Справа № 818/2749/14
Суддя: С.В. Воловик
Дата ухвалення: 2014-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2014 р. 12 год. 55 хв. Справа № 818/2749/14

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Воловика С.В., суддів Бондаря С.О., Кравченка Є.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Шевець Ю.П.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів - Васяновича М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Суми адміністративну справу № 818/2749/14

за позовом ОСОБА_3

до відповідача-1 Генеральної прокуратури України

відповідача-2 прокуратури Миколаївської області,

про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3.) звернувся з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (далі - відповідач-1), прокуратури Миколаївської області (далі - відповідач-2), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Генеральної прокуратури України № 1327к від 16.09.2014 року про звільнення позивача з посади заступника прокурора Миколаївської області за власним бажанням з 23.09.2014 р.;

- поновити позивача на посаді заступника прокурора Миколаївської області;

- стягнути з прокуратури Миколаївської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує наступним. З 21.06.2013 р. позивач проходив службу в органах прокуратури на посаді заступника прокурора Миколаївської області. З 14.07.2014 р. на посаду прокурора Миколаївської області було призначено ОСОБА_4, який особисто відізвав позивача з відпустки у вказаний день та запропонував написати заяву про звільнення за власним бажанням, мотивуючи ці дії нібито завданням нового керівництва Генеральної прокуратури у такий спосіб здійснити перевірку кадрів, призначених попереднім керівництвом, для подальшого звільнення тих, які цю перевірку не пройдуть.

З метою уникнення конфліктної ситуації з новим керівництвом, 24.07.2014 р. під моральним тиском новопризначеного прокурора, ОСОБА_3 був написаний рапорт про звільнення з займаної посади за власним бажанням. Разом з тим, після написання вказаного рапорту, позивач вийшов з відпустки та приступив до виконання обов'язків на своїй посаді заступника прокурора Миколаївської області.

Перебуваючи з 14.09.2014 р. на лікарняному, позивач 22.09.2014 р. отримав усну інформацію про те, що його звільнено з займаної посади на підставі згаданого рапорту про звільнення за власним бажанням. У цей же день, ОСОБА_3 направив на адресу Генеральної прокуратури України та прокуратури Миколаївської області заяву, в якій повідомив, що у вересні 2014 року ніяких рапортів про звільнення за власним бажанням не подавав. Одночасно, у вказаній заяві, позивач повідомляв про відкликання раніше написаного ним рапорту про звільнення. Але, незважаючи на ці обставини, Наказом Генерального прокурора України № 1327к від 16.09.2014 р. ОСОБА_3 було звільнено з займаної посади з 23.09.2014 р.

На переконання позивача, враховуючи те, що рапорт про звільнення був поданий ним 24.07.2014 р., а після виходу з відпустки в серпні 2014 р. ОСОБА_3 продовжував працювати на займаній посаді, то відповідно до положень ст. 38 КЗпП України, згідно якої, у разі, якщо після закінчення двотижневого строку попередження про звільнення, працівник не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, працедавець не вправі його звільнити, Генеральна прокуратура не мала правових підстав для звільнення позивача за власним бажанням в вересні 2014 року. Також, про протиправність оскаржуваного наказу, на думку позивача, свідчить і та обставина, що на момент його прийняття та фактичного звільнення, ОСОБА_3 перебував на лікарняному, в зв'язку з чим не міг бути звільненим.

Крім того, позивач зазначив, що в будь-якому випадку, його звільнення не мало відбутись, оскільки 22.09.2014 р., тобто до дня звільнення 23.09.2014 р., ним була подана заява про відкликання раніше написаного рапорту про звільнення за власним бажанням, а виходячи зі змісту ст. 38 КЗпП України, звільнення працівника не відбувається, якщо він до закінчення двотижневого строку попередження про звільнення, відкликав свою заяву про звільнення за власним бажанням.

Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_3 вважає звільнення незаконним, в зв'язку з чим, в судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Відповідачі з позовними вимогами не погодились, в запереченнях на позов (а.с. 21-24, 180-182, 236-237) зазначили, що рапорт про звільнення з займаної посади за власним бажанням був поданий ОСОБА_3 не 24.07.2014 р., а 09.09.2014 р., що підтверджується резолюцією прокурора Миколаївської області на рапорті, якою визначено виконавця і порядок виконання. При цьому, ніякого морального тиску на позивача не здійснювалось, доказів які б могли вказувати на написання рапорту в інший час під тиском, ОСОБА_3 не надано.

Заява позивача про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням була отримана факсимільним зв'язком 22.09.2014 р. та зареєстрована 23.09.2014 р. В той же час, Наказом Генерального прокурора України № 1350к від 23.09.2014 р. на посаду заступника прокурора Миколаївської області, яку обіймав позивач, в порядку переведення був призначений ОСОБА_5.

Виходячи зі змісту ст. 38 КЗпП України, а також беручи до уваги положення ч. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", працівник до закінчення строку попередження може відкликати свою заяву про звільнення і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України).

Тобто, оскільки на момент подання заяви про відкликання рапорту про звільнення, на місце ОСОБА_3 в порядку переведення був запрошений ОСОБА_5, у Генеральної прокуратури не було законних підстав не проводити звільнення позивача.

Також, відповідачі зазначили, що посилання ОСОБА_3 на неможливість його звільнення через перебування на лікарняному, є необґрунтованими, оскільки трудовим законодавством не заборонено звільнення працівника за власним бажанням у період його тимчасової непрацездатності.

З вищезазначених підстав, представник Генеральної прокуратури України і прокуратури Миколаївської області в судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд в його задоволенні відмовити.

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи та об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 з 21.06.2013 р. проходив службу в органах прокуратури на посаді заступника прокурора Миколаївської області. Під час проходження позивачем служби, 12.09.2014 р. прокурором Миколаївської області було підготовлене подання Генеральному прокурору України про звільнення ОСОБА_3 з займаної посади за власним бажанням в зв'язку з надходженням 09.09.2014 р. рапорту про звільнення (а.с. 25-26). Зазначене подання було направлене відповідачу-1 факсимільним зв'язком та зареєстроване останнім 15.09.2014 р. за вхідним № 103 (а.с. 246).

На підставі зазначених подання та рапорту про звільнення, 16.09.2014 р. Генеральним прокурором України прийнятий наказ № 1327к (а.с. 27) про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника прокурора Миколаївської області за власним бажанням з 23.09.2014 р.

Дізнавшись про прийняття оскаржуваного наказу про звільнення за власним бажанням з 23.09.2014 р., позивач 22.09.2014 р. за допомогою факсимільного зв'язку подав Генеральному прокурору України заяву, в якій повідомив про відкликання свого рапорту про звільнення з займаної посади за власним бажанням. Вказану заяву відповідач-1 отримав 22.09.2014 р. о 17 год. 33 хв. (а.с. 186).

В той же час, 22.09.2014 р. прокурором Миколаївської області було підготовлено подання про призначення заступником прокурора Миколаївської області старшого радника юстиції ОСОБА_5 (а.с. 189-190), який згідно рапорту від 18.09.2014 р. (а.с. 191) не заперечував проти такого призначення. Згадане подання було отримане Генеральною прокуратурою України 30.09.2014 р. та зареєстроване за вхідним № 115 (а.с. 247).

Наказом Генерального прокурора України від 23.09.2014 р. № 1350к (а.с. 188) старший радник юстиції ОСОБА_5 був призначений на посаду заступника прокурора Миколаївської області в порядку переведення з посади старшого прокурора відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту управління з питань захисту прав громадян та інтересів України на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України.

Отже, обґрунтовуючи правомірність оскаржуваного наказу про звільнення, відповідачі зазначають про те, що на підставі поданого 09.09.2014 р. ОСОБА_3 рапорту про звільнення за власним бажанням, був прийнятий наказ про його звільнення з 23.09.2014 р., тобто після закінчення двотижневого терміну з дня подання рапорту. Протягом цього терміну, позивач мав право відкликати свій рапорт про звільнення, і звільнення б не проводилось, але до подання заяви про відкликання рапорту про звільнення, на посаду заступника прокурора Миколаївської області, була запрошена інша особа в порядку переведення, в зв'язку з чим, підстави для скасування наказу про звільнення та не проведення звільнення ОСОБА_3 були відсутні.

Проте, надаючи правову оцінку обставинам справи, суд не може погодитись з указаними доводами відповідачів, з огляду на нижченаведене.

Під час вирішення спорів в межах проходження, звільнення з публічної служби пріоритетними є норми спеціальних законів, водночас норми трудового законодавства підлягають застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірні відносини, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Оскільки Законом України "Про прокуратуру" не передбачено та не визначено конкретного механізму звільнення і переведення працівників на інше підприємство, в установу, організацію, то при вирішенні спорів з цих питань, необхідно застосовувати норми трудового законодавства.

Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Зі змісту вказаних норм суд робить висновок, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору, зокрема особа, запрошена в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП) (вказана правова позиція закріплена і в ч. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Частиною ч. 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України встановлено, що особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Тобто, основною умовою для можливості проведення звільнення працівника, який відкликав свою заяву про звільнення, є запрошення до дати відкликання заяви про звільнення на місце цього працівника іншої особи в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

В цьому випадку, під переведенням слід розуміти зміщення з колишньої роботи з одночасним переходом на іншу роботу, тобто працівник продовжує працювати за іншою спеціальністю (посадою, кваліфікацією) або за тією ж спеціальністю (посадою, кваліфікацією), але на іншому підприємстві, установі, організації, як у цій, так і в іншій місцевості. Переведення до іншого роботодавця (на інше підприємство) відбувається за погодженням між керівниками відповідних підприємств. В основі такого переведення лежить взаємне погодження двох роботодавців (одного - від якого переводиться (звільняється) працівник та іншого - до якого переводиться працівник) і згода самого працівника.

Таким чином, процедура переведення особи, якій не може бути відмовлено в укладанні трудового договору, та внаслідок запрошення якої може не враховуватись відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, має проводитись в такому порядку:

- новий роботодавець звертається з листом до попереднього роботодавця з проханням звільнити працівника в порядку переведення;

- працівник подає попередньому роботодавцю заяву з проханням про звільнення у порядку переведення на іншу роботу до іншої організації або заяву про згоду на таке переведення, якщо ініціатива належить новому роботодавцю;

- попередній роботодавець у разі згоди видає наказ про звільнення працівника у порядку переведення за пунктом 5 статті 36 КЗпП України (припинення трудового договору в зв'язку з переведенням працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію).

У разі відсутності усіх трьох складових, переведення на інше підприємство, про яке йдеться у ч. 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України, відбутися не може.

В даному випадку, матеріалами справи підтверджено, що згідно рапорту ОСОБА_3 про звільнення з посади заступника прокурора Миколаївської області за власним бажанням (а.с. 26), на якому не зазначена дата його складання, прокурором Миколаївської області 12.09.2014 р. було підготовлене подання (а.с. 25) про звільнення позивача з займаної посади. Вказані документи 15.09.2014 р. отримані Генеральною прокуратурою України за допомогою факсимільного зв'язку (а.с. 246). На підставі згаданих подання та рапорту, 16.09.2014 р. відповідачем-1 був прийнятий наказ № 1327к (а.с. 27) про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника прокурора Миколаївської області з 23.09.2014 р. за власним бажанням.

Дізнавшись про прийняття Генеральною прокуратурою України наказу про звільнення на підставі рапорту про звільнення за власним бажанням, позивач 22.09.2014 р. за допомогою факсимільного зв'язку подав відповідачу-1 заяву про відкликання згаданого рапорту про звільнення (а.с. 186).

В той же час, згідно рапорту ОСОБА_5 від 18.09.2014 р. про відсутність заперечень щодо призначення на посаду заступника прокурора Миколаївської області, прокурором Миколаївської області було підготовлене подання про призначення його на цю посаду (а.с. 34-35). Вказані документи отримані Генеральною прокуратурою України 30.09.2014 р. (а.с. 247). Проте, Наказом Генерального прокурора України № 1350к (а.с. 37), на якому значиться дата прийняття "23.09.2014 р.", старшого радника юстиції ОСОБА_5 призначено заступником прокурора Миколаївської області, звільнивши його в порядку переведення з посади старшого прокурора відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та інтересів України на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України.

Виходячи зі змісту згаданого рапорту від 18.09.2014р., викладеному у ньому погодженню ОСОБА_5, повинна була передувати відповідна пропозиція з боку Генеральної прокуратури України щодо посади, на яку переводиться працівник. Між тим, жодних належних доказів на підтвердження того, яка саме пропозиція у контексті викладеного ОСОБА_5 погодження, яким чином, та в якому порядку була доведена до його відома, Генеральною прокуратурою України суду не надано. Також, не надано суду і доказів на підтвердження будь-якого іншого "запрошення" ОСОБА_5 на посаду заступника прокурора Миколаївської області

Згідно Наказу Генеральної прокуратури України від 31.03.2006 р. № 740ц "Про посади номенклатури Генерального прокурора України" до посад, на які працівники призначаються і з яких звільняються Генеральним прокурором України, належать прокурори областей, їх перші заступники та заступники.

Відповідно до п. 3 згаданого Наказу при висуненні працівника на посаду, яка входить до номенклатури Генерального прокурора України, прокурори областей повинні надсилати до Головного управління кадрового забезпечення Генеральної прокуратури України, окрім інших документів, подання про призначення на посаду з обґрунтуванням запропонованої кандидатури із зазначенням, чи перебував працівник у резерві на висунення та яку роботу з його підготовки проведено, а також рапорт кандидата на посаду.

На виконання п. 4 Наказу начальник Головного управління кадрового забезпечення Генеральної прокуратури України, упродовж трьох днів від дня надходження матеріалів, організовує їх вивчення працівниками відділу роботи з кадрами, відділу особового складу та внутрішньої безпеки, після чого готує висновки щодо можливості призначення працівників на посаду.

Отже, наказ про звільнення працівника в зв'язку з переведенням на посаду заступника прокурора області приймається після вивчення пакету документів, в тому числі і подання прокурора області та рапорту працівника.

Водночас, подання прокурора Миколаївської області про призначення на посаду заступника прокурора Миколаївської області отримано Генеральною прокуратурою України 30.09.2014 р. (а.с.247), а датою прийняття наказу про його призначення зазначено "23.09.2014 р."

Належних доказів отримання та реєстрації вищезазначених рапорту та подання про призначення ОСОБА_5 на посаду заступника прокурора Миколаївської області на день прийняття наказу про таке призначення (23.09.2014 року) представником Генеральної прокуратури України до суду подано не було.

Таким чином, системний аналіз встановлених судом в ході судового розгляду справи фактичних обставин, свідчить про те, що неврахування Генеральною прокуратурою України заяви позивача про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням та проведення звільнення, є порушенням прав ОСОБА_3 які підлягають відновленню.

Доводи відповідачів про те, що на момент відкликання рапорту про звільнення позивачем, на його місце була запрошена інша особа в порядку переведення, з іншого підприємства, установи, організації, не підтверджені належними доказами, в зв'язку з чим є необґрунтованими, та не впливають на висновки суду щодо необхідності врахування заяви про відкликання рапорту про звільнення і відсутності підстав для проведення звільнення ОСОБА_3

Крім того, суд вважає за доцільне наголосити, що підставою для видачі наказу про звільнення є заява державного службовця, оформлена відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998року № 731, а саме: виконана та підписана власноручно, із зазначенням дати виконання. Натомість, судом встановлено, що рапорт про звільнення з посади за власним бажанням був написаний ОСОБА_3 власноручно без зазначення дати його виконання.

Згідно ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Генеральна прокуратура України не надала суду жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування та підтвердження правомірності неврахування заяви позивача про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням та проведення звільнення ОСОБА_3

Позивачем, в свою чергу, не були надані належні та допустимі докази в підтвердження подання рапорту про звільнення 24.07.2014 р. та написання цього рапорту під моральним тиском, в зв'язку з чим суд вважає ці обставини необґрунтованими та недоведеними. Необґрунтованими є і посилання позивача на неможливість звільнення працівника за власним бажанням в період лікарняного, оскільки норми трудового законодавства забороняють звільняти працівників в період їх тимчасової непрацездатності лише з ініціативи власника. Тобто, на осіб, які звільняються не за ініціативою власника, вказана заборона не розповсюджується.

Завданням адміністративного судочинства, на виконання ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Зазначені норми вказують на те, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Генеральної прокуратури України про звільнення ОСОБА_3 не відповідає ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з чим позовні вимоги в частині визнання його протиправним та скасування підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 в частині поновлення на посаді заступника прокурора Миколаївської області та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, також підлягають задоволенню. Так, згідно довідки прокуратури Миколаївської області від 23.10.2014 р. (а.с. 47) середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 на день звільнення становила 5 530, 00 грн., середньоденна - 526, 71 грн. Тобто, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з прокуратури Миколаївської області, складає 18 170, 13 грн.

На виконання ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць, виконуються негайно.

Керуючись ст.ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України, прокуратури Миколаївської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Наказ Генеральної прокуратури України № 1327к від 16.09.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника прокурора Миколаївської області за власним бажанням з 23.09.2014 р.

Поновити ОСОБА_3 (40030, АДРЕСА_1, ід.н. НОМЕР_1) на посаді заступника прокурора Миколаївської області.

Стягнути з прокуратури Миколаївської області (54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28, код 02910048) на користь ОСОБА_3 (40030, АДРЕСА_1, ід.н. НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 170, 13 (вісімнадцять тисяч сто сімдесят) грн. 13 коп.

Постанова суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 5 530, 00 (п'ять тисяч п'ятсот тридцять) грн. 00 коп. підлягає негайному виконанню.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис) С.В. Воловик

Судді (підпис) С.О. Бондар

(підпис) Є.Д. Кравченко

З оригіналом згідно

Головуючий суддя С.В. Воловик

повний текст постанови складений 31.12.2014 р.