Справа № 817/3538/14
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2014-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3538/14

25 грудня 2014 року 19год. 20хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Морозюк О.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник Форет М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу
ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16.05.2012 № та №, від 28.10.2014 № та №; рішення про застосування штрафних санкцій № від 28.10.2014; вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-50 від 15.10.2014.

В обґрунтування позову вказує, що контролюючим органом безпідставно не враховано надані до перевірок документи, які підтверджують факти понесення витрат і обґрунтування їх розміру, необґрунтовано зроблено висновок про безпідставність нарахування амортизації на основні засоби, які використовуються ним у господарській діяльності та завищення витрат по сплаті податків і зборів, відтак неправомірно донараховано податкові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість та суми єдиного соціального внеску і застосовано штрафні санкції за несвоєчасну сплату такого внеску.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав з наведених у ньому підстав, просив задовольнити повністю.

Відповідач Державна податкова інспекція у м. Рівному Головного управління Міндоходів у Рівненській області позов не визнав, подав письмові заперечення. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що з огляду на не підтвердження даними обліку за 2011 рік встановлено розбіжності між задекларованими сумами витрат позивача, до перевірки не представлено оригіналів первинних документів, зазначив, що Позивачем занижено валові доходи за 2013 рік внаслідок неврахування останнім норм податкового законодавства, вказав на безпідставність нарахування ФОП ОСОБА_4 амортизації на основні засоби в зв'язку з не підтвердженням вартості основних засобів, на які нараховується амортизація. Вказував, що донарахована сума зі сплати єдиного соціального внеску ґрунтується на висновках документальних перевірок позивача за період з 2011 по 2013 рік, а рішення про нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску є обґрунтованим.

З наведених підстав спірні податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу (недоїмки) представник відповідача вважає правомірними, в задоволенні позову просив відмовити повністю за безпідставністю вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Суд встановив, що на підставі направлень №81/397/17-100 від 05.04.2013 та №81/410/22-300 від 05.04.2013, виданих Державною податковою інспекцією у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби, та відповідно до наказу про проведення планової документальної перевірки № 289 від 26.03.2013 ДПІ у м. Рівному була проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання ФОП ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_9, вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2012.

За результатами перевірки складено акт від 26.04.2013 №103/НОМЕР_9/17-177, відповідно до висновків якого перевіркою встановлено, що ФОП ОСОБА_4 порушено:

п.138.2, п.138.4 ст.138, ст.164.3 ст.164, п.167.1 ст.167, п.177.1, п. 177.2, п.177.4 ст.177 Податкового Кодексу України, в результаті чого донарахована сума податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за 2011р. становить 5526,00 грн.,

п.198.6 ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України, в наслідок чого завищено податковий кредит, в результаті чого зменшено залишок від'ємного значення, який включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду в розмірі 8750,00 грн. (а.с.12-22 т.1).

ДПІ у м. Рівному за результатами вказаної перевірки 16.05.2013 прийнято податкові повідомлення-рішення:

№, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 6907,50 грн., в тому числі за основним платежем 5526,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 1381,50 грн.,

№, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 10937,50 грн., в тому числі за основним платежем 8750,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 2187,50 грн. (а.с.23,24 т.1).

Перевіряючи правомірність податкового повідомлення-рішення № від 16.05.2013, суд встановив та врахував наступне.

Як встановлено з акта перевірки та пояснень представника відповідача в судовому засіданні, підставою для визначення позивачу грошового зобов'язання слугували висновки контролюючого органу про наявність розбіжностей на суму 36840,00 грн. між задекларованими позивачем сумами витрат в розмірі 1703948,00 грн. за 2011 рік та підтвердженими в ході перевірки лише на суму 1667108,00 грн.

Відповідно до ст.177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Нормами п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України передбачено перелік витрат, які в розумінні Податкового кодексу України, безпосередньо пов'язані з одержанням доходів.

Відповідно до п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За змістом п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

В акті перевірки (арк. акта 9, а.с.16 т.1) зазначено про не підтвердження витрат в сумі 36840,00 грн. документами обліку.

Відповідно Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №395 від 14.03.2013, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.04.2013 за N 607/23139, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів (п.1.7).

Підпунктом 2.3.2.2 Порядку передбачено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

- у разі відсутності первинних документів або ненадання їх чи інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення;

- у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки;

- у разі надання платником податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті;

Підпунктом 2.3.2.4 Порядку передбачено, що у випадках відсутності ведення обліку даний факт фіксується в описовій частині акта.

Суд встановив, що в акті перевірки відсутні покликання на не ведення обліку ФОП ОСОБА_4, відсутні покликання також і на непредставлення до перевірки всіх первинних документів, на підставі яких формувались записи у Книзі обліку доходів і витрат підприємця та, відповідно, формувались дані податкової звітності.

Зміст та характер оригіналів долучених до матеріалів справи документів (т.4-т.17) свідчить про можливість їх складення саме у певний період (час) та у певному місці (чеки по оплаті палива в Україні та за кордоном, документи по оплаті послуг зі страхування, оплата проїзду по автобанах по Європі, паркування за межами території України, банківські документи тощо), а відтак очевидну їх наявність на момент проведення перевірки контролюючим органом у 2013 році та безпідставне їх неврахування при прийнятті податкового повідомлення-рішення.

Всі суми понесених витрат відображені Позивачем у Книзі обліку доходів і витрат ФОП ОСОБА_4 (а.с.148-167 т.1), ведення та дослідження якої в суцільному порядку під час перевірки описано в акті перевірки від 26.04.2013 №103/НОМЕР_9/17-177.

Дослідженими в судовому засіданні оригіналами документів, якими позивач підтверджує факт понесення ним витрат та їх зв'язок з господарською діяльністю (здійснення вантажних перевезень) підтверджується дотримання ним основних принципів ведення обліку, які передбачені ст.4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а саме: повне висвітлення, послідовність, безперервність, нарахування та відповідність витрат, періодичність.

Відомості, зазначені в деталізованому розрахунку доходів і витрат ФОП ОСОБА_4 в помісячному розрізі за 2011 - 2013 роки (а.с.168-204 т.1), повністю відповідають даними, які відображені позивачем у Книзі обліку доходів і витрат за перевірений період.

Відтак, висновки контролюючого органу про не підтвердження даними обліку відомостей, які задекларовані позивачем у декларації про доходи та майновий стан за 2011 рік (а.с.57-59 т.1), є необґрунтованими та спростовуються дослідженими судом доказами, а відтак підстави для збільшення грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб за 2011 рік були відсутніми, що виключає застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Перевіряючи правомірність податкового повідомлення-рішення № від 16.05.2013, суд встановив та врахував наступне.

Як встановлено з акта перевірки та пояснень представника відповідача в судовому засіданні, підставою для висновку про завищення сум податкового кредиту за серпень 2012 року на суму 8750,00 грн. слугували висновки контролюючого органу про непредставлення до перевірки оригіналу податкової накладної, виписаної Підприємством з іноземними інвестиціями "Лукойл Україна".

В той же час, як зазначено вище по тексту судового рішення, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_4 ведеться послідовний та безперервний облік здійснених операцій з урахуванням їх періодичності за певні періоди часу.

З дослідженого в судовому засіданні оригіналу податкової накладної (копія а.с.64 т.1) №4076927 від 31.08.2012 на суму ПДВ 8750,00 грн. (загальний обсяг постачання з ПДВ 52500,00 грн.) встановлено, що вона складена уповноваженою на те особою та містить всі передбачені Податковим кодексом України реквізити.

За змістом п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За змістом п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до п.201.4 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів.

Пунктом 201.1 ст.201 Податкового кодексу України визначені обов'язкові вимоги до змісту податкової накладної.

Згідно з п.201.8 ст.201 Податкового кодексу України податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку.

Факт придбання дизельного палива та виписування на цю операцію відповідної податкової накладної підтверджується також договором № КІ 228000045 від 03.02.2011 про поставку палива та актом виборки (інформаційний звіт) за серпень 2012р. (а.с.60-61,62-63 т.1).

В акті перевірки не вказано на наявність дефектів/недоліків податкової накладної, на підставі якої ФОП ОСОБА_4 формувались дані про податковий кредит з ПДВ за серпень 2012 року, не зазначено і про наявність розбіжностей між задекларованими сумами податкового кредиту позивача та сумами податкових зобов'язань, задекларованих його контрагентом-постачальником.

За встановлених обставин суд вважає відсутніми підстави для збільшення позивачу податкових зобов'язань з податку на додану вартість, що виключає застосування штрафних (фінансових) санкцій.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення-рішення від 16.05.2013 № та № не відповідають критеріям правомірності, установленим в статті 2 КАС України, прийняті з порушенням закону, необґрунтовано, без урахування фактичних обставин справи, а відтак порушують права та законні інтереси платника податків, які підлягають до судового захисту шляхом скасування протиправних рішень суб'єкта владних повноважень.

Також суд встановив, що на підставі ст.75, ст.77, ст.81, ст.82 Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ із змінами та доповненнями, направлення від 17.09.2014 №217/518/17-16-17-01 та наказу про проведення планової документальної перевірки № 688 від 27.08.2014 ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській області була проведена планова документальна виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності ФОП ОСОБА_4, РНОКПП НОМЕР_9, з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиного внеску) за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

Результати перевірки оформлені актом від 15.10.2014 №234/НОМЕР_9/17-16-17-01-19, відповідно до висновків якого перевіркою встановлені порушення:

ст.138, ст.144, ст.177 Податкового кодексу України, а саме: відображення перекручених даних в деклараціях, що привело до заниження оподатковуваного доходу за 2013р. на суму 188604,43 грн. Відповідно до п.164.1, п.164.3 ст.164, п. 167.1 ст.167, п.177.1, п. 177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України за результатами перевірки донараховано податок на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю в сумі 29729,79 грн. за 2013р.;

пп.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.54.2 ст.54, п.57.1 ст.57, п.168.1 ст.168, п.171.1 ст.171, п.176.2 ст.176, п.177.7 ст.177 Податкового кодексу України, а саме: станом на 31.12.2013 сума утриманого, але не перерахованого до бюджету податку на доходи фізичних (найманих працівників) осіб складає 6522,05 грн.;

п.2 ч.1, ст.7, ч.11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI; за результатами перевірки донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 77139,48 грн., в т.ч. за 2011р. в сумі 13191,79 грн., за 2013р. в сумі 63947,69 грн.;

п.6 ст.128 Господарського кодексу України, а саме: неналежне ведення обліку доходів та витрат за період з 01.01.2012 по 31.12.2012 (а.с.25-37 т.1).

ДПІ у м. Рівному ГУ Міндоходів у Рівненській області на підставі акта перевірки від 15.10.2014 №234/НОМЕР_9/17-16-17-01-19 винесено:

вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-50 від 15.10.2014 зі сплати недоїмки по єдиному внеску в сумі 77139,48 грн.;

рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 28.10.2014, яким застосовано до позивача штрафну санкцію в розмірі 5176,15 грн.;

податкове повідомлення-рішення № від 28.10.2014, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 44594,69 грн., в тому числі за основним платежем 29729,79 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 14864,90 грн.;

податкове повідомлення-рішення № від 28.10.2014, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 4084,58 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.38-41 т.1).

Перевіряючи правомірність податкового повідомлення-рішення № від 28.10.2014, суд встановив та врахував наступне.

Як встановлено з акта перевірки та пояснень представника відповідача в судовому засіданні, підставою для збільшення позивачу грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб за 2013 рік слугували висновки контролюючого органу про виявлені під час перевірки порушення, зокрема:

збільшено валові доходи внаслідок виявлення під час перевірки факту не включення ФОП ОСОБА_4 частини валютної виручки, яка надійшла на його розрахунковий рахунок, за реалізацію послуг за межами території України в сумі 5107,86 грн.;

збільшено валові доходи внаслідок виявлення під час перевірки помилково відображеної виручки без врахування сум податку на додану вартість при здійсненні перевезень у міжнародному сполученні в сумі 833,33 грн.;

до складу витрат не прийнято суми нарахованої заробітної плати за грудень 2013р. та суми нарахованого (утриманого) податку та внеску в розмірі 13616,43 грн.;

до складу витрат не прийнято суму утриманого, але не перерахованого до бюджету податку з доходів фізичних осіб за 2013 рік в розмірі 5785,49 грн.;

до складу витрат не прийнято нарахування амортизації на основні фонди в розмірі 163261,32 грн.

Представником позивача в судовому засіданні визнано факти заниження позивачем валових доходів за 2013 рік в сумі 5941,19 грн. (5107,86+833,33), визнано завищення витрат за 2013 рік в сумі 13616,43 грн., та, як наслідок, збільшення загального оподатковуваного доходу в розмірі 19557,62 грн. (5941,19+13616,43).

Відповідно до ч.3 ст.72 КАС України, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

З огляду на наведене суд вважає правомірним нарахування позивачу грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб за основним платежем в сумі 2933,65 грн. (19557,62 х 15%) та застосування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 1466,83 грн., всього в розмірі 4400,48 грн. Підстави для скасування податкового повідомлення-рішення № від 28.10.2014 в обумовленій частині відсутні, відтак в задоволенні адміністративного позову в цій частині слід відмовити.

Що стосується не прийняття контролюючим органом до складу витрат позивача суми утриманого, але не перерахованого до бюджету, податку з доходів фізичних осіб за 2013 рік в розмірі 5785,49 грн., слід зазначити наступне.

В судовому засіданні встановлено і представниками сторін підтверджено, що ФОП ОСОБА_4 в 2013 році податок з доходів фізичних осіб під час виплати доходів на користь найманих працівників сплачував до бюджету щомісячно одним платіжним дорученням спільно зі сплатою єдиного соціального внеску на рахунки, призначені для сплати саме єдиного соціального внеску, а не податку з доходів фізичних осіб (а.с.112-122 т.2). Тобто, суд встановив факт перерахування до бюджету належних сум податку з доходів фізичних осіб, однак з помилковим визначенням коду платежу як єдиного соціального внеску.

Правила оподаткування доходів фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування, відповідно до ст.177 Податкового кодексу України мають відсильний характер до норм Податкового кодексу України, які встановлюють правила оподаткування юридичних осіб.

Так, відповідно до п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

За змістом п.138.1. ст.138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті та інших витрат, визначених згідно з пунктами 138.5, 138.10 - 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу.

Згідно з п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Представником позивача в судове засідання надано розшифровку валових витрат за вказаний період та первинні документи на підтвердження їх понесення.

Зокрема, за змістом пп.138.10.4. п.138.10 ст.138 Податкового кодексу України, до складу інших операційних витрат належать суми нарахованих податків та зборів, установлених цим Кодексом (крім тих, що не визначені в переліку податків та зборів, встановлених цим Кодексом), єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Як встановлено в ході судового розгляду, в тому числі з долучених до матеріалів справи копій платіжних документів, ФОП ОСОБА_4 нараховано та сплачено до бюджету суми податку з доходів фізичних осіб за 2013 рік в розмірі 5785,49 грн., однак на рахунки, призначені для сплати єдиного соціального внеску. Фактично правовий зміст таких оплат полягав в сплаті єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а відтак відповідно до пп.138.10.4. п.138.10 ст.138 Податкового кодексу України такі витрати належать до складу інших операційних витрат, які враховуються при визначенні загального оподатковуваного доходу.

За таких обставин, не визнання контролюючим органом витрат, які понесені позивачем по сплаті податків, суд вважає необґрунтованим.

Щодо не врахування контролюючим органом нарахувань амортизації на основні засоби, які використовуються ФОП ОСОБА_4 у його господарській діяльності, суд зазначає наступне.

За змістом статті 51 Цивільного кодексу України до фізичних осіб-підприємців застосовуються нормативно-правові акти, які регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше прямо не встановлено законом.

Суб'єктами права власності за Цивільним кодексом України є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу, тобто, фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права (статті 2 та 318 ЦК України).

Водночас серед цього переліку відсутній такий суб'єкт права власності, як фізична особа - підприємець.

Статтею 325 Цивільного кодексу України визначено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Відповідно до статті 320 Цивільного кодексу України власник майна має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 № 1371, транспортні засоби в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції реєструються за юридичними та фізичними особами.

Транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Як встановлено судом, ФОП ОСОБА_4 для здійснення своєї господарської діяльності використовує власні вантажні автомобілі та напівпричіпи до них.

Зокрема, з 2011 року ним придбано/введено для експлуатації в підприємницькій діяльності вантажні автомобілі та напівпричепи до них, що підтверджено відповідними доказами, а саме: вантажний автомобіль ДАФ д.н. НОМЕР_10, - акт приймання передачі від 31.05.2011, видаткова накладна №РН-0000001 від 06.01.2011; Renault Magnum д.н. НОМЕР_3, - акт приймання-передачі від 31.12.2010, висновок №132 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 31.10.2010; Мерседес Бенц дн. НОМЕР_11 - акт приймання-передачі від 31.12.2010, висновок №127 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 31.10.2010; Мерседес Бенц д.н. НОМЕР_4 - акт приймання-передачі від 31.12.2010, висновок №128 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 31.10.2010 (а.с.32-76 т.1).

Також, з 2011 року позивачем придбано/введено для експлуатації в підприємницькій діяльності напівпричепи до вантажних автомобілів, що підтверджено відповідними доказами, а саме: напівпричіп Ivanitzkv д.н. НОМЕР_5 - акт приймання-передачі від 31.12.2010, висновок №131 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 31.12.2010; напівпричіп Schmitz д.н. НОМЕР_6 - акт приймання-передачі від 31.12.2010, висновок №129 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 31.12.2010; напівпричіп Schmitz д.н. НОМЕР_7 - акт приймання-передачі від 31.12.2010, висновок №129 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 31.12.2010 (а.с.77-88 т.1).

З 2012 року ФОП ОСОБА_4 введено в експлуатацію для здійснення господарської діяльності вантажний автомобіль Мерседес Бенц д.н. НОМЕР_8 - акт приймання-передачі від 12.10.2012, висновок №44 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 12.10.2012 (а.с.89-97 т.1).

Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу.

Відповідно до п.138.1 ст.138 розділу III Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.138.4, п.138.6-138.9, пп.138.10.2 - 138.10.4 п.138.10, п.138.11 ст.138 цього Кодексу.

Згідно з пп."в" пп.138.10.2 п.138.10 ст.138 розділу III Податкового кодексу України до складу адміністративних витрат включаються витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання, амортизація. Вартість, яка амортизується, по кожному об'єкту основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів визначається як первісна (переоцінена) з урахуванням капіталізованих витрат на модернізацію, модифікацію, добудову, дообладнання, реконструкції тощо, а також суми накопиченої амортизації за даними бухгалтерського обліку на дату набрання чинності розділом ІІІ цього Кодексу.

В той же час, в п.2 ст.3 Закону України від 16 липня 1999 року N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зі змінами та доповненнями (далі - Закон N 996), передбачено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством.

Згідно зі ст.2 Закону N 996 дія Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на суб'єктів підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, та що ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що ведення бухгалтерського обліку складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, для фізичних осіб - підприємців на загальній системі оподаткування законодавством не заборонено.

Відповідно до пп.14.1.138 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, основні засоби - це матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з Фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Таким чином, транспортний засіб, що належить фізичній особі та використовується в господарській діяльності такої фізичної особи - підприємця (платника податку), який перебуває на загальній системі оподаткування, в розумінні Податкового кодексу України є основним засобом.

Згідно з п.138.2 ст.138 розділу III Податкового кодексу України, всі витрати, понесені в зв'язку з технічним обслуговуванням, амортизацією, ремонтом повинні бути підтверджені первинними документами, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового кодексу України.

Пункт "в" пп.138.10.2 п.138.10 ст.138 розділу III Податкового кодексу України визначає, що витрати на утримання основних засобів в т.ч. придбання пально-мастильних матеріалів, амортизація, ремонт відносяться до витрат операційної діяльності, а тому за умови їх документального підтвердження включаються до складу витрат фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування.

Відповідно до п.144.1 ст.144 Податкового кодексу України, амортизації підлягають витрати на придбання основних засобів, нематеріальних активів та довгострокових біологічних активів для використання в господарській діяльності;

витрати на самостійне виготовлення (створення) основних засобів, нематеріальних активів, вирощування довгострокових біологічних активів для використання в господарській діяльності, в тому числі витрати на оплату заробітної плати працівникам, які були зайняті на виготовленні (створенні) основних засобів та нематеріальних активів;

витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів, що перевищують 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів, що підлягають амортизації, на початок звітного року;

витрати на капітальне поліпшення землі, не пов'язане з будівництвом, а саме іригацію, осушення та інше подібне капітальне поліпшення землі;

капітальні інвестиції, отримані платником податку з бюджету, у вигляді цільового фінансування на придбання (створення) об'єкта інвестування (основного засобу, нематеріального активу) за умови визнання доходів пропорційно сумі нарахованої амортизації по такому об'єкту відповідно до положень підпункту 137.2.1 пункту 137.2 статті 137 цього Кодексу;

сума переоцінки вартості основних засобів, проведеної відповідно до статті 146 цього Кодексу;

вартість безоплатно отриманих об'єктів енергопостачання, газо- і теплозабезпечення, водопостачання, каналізаційних мереж, побудованих споживачами на вимогу спеціалізованих експлуатуючих підприємств згідно з технічними умовами на приєднання до вказаних мереж або об'єктів,

вартість основних засобів, безоплатно отриманих або виготовлених чи споруджених за рахунок коштів бюджету або кредитів, залучених Кабінетом Міністрів України чи під гарантії Кабінету Міністрів України, у разі виконання зобов'язань за гарантією Кабінетом Міністрів України,

вартість безоплатно отриманих для експлуатації підприємствами залізничного транспорту загального користування основних засобів транспортної інфраструктури, що перебували на балансі інших підприємств;

вартість основних засобів, визначена на рівні звичайної ціни, отриманих в концесію відповідно до Закону України "Про особливості передачі в оренду чи концесію об'єктів централізованого водо-, теплопостачання і водовідведення, що перебувають у комунальній власності".

Досліджені в судовому засіданні акти приймання-передачі (введення в експлуатацію) та висновки експертного товарознавчого дослідження щодо вартості майна по кожному з транспортних засобів, які використовуються в господарській діяльності позивача, достовірно підтверджують вартість даних транспортних засобів на момент початку їх використання саме в господарській діяльності позивачем та обґрунтованість розрахунків сум нарахованої амортизації на таку вартість.

У ході розгляду справи судом встановлено, що ФОП ОСОБА_4 здійснювалося ведення бухгалтерського обліку та нараховувалась амортизація на основні засоби (транспортні засоби) з моменту початку їх використання в господарській діяльності в розрізі груп основних фондів, відповідно до первинних документів, що підтверджується наявними у матеріалах справи наказами, реєстрами бухгалтерського та податкового обліку позивача, а саме: оборотно-сальдовими відомостями щодо обліку необоротних активів і зносу (рахунки 13 і 105) та реєстрами податкового обліку (а.с.98-140 т.1).

За таких обставин, покликання представника контролюючого органу на відсутність підстав для нарахування амортизації на основні фонди (автомобілі), які використовуються у господарській діяльності, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки амортизація нараховується не на основні фонди, а на їх вартість, яка визначається їх вартістю на початок використання в господарській діяльності. Під час судового розгляду знайшли своє підтвердження доводи представника позивача про визначення ФОП ОСОБА_4 початкової вартості транспортних засобів із використанням експертного автотоварознавчого дослідження, саме на момент введення в експлуатацію в межах господарської діяльності.

Як встановлено судом, суми амортизації щомісячно відображались ФОП ОСОБА_4 в Книзі обліку доходів і витрат, що, відповідно, з урахуванням ведення ним бухгалтерського обліку доходів, витрат та нарахування амортизації, надавало йому право на зменшення на ці суми розміру загального оподатковуваного доходу, який зазначався ним у відповідних податкових деклараціях. Судом також враховується й те, що під час перевірки позивача за період його діяльності у 2011-2012 роках контролюючим органом жодних зауважень щодо нарахування та обчислення амортизації на вартість основних фондів не зазначалось.

З урахуванням наведеного вище суд вважає необгрунтованими висновки контролюючого органу про безпідставність нарахування ФОП ОСОБА_4 сум амортизації на основні фонди (вантажні автомобілі та напівпричіпи до них), які використовуються ним у господарській діяльності з метою одержання прибутку.

За встановлених обставин податкове повідомлення-рішення від 28.10.2014 № в частині збільшення суми грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності підлягає до скасування за основним платежем в сумі 26796,50 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 13398,25 грн., всього в загальній сумі 40194,21 грн.

Перевіряючи правомірність податкового повідомлення-рішення № від 28.10.2014, суд встановив та врахував наступне.

З акта перевірки та пояснень представника відповідача в судовому засіданні встановлено, що в ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено несвоєчасне перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб під час виплати доходів на користь платників податків за січень-грудень 2013 року, в тому числі за січень 2013р. - 254,68 грн., за лютий 2013р. - 508,80 грн., за березень 2013р. - 628,31 грн., за квітень 2013р. - 603,98 грн., за травень 2013р. - 570,23 грн., за червень 2013р. - 520,60 грн., за липень 2013р. - 521,60 грн., за серпень 2013р. - 630,07 грн., за вересень 2013р. - 524,82 грн., за жовтень 2013р. - 511,20 грн., за листопад 2013р. - 511,20 грн., за грудень 2013р. - 736,56 грн.

Як зазначено вище по тексту судової постанови, в ході судового розгляду встановлено, що ФОП ОСОБА_4 в 2013 році податок з доходів фізичних осіб під час виплати доходів на користь найманих працівників помилково сплачував до бюджету щомісячно одним платіжним дорученням спільно зі сплатою єдиного соціального внеску на рахунки, призначені для сплати саме єдиного соціального внеску, а не податку з доходів фізичних осіб.

Сума недоплати по податку з доходів фізичних осіб за 2013 рік становить 6522,05 грн. та сплачена ФОП ОСОБА_4 до бюджету в повному обсязі платіжним дорученням №1142 від 20.02.2014 (а.с.234-235 т.1).

Відповідно до пп.14.1.180 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Згідно з п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

За змістом ст.171 Податкового кодексу України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Відповідно до п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Фізична особа - підприємець вважається податковим агентом працівника - фізичної особи, яка перебуває з нею у трудових, цивільно-правових відносинах, або будь-якої іншої фізичної особи щодо будь-яких оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) на користь такої особи (п.177.7 ст.177 ПК України).

Нормами п.31.1 ст.31 Податкового кодексу України встановлено, що строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

За таких обставин доводи представника позивача про те, що податок з доходів фізичних осіб все ж таки сплачувався до бюджету, хоча й не на той рахунок, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки фактично наслідком обумовлених дій платника податків є надмірна сплата до бюджету єдиного соціального внеску та несплата податку з доходів фізичних осіб.

Відтак, суд вважає правомірним застосування до позивача штрафної санкції відповідно до п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України, відповідно до якого ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Розрахунок штрафної санкції, застосованої до позивача за обумовлене порушення, на суму 4084,58 грн. є обгрунтованим, відповідає обставинам справи та приписам ст.127 Податкового кодексу України (а.с.230 т.1).

З огляду на наведене суд вважає, що податкове повідомлення-рішення № від 28.10.2014 прийняте контролюючим органом на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що встановлені законом. Доводи позивача не свідчать про протиправність спірного рішення та не дають суду підстав для його скасування, у зв'язку з чим адміністративний позов в цій частині до задоволення не підлягає.

Перевіряючи правомірність вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-50 від 15.10.2014 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 28.10.2014, суд встановив та врахував наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати, повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI.

Виключно даним Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску та пропорції його розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2 ст.2 Закону №2464-VI).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

За змістом п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, базою нарахування єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Єдиний внесок нараховується на суми доходу (прибутку), отриманого від підприємницької діяльності не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум.

Згідно з пп.3 п.11 ст.25 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Як встановлено судом, на визначення розміру єдиного соціального внеску за оскаржуваною вимогою та розміру застосованої до позивача штрафної санкції за оскаржуваним рішенням про застосування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску мали вплив висновки контролюючого органу про заниження позивачем загального оподатковуваного доходу за 2011 рік в сумі 36840,00 грн. (акт перевірки від 26.04.2013 №103/НОМЕР_9/17-177), внаслідок чого донараховано 13191,79 грн., та за 2013 рік в розмірі 188604,43 грн. (акт перевірки від 15.10.2014 №234/НОМЕР_9/17-16-17-01-19), внаслідок чого донараховано 63947,69 грн.

У зв'язку з не підтвердженням в ході судового розгляду справи висновків контролюючого органу про необхідність збільшення чистого оподатковуваного доходу за 2011 рік в розмірі 36840,00 гривень, нарахування єдиного внеску за 2011 рік в сумі 13191,79 грн. (36840,00 грн. х 34,7%) є неправомірним з огляду на відсутність відповідної бази для його нарахування. Відповідно, безпідставним є застосування штрафної санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску за 2011 рік в розмірі 1978,77 грн. (13191,79 грн. х 5% х 3 періоди).

Також, у зв'язку з не підтвердженням в ході судового розгляду справи висновків контролюючого органу про необхідність збільшення чистого оподатковуваного доходу за 2013 рік в розмірі 155162,87 грн., нарахування єдиного внеску за 2013 рік в сумі 56789,61 грн. (155162,87 грн. х 36,6%) є неправомірним з огляду на відсутність відповідної бази для його нарахування. Відповідно, безпідставним є застосування штрафної санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску за 2013 рік в розмірі 2839,47 грн. ( 56789,61 грн. х 5% х 1 період).

Отже, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-50 від 15.10.2014 в частині визначеної суми в розмірі 69981,40 грн. (13191,79 + 56789,61) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 28.10.2014 в частині визначеної суми в розмірі 4818,24 грн. (1978,77 + 2839,47) є протиправними та підлягають до скасування.

В частині решти визначених сум, а саме: вимога №Ф-50 від 15.10.2014 в сумі 7158,08 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій № від 28.10.2014 в сумі 357,91 грн., - обумовлені рішення контролюючого органу є правомірними, підстави для їх скасування відсутні, а відтак адміністративний позов в зазначеній частині до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 72 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За встановлених обставин адміністративний позов підлягає до задоволення частково.

Згідно з ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір" N 3674-VI від 08.07.2011, під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

При пред'явленні адміністративного позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 297,69 грн.

Таким чином, за результатами судового розгляду справи судові витрати по сплаті судового збору в сумі 265,68 грн. (в частині задоволених позовних вимог в загальній сумі 132838,85 грн.) присуджуються на користь позивача. В частині позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, недоплачений судовий збір в сумі 288,09 грн. підлягає до стягнення з позивача.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 16.05.2013, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності на загальну суму 6 907,50 грн., в тому числі за основним платежем 5 526,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 1 381,50 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 16.05.2013, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 10 937,50 грн., в тому числі за основним платежем 8 750,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 2 187,50 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 28.10.2014 в частині збільшення суми грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в розмірі 40 194,21 грн., в тому числі за основним платежем 26 796.50 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 13 398,25 грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування №Ф-50 від 15.10.2014 в частині боргу (недоїмки) в сумі 69 981,40 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 28.10.2014 в частині штрафної санкції в розмірі 4 818,24 грн.

В решті позову відмовити.

Присудити на користь позивача Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 265,68 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (код НОМЕР_9) недоплачений судовий збір в розмірі 288,09 грн. (двісті вісімдесят вісім гривень 09 коп.), який перерахувати: р/р 4002, одержувач: УДКС у м. Рівне 22030001; банк одержувача: ГУ ДКСУ у Рівненській області; код ЄДРПОУ одержувача: 38012714; МФО 833017.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дорошенко Н.О.