завершені.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд відповідно до ст. 86 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість та підставність позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Гуляєва Олексія Олександровича № 15856723 від 17 вересня 2014 року про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень, тому в цій частині позов слід задовольнити. В іншій частині в задоволенні позову належить відмовити.

Відповідно до статті 94 КАС України судові витрати з сторін не стягуються.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 128, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Гуляєва Олексія Олександровича № 15856723 від 17 вересня 2014 року про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати з сторін не стягуються.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 15 січня 2015 року.

Суддя М.В. Лейко-Журомська