Справа № 2а-123/11/1525
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року м. Київ К/800/49390/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Усенко Є.А.,

Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Савранському районі Одеської області (далі - УПФУ) на постанову Савранського районного суду Одеської області від 25 липня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до УПФУ,

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірними дій УПФУ щодо відмови у призначені пенсії державного службовця та зобов'язання УПФУ відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» призначити пенсію державного службовця.

25 липня 2011 року постановою Савранського районного суду Одеської області, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2013 року, позов задоволено.

Дії УПФУ щодо відмови ОСОБА_2 в призначені пенсії державного службовця за віком визнані протиправними; зобов'язано УПФУ призначити з 12.01.2011 року ОСОБА_2 пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

УПФУ звернулося з касаційною скаргою про скасування постанови Савранського районного суду Одеської області та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_2 з 29.04.1968 року до 28.06.1990 року працював на різних посадах в Савранському районному фінансовому відділі, де його загальний стаж державної служби становив 14 років 3 місяці 16 днів, з 29.06.1990 року до 3.04.2008 року працював на різних посадах в Державній податковій інспекції по Савранському району Одеської області (далі - ДПІ).

Згідно акту огляду МСЕК серії 2-18 ОВ №072114 від 2.04.2008 року ОСОБА_2 було встановлено III групу інвалідності, тобто у період перебування на державній службі ОСОБА_2 визнано інвалідом III групи, а з 30.09.2009 року йому було встановлено II групу інвалідності безстроково відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 2-18 ОД №017760 від 30.09.2009 року.

3 квітня 2008 року ОСОБА_2 звільнився з ДПІ відповідно до ст. 38 КЗпП України та ст. 37 Закону України «Про державну службу» за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію з інвалідності.

При звільненні ОСОБА_2 загальний стаж його державної служби в ДПІ становив 17 років 8 місяців 21 день, а загальний стаж роботи на державній службі - 32 роки 6 днів.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_2 30.10.1992 року було присвоєно персональне звання «інспектор податкової служби І рангу», а 8.02.1999 року спеціальне звання «радник податкової служби III рангу».

12 січня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до УПФУ із заявою щодо призначення йому пенсії державного службовця.

20 січня 2011 року УПФУ відмовило ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком згідно з ст. 37 Закону України «Про державну службу» у зв'язку з тим, що у період роботи в ДПІ йому 30.10.1992 року та 8.02.1999 року були присвоєні спеціальні звання - «інспектора податкової служби І рангу» та «радника податкової служби III рангу», а тому, відповідно до положень розпорядження Кабінету Міністрів України № 503-р від 12.09.1997 року, посади які він займав не відносяться до категорії посад державних службовців.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба в Україні визначена як професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про державну службу» посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень. Посадовими особами вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

Категорії посад державних службовців визначено у ст. 25 зазначеного Закону, при цьому, віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом. Віднесення посади до відповідної категорії посад державних службовців передбачає, що проходження державної служби (призначення на посаду, прийняття присяги, присвоєння рангу державного службовця, оплата праці тощо) визначається виключно Законом України «Про державну службу».

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про державну службу» до п'ятої категорії посад державних службовців відносяться посади спеціалістів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, спеціалістів апарату цих адміністрацій, інші прирівняні до них посади.

Згідно з ст. 4 Закону України №509-ХІІ від 4.12.1990 року «Про державну податкову службу в Україні» Державна податкова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади. Державні податкові інспекції у районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, міжрайонні, спеціалізовані та об'єднані державні податкові інспекції підпорядковуються відповідним державним податковим адміністраціям в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Зі змісту Закону України «Про державну податкову службу в Україні» випливає, що органи податкової служби виконують державні функції, посадові особи цих органів мають повноваження, встановлені цим Законом, на посадових осіб цих органів покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень, а також здійснення ними організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №283 від 3.05.1994 року «Про порядок обчислення стажу державної служби» до стажу державної служби зараховується, зокрема, робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів державної податкової служби (абз. 2 п. 2 цього Порядку), тобто робота в державній податковій службі не відокремлюється від стажу державної служби.

Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України №503-р від 12.09.1997 року до категорії посад державних службовців відносяться також посади працівників ДПА та ДПІ, які не мають спеціальних звань, а ОСОБА_2 мав спеціальне звання «радника податкової служби III рангу».

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України №1788-ХІІ від 5.11.1991 року «Про пенсійне забезпечення» звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому, особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов'язку згідно з ст. 6 цього Закону.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що ОСОБА_2, перебуваючи на службі в органах державної податкової служби, був державним службовцем і, як державний службовець, після прийняття Закону України «Про державну службу» 27.09.1994 року відповідно до ст. 17 цього Закону прийняв присягу державного службовця, працював у державній податковій службі на посаді, за якою йому присвоєно спеціальне звання, та звільнився з посади державного службовця у зв'язку з встановленням йому III групи інвалідності, на момент звернення до органів Пенсійного фонду України про призначення йому пенсії державного службовця, він отримав II групу інвалідності і досяг пенсійного віку, мав страховий стаж більше 25 років та понад 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, у зв'язку з чим ОСОБА_2 має право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст., ст. 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Савранському районі Одеської області відхилити.

Постанову Савранського районного суду Одеської області від 25 липня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Усенко Є.А.

Юрченко В.П.