Справа № 1512/3353/12
Суддя: Винокуров К.С.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м. Київ К/800/66799/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі суддів:

Винокурова К.С.

Кочана В.М.

Пасічник С.С.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Київського районного суду міста Одеси від 24 травня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Приморському районі міста Одеси про визнання дій незаконними, стягнення коштів та про зобов'язання здійснити дії,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 у березні 2012 року звернулась до суду з адміністративним позовом до Відповідача про визнання дій незаконними, стягнення коштів та про зобов'язання здійснити дії. В якому просила суд визнати дії Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Приморському районі міста Одеси незаконними, стягнути заборгованість зі сплати щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку у розмірі 36538,78 грн., зобов'язати Відповідача здійснювати витрату щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку з 01 січня 2012 року в розмірі 3547,34 грн. з наступною індексацією та компенсацією згідно діючого законодавства та зобов'язати здійснювати виплату щомісячних грошових сум в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку з кожним підвищенням мінімальної заробітної плати згідно діючого законодавства України та у відповідності до ст. 1197 ЦК України.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, з посиланням на порушення норм матеріального права, допущених судами попередніх інстанцій, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що 14 травня 2010 року з ОСОБА_4, яка працювала у Філії публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» на посаді касира - контролера, стався нещасний випадок, що підтверджується Актом № 1 про нещасний випадок на виробництві від 29 липня 2010 року.

Внаслідок отриманих травм Одеська травматологічна спеціалізована медико-соціальна комісія первинно встановила Позивачу 2 групу інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 60% з 19 жовтня 2010 року по 18 жовтня 2011 року включно відповідно до виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки серії 2-18Ог № 003400 від 19 жовтня 2011 року.

25 листопада 2010 року ОСОБА_4 звернулась до Відповідача з заявою про призначенням страхових виплат у зв'язку з нещасним випадком на виробництві та їй було призначено щомісячну страхову виплату з 19 жовтня 2010 року по 18 жовтня 2011 року включно у розмірі 873,20 грн., виходячи з середньої заробітної плати у розмірі 1455,34 грн. та 60% втрати професійної працездатності.

21 жовтня 2011 року Позивач звернулась до Відповідача з заявою про призначення страхових виплат у зв'язку з нещасним випадком на виробництві. Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Приморському районі міста Одеси від 21 жовтня 2011 року № 1529/1711/1711/5 ОСОБА_4 була призначена щомісячна страхова виплата з 18 жовтня 2011 року безстроково у розмірі 962,27 грн., виходячи з середньої заробітної плати у розмірі 1455,34 грн. та 60% втрати професійної працездатності.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, посилались на те, що Відповідач здійснює призначення перерахунку та проведення страхових виплат на підставі Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР, Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV), Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХII (в редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-IV) (далі - Закон № 2694-ХII), Кодексу законів про працю України та Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року за № 1266, а тому вимоги ОСОБА_4 щодо визнання дій Відповідача протиправними по відношенню до неї є неправомірними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно, до ст. 4 Закону № 1105-XIV передбачено, що законодавство про страхування від нещасного випадку складається із Основ законодавства України про загальнообов'язкове держане соціальне страхування, цього Закону, Кодексу законів про працю України, Закону № 2694-ХII та інших нормативно-правових актів.

З 01 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України.

Відповідно до ч.2 ст. 999 ЦК України «Обов'язкове страхування» до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Тобто, в сфері обов'язкового страхування пріоритет застосування по відношенню до ЦК України надається іншим актам цивільного законодавства, які регулюють дану сферу.

Відповідно до абз.4 ст. 5 Закону № 1105-XIV встановлено, що одним з основних принципів страхування від нещасного випадку є обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю.

Таким чином, з урахуванням ст. 999 ЦК України, слід зробити висновок, що до відносин, що випливають із загальнообов'язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, положення ЦК України можуть застосовуватись в тому обсязі, який не суперечить Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV.

Відповідно до ч. 10. ст. 34 Закону № 1105-XIV середньомісячний заробіток для обчислення суми страхових виплат потерпілому у зв'язку із втраченим ним заробітком (або відповідної його частини) визначається згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати для виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Дійсно, положення даної статті містять інший порядок розрахунків середньомісячного заробітку, ніж ст. 1197 ЦК України.

Проте слід звернути увагу на те, що ст. 1197 ЦК України знаходиться в розділі «Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю», який є розділом 2 глави 79 «Відшкодування шкоди». Тобто положення статті 1197 ЦК України слід розглядати в системному зв'язку з положеннями інших статей розділу 2 глави 79 ЦК України, зокрема ст. 1195.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. А вже ст. 1197 ЦК України визначається порядок визначення розміру такого доходу, який має бути відшкодований особою, що завдала шкоди

Тобто, в першу чергу зазначений розділ (в т.ч. ст. 1197) регулює питання відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, тією фізичною або юридичною особою, яка таку шкоду заподіяла.

При цьому слід розмежовувати правовідносини з приводу відшкодування шкоди відповідно до положень Цивільного кодексу внаслідок її заподіяння винною стороною від правовідносин, що пов'язані із здійсненням страхових виплат страховиком - Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України внаслідок існування обов'язкового страхового покриття.

Також, як вже зазначалось вище, слід враховувати пріоритет спеціальних законів в сфері обов'язкового страхування над положеннями ЦК України.

Відповідно положення ст. 1197 ЦК України з приводу визначення розміру середньомісячного заробітку (доходу) могли би застосовуватись в сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування від нещасного випадку тільки в тому випадку, коли спеціальним законом, регулюючим дану сферу не був би встановлений порядок такого визначення.

Проте, як зазначено вище, ч. 10. ст. 34 Закону № 1105-XIV встановлений порядок визначення середньомісячного заробітку для обчислення суми страхових виплат потерпілому у зв'язку із втраченим ним заробітком (або відповідної його частини), що виключає можливість застосування положень ст. 1197 ЦК України.

Враховуючи те, що вищезазначений пріоритет спеціального закону встановлений в самому ЦК України, відсутні підстави вважати, що існують суперечності між положеннями ст. 1197 ЦК України та ч. 10 ст. 34 Закону № 1105- XIV.

Відповідно суди попередніх інстанцій при вирішенні даного спору правильно керувались постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6, якою зазначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, проводиться згідно з законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону Закон № 1105-XIV, Закону № 2694-ХII, Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів у тій їх частині, що не суперечить Закону № 1105-XIV.

Відповідно до абзацу 1 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 при вирішенні спорів щодо перерахування розміру страхових виплат судам необхідно мати на увазі, що воно провадиться лише з підстав і в порядку, передбачених ст. 29 Закону № 1105-XIV. Суди не можуть провадити або зобов'язувати провадити перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну й соціальну допомогу з інших підстав, зазначених позивачем.

В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 зазначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ч. 10 ст. 34 Закону № 1105-XIV, втрачений потерпілим у зв'язку з ушкодженням здоров'я заробіток (відповідна його частина) визначається із середньомісячного заробітку, обчисленого згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 Порядком обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що Відповідач здійснює призначення перерахунку та проведення страхових виплат на підставі вищезазначених нормативно-правових актів, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суди попередніх інстанцій, з чим погоджується колегія суддів Вищого адміністративного суду України, прийшли до висновку, що дії відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Приморському районі міста Одеси є правомірними та законними.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи порушено норми матеріального та процесуального права.

Суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України ,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Київського районного суду міста Одеси від 24 травня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає крім, як в строки, з підстав та в порядку, передбаченому главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: К.С. Винокуров

В.М. Кочан

С.С. Пасічник