Справа № 802/3116/14-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2015-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3116/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Богоніс М.Б.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

14 січня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Загороднюка А.Г. Полотнянка Ю.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії ,

В С Т А Н О В И В :

22.08.2014 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.09.2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22.09.2014 року та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

06.01.2015 року на адресу Вінницького апеляційного адміністративного суду від позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

14.01.2015 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява із клопотанням розглянути справу в порядку письмового провадження.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є громадянином Арабської Республіки Єгипет, 10.04.2014 року звернувся до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно Протоколу управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 10.04.2014 року дана заява була прийнята до розгляду.

10.04.2014 року працівником управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з позивачем була проведена співбесіда, що також підтверджується протоколом співбесіди .

Наказом управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 74 від 30.04.2014 року прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2.

Працівником управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з позивачем були проведені співбесіди 27.05.2014 року та 30.04.2014 року, що підтверджуються протоколами співбесід, на підставі яких складено висновок від 27.06.2014 року № 2014VN0008.

На підставі вищезазначеного висновку 11.08.2014 року Державна міграційна служба України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту №426-14.

На думку позивача вище вказане рішення є протиправним та порушує його законні права та охоронювані інтереси, що стало причиною звернення до суду.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Частиною п'ятою статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16.12.1998р. факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (відповідно до Конвенції 1951р. "Про статус біженців") .

Згідно абз.4 та 6 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У частинах першій статті Закону України №3671 визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 16.03.2012 № 3, звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, при вирішенні питання про наявність підстав для надання статусу біженця слід враховувати чи подальше перебування особи у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і чи така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Щодо обставин залишення країни громадянської належності позивач повідомив, що виїхав з Єгипту у 2012 році виходячи із релігійних переконань.

Як зазначає позивач під час співбесіди 10.04.2014 року, у 2005 році він одружився і після цього родина дружини почали примушувати його змінити християнство на мусульманство у зв'язку із тим, що його дружина - мусульманка. Зазначав, що після одруження під тиском родичів він змінив релігію на мусульманство. Водночас, позивач повідомив, що документи про укладання шлюбу він підписав у травні 2005 року та у разі розлучення він буде винен сім'ї дівчини велику суму грошей.

При цьому, доводи апелянта є суперечливими оскільки, під час співбесіди 30.04.2014 року позивач повідомив, що весілля у нього відбулося у березні 2005р, що суперечить його попереднім свідченням.

Крім того, він зазначає, що свідоцтво про народження, в якому були внесені зміни, що він мусульманин, а не християнин, видано позивачу у 2004 р., тобто до весілля, що ставить під сумнів правдивість вказуваних позивачем обставин.

Таким чином, колегія суддів вважає сумнівними надані доводи позивача, оскільки вказані пояснення містять суттєві розбіжності, а тому позивач не обгрунтував жодного суттєвого факту заяви.

Окрім вказаного, колегія суддів звертає увагу, що згідно протоколу співбесіди від 30.04.2014 року Позивач з моменту одруження і до моменту його виїзду із Єгипту, а саме протягом приблизно 7 років, проживав з дружиною, не відвідував мечеть, не сповідував християнство, а навпаки постійно відвідував богослужіння Коптської церкви і у зв'язку із цим не мав жодних проблем, про що свідчать матеріали його особової справи.

У ході розгляду справи було з'ясовано, що до правоохоронних органів у країні постійного проживання позивач не звертався.

Крім того, позивачем не зазначалось про факти погроз або переслідувань, у країні громадянського походження. Інших фактів, що могли б змусити заявника покинути країну надано не було. За наданою інформацією сам заявник ніяких погроз не отримував, побоювань та переслідувань не зазнавав.

З огляду на викладене, позивач не відповідає критеріям, завдяки яким особа може бути визнана біженцем або яка потребує додаткового захисту.

Позивач не надає обгрунтованих свідчень і пояснень щодо переслідувань його за релігійним віросповіданням та імовірної загрози у разі повернення до християнства.

Також, щодо країни походження позивача необхідним є зазначити, що Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН) - міжнародна організація, що забезпечує захист і допомогу біженцям у різних країнах світу - не розглядає Єгипет, як країну походження біженців на сьогоднішній день, відповідно до інформації наданої офіційним сайтом даної міжнародної організації - http://unhcr.org.ua/uk/resursi/krainy-pohodzhennya-bizhentsiv.

В таких випадках, Директива Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти процедур надання та скасування статусу біженця в Державах-членах" від 30 квітня 2004 року № 8771/04 чітко зазначає, що заяви про визнання біженцем вважаються необґрунтованими, якщо заявник прибув із безпечної країни походження.

Отже, свідчення позивача є сумнівними і не доводять загрози його переслідувань або імовірності переслідувань в країні його походження та громадянської належності Єгипті. При цьому, позивач не був членом жодних організацій чи політичних партій, не приймав участі в демонстраціях, мітингах проти уряду Єгипту, а тому немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окрім цього, суд бере до уваги те, що з травня 2012р. по квітень 2014р. громадянин Єгипту ОСОБА_2 проживав на території Італії, м. Перуджа, куди виїхав по робочому контракту, який, за словами позивача, йому допоміг оформити чоловік його рідної сестри, що проживає в Італії. Позивач повідомив, що на прохання його батька чоловік його дружини оформив йому запрошення на роботу по господарству. На підтвердження цього Позивач надав копії відповідних документів.

Вказані доводи викликають сумніви в правомірності звернення позивача до органу міграційної служби також і через те, що перебуваючи близько двох років у безпечній країні - (Італія), кордон з якою позивач перетнув легально та яка також може надавати міжнародний захист, позивач не звертався до відповідних органів міграційної служби Італії.

Крім того, як встановлено судом, позивач до закінченням посвідки на проживання в Італії спрямував до України, де за його словами у нього не має родичів, через дві безпечні країни, а саме Словаччина та Угорщина. Однак, за захистом до відповідних органів також не звернувся.

Таким чином, позивач перебував на території трьох безпечних країн, що підтверджується наданими ним особисто документами і зволікав із зверненням про надання притулку до відповідних органів цих країн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що перебування у третій безпечній країні відповідно до Закону України №3671 є самостійною підставою для відмови у наданні статусу біженця.

Відтак, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність тривалих чи постійних переслідувань позивача, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду -без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Загороднюк А.Г.

Полотнянко Ю.П.