Справа № 813/6483/14
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2014-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2014 року м. Львів № 813/6483/14

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сподарик Н.І., за участю секретаря судового засідання Думич Х.М., прокурорів Бойко Н.І., Ружицького Р.О., представника відповідача Винничука А.М., представника третіх осіб ОСОБА_2 розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом прокурора Личаківського району м. Львова до Винниківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень, -

встановив:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява прокурора Личаківського району міста Львова до Винниківської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень Винниківської міської ради «Про надання гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право на земельну ділянку на АДРЕСА_1» № 2164 від 27.05.2010 року та «Про затвердження гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1» № 859 від 18.07.2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем при прийнятті спірних рішень, порушено вимоги ст. ст. 79-1, 118, 122 Земельного кодексу України. Зазначає, що станом на 27.05.2010 року межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 1545,3 кв.м. не були визначені у натурі (на місцевості), відтак, приватизація такої земельної ділянки могла здійснюватись виключно шляхом розроблення проекту землеустрою щодо її відведення. Крім того, площа та конфігурація згаданої земельної ділянки змінювалась, а тому така земельна ділянка була новою та не сформованою. З огляду на наведене, вважає рішення № 2164 від 27.05.2010 року та рішення № 859 від 18.07.2013 року протиправними та просить їх скасувати.

Прокурори у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, вказаних в позовній заяві, просили адміністративний позов задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у запереченні на позовну заяву, поданому представником відповідача у судовому засіданні 29.12.2014 року, де вказано, що спірні рішення прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законами України. Зазначає, що до заяви про затвердження технічної документації із землеустрою від 23.04.2010 року заявником було додано усі необхідні матеріали. Стверджує, що на момент прийняття оскаржуваного рішення № 859 від 18.07.2013 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 була уже сформована. Вважає адміністративний позов безпідставним та просить відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, зазначив про відсутність підстав для його задоволення, вважає, що Винниківська міська рада діяла в межах і в спосіб, передбачених законом, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Представник третіх осіб у судовому засіданні подав письмові пояснення до адміністративного позову, заперечив проти нього з аналогічних із відповідачем підстав, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи в їх сукупності, суд встановив наступні факти та правовідносини.

27.05.2010 року Винниківською міською радою прийнято рішення № 2164 «Про надання гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право на земельну ділянку на АДРЕСА_1».

Пунктом 1 вказаного рішення вирішено надати дозвіл ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у власність. Рішення Винниківської міської ради № 2164 від 27.05.2010 року прийняте на підставі заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 23.04.2010 року на ім'я міського голови м. Винники.

18.07.2013 року Винниківською міською радою прийнято рішення № 859 від «Про затвердження гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1».

Пунктом 1 даного рішення вирішено затвердити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 технічну документацію із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі та передати у спільну сумісну власність земельну ділянку (кадастровий номер 0:07:003:0268), яка є у їх фактичному користуванні, площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1.

Як вбачається з технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку по АДРЕСА_1, яка була затверджена згаданим рішенням, така виготовлена на підставі рішення Винниківської міської ради № 2164 від 27.05.2010 року.

Приймаючи рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Закону України «Про прокуратуру» предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є, зокрема, відповідність актів, що видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Пунктом 2 частини 5 статті 23 цього ж Закону передбачено, що прокурор, без внесення подання, може звернутися до суду щодо визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР).

Відповідно до статті 5 Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

З цього конституційного положення у системному взаємозв'язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, вбачається, що органи місцевого самоврядування не є органами державної влади, а місцеве самоврядування слід розглядати як форму здійснення народом влади, яка визнається і гарантується в Україні (стаття 7 Конституції України).

Конституція України (стаття 140) визначає місцеве самоврядування як право територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до пп. а, б ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 Земельного кодексу України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною 7 ст.118 Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, в межах повноважень визначених ст.122 Земельного кодексу України, надає дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 56 Закону України «Про землеустрій» визначено такий вид документації із землеустрою як технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, крім поділу та об'єднання земельних ділянок.

Відповідно до п. 2 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 677 від 26.05.2004 року в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що серед документів, на підставі яких відповідачем прийнято рішення № 2164 від 27.05.2010 року, наявний технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок по АДРЕСА_1 від 11.11.2004 року, відповідно до якого площа земельної ділянки, яка використовується для обслуговування житлового будинку, становить 1685 кв.м. У цьому ж технічному паспорті зазначено, що за будинком зареєстрована земельна ділянка площею 1545,3 кв.м. згідно рішення за № 25 від 14.02.1956 року.

Крім того, відповідно до технічного завдання №3055-13/14-Н від 22.04.2011 року на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визначено площу земельної ділянки - 0,1 га, що відповідає визначеним ст.121 Земельного кодексу України нормам безоплатної передачі земельних ділянок громадянам.

Вказані обставини свідчать про те, що станом на 27.05.2010 року межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 1545,3 кв.м. не були визначені в натурі (на місцевості); площа та конфігурація вказаної земельної ділянки змінювалась, а тому така земельна ділянка була новою та не сформованою у розумінні ст.79-1 Земельного кодексу України.

З огляду на викладене приватизація згаданої земельної ділянки могла здійснюватись виключно шляхом розроблення проекту землеустрою щодо її відведення відповідно до вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про землеустрій».

Судом встановлено, що спірним рішенням відповідача № 2164 від 27.05.2010 року надано дозвіл ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у власність. На підставі даного рішення виготовлено технічну документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку по АДРЕСА_1. Однак, рішенням відповідача № 859 від 18.07.2013 року затверджено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 технічну документацію із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі та передано у спільну сумісну власність земельну ділянку яка є у їх фактичному користуванні, площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1. Суд констатує, що оскаржувані рішення відповідача стосуються різних видів технічної документації.

Суд зазначає, що завданням адміністративного суду є перевірка правомірності рішення суб'єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого ст. 9 КАС України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з висновком Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення від 18 липня 2006 року) кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, суд, звертає увагу на наступне.

Основними вимогами до рішення суб'єкта владних повноважень у спірних правовідносинах є законність такого рішення (тобто правильне застосування норм матеріального права) та дотримання при його прийнятті вимог процесуальних норм (тобто норм, які встановлюють процедуру прийняття даного рішення).

Відповідно до вимог чинного законодавства України рішення суб'єкта владних повноважень повинно відповідати як вимогам законності (правильне застосування норм матеріального права), так і бути прийнятим у точній відповідності до встановленої законом процедури (дотримання процесуальних норм).

Дотримання процедури при прийнятті суб'єктом владних повноважень оскаржуваного рішення перевіряється адміністративним судом з огляду на дотримання ним вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

«На підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Статтею 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що система місцевого самоврядування включає:

- територіальну громаду;

- сільську, селищну, міську раду;

- сільського, селищного, міського голову;

- виконавчі органи сільської, селищної, міської ради;

- районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст;

- органи самоорганізації населення.

Види актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Перевіряючи оскаржувані рішення № 2164 від 27.05.2010 року та № 859 від 18.07.2013 року на предмет дотримання вимог, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, Суд дійшов висновку, що такі прийнято не на підставі, та не у межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без урахування усіх обставин, що мають значення для їх прийняття. Відтак оскаржувані рішення відповідача не відповідають критеріям, визначеним ч. 3 ст. 2 КАС України.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем переконують у підставності позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 49, 70 КАС України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень, що відповідачем зроблено не було.

Згідно з ч. 3 ст. 159 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, з урахуванням змісту ст. 162 КАС України, рішення Винниківської міської ради «Про надання гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право на земельну ділянку на АДРЕСА_1» № 2164 від 27.05.2010 року та «Про затвердження гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1» № 859 від 18.07.2013 року є протиправними і підлягають скасуванню, а адміністративний позов - задоволенню.

Відповідно до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають стягненню зі сторін.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Винниківської міської ради № 2164 від 27.05.2010 року «Про надання гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право на земельну ділянку на АДРЕСА_1».

Визнати протиправним та скасувати рішення Винниківської міської ради № 859 від 18.07.2013 року «Про затвердження гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі та передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1» .

Судові витрати з відповідача не належить стягувати.

Апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня отримання повного тексту постанови. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2014 року.

Суддя Сподарик Н.І.