Справа № 804/19286/14
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Дніпропетровської митниці Міндоходів до головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Загребельної Олени Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Дніпропетровської митниці Міндоходів до головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Загребельної Олени Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови, в якому позивач просить:
- визнати незаконною постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Загребельної Олени Леонідівни про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.09.14 №ВП 41228718;
- скасувати постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Загребельної Олени Леонідівни про повернення виконавчого документа стягувачеві від 26.09.14 №ВП 41228718.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав усіх вимог ст..11 Закону України «Про виконавче провадження» щодо вжиття заходів примусового виконання рішень та безпідставно повернув виконавчий документ стягувачеві.
Відповідач надав заперечення в яких зазначив, що у ході виконання виконавчого провадження ним не було порушено норм Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем були вчинені дії у відповідності до вимог чинного законодавства України у зв'язку з чим вважає, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені та просить в їх задоволенні відмовити.
Представник позивача позовні вимог підтримав, не заперечував щодо розгляду справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу без участі представника.
Третя особа в судове засідання не з'явилися, повідомлена належним чином.
Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Таким чином, суд ухвалив розглянути справу без участі сторін відповідно до положень ст.128 КАС України в письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що на виконанні у ВДВС Солонянського районного управління юстиції перебуває виконавче провадження відносно стягнення з ОСОБА_3 на користь Дніпропетровської митниці боргу на загальну суму 8500,00 грн.
Державним виконавцем під час виконання виконавчого документу встановлено (згідно відповідей відповідних органів), що за боржником не зареєстровано: нерухоме майно, транспортний засіб, земельні ділянки, рахунки.
У зв'язку з відсутністю відомостей про майно на яке можливо звернути стягнення головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солонянського районного управління юстиції Загребельною Оленою Леонідівною винесено постанову від 26.09.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві.
Згідно з частиною 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606).
Відповідно ст.ст.1, 2 Закону № 606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
Виходячи з вимог ч.1, 2 ст. 11 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
До обов'язків державного виконавця віднесено здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом, а також надання сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розгляд заяв сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; роз'яснення сторонам їхніх прав і обов'язків.
При цьому для здійснення своїх повноважень державному виконавцю ч. 3 цієї статті надано право, зокрема:
- проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;
- з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну;
- безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища;
- накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;
- накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;
- звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;
- викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ;
- вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;
- у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням;
- здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.
Зазначені дії є правом державного виконавця, а не обов'язком, а відповідна норма закону не є імперативною.
Частиною 1 ст. 6 Закону N 606 визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Виходячи з наведених норм, всі дії, про зобов'язання вчинення яких йдеться в позові, Законом віднесено до прав, а не обов'язків відповідача. Необхідність використання наданого законом права визначає безпосередньо особа, якій таке право надано. Тобто, реалізація прав державного виконавця обумовлена певними обставинами та підставами, та віднесена виключно до компетенції відповідача.
Отже, Законом визначені повноваження державного виконавця, за допомогою яких він здійснює виконавчі дії, направлені на своєчасне та повне виконання рішень. Обрання відповідних заходів здійснюється безпосередньо державним виконавцем окремо в кожному виконавчому провадженні з урахуванням обставин у справі, тому суд не може підміняти повноваження органів державної виконавчої служби та визначати, яким чином виконати вимогу про сплату боргу та виконавчі листи, видані судами.
Як зазначає позивач у позовній заяві, державним виконавцем не здійснено певні дії, право на здійснення яких він має у відповідності до частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження». Суд звертає увагу позивача, що наведені у позовній заяві дії є правом, а не обов'язком державного виконавця. При цьому, виключно державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має вирішувати, які із зазначених у частині 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» прав буде реалізовувати для виконання виконавчого документу, а які - ні.
З приводу не вжиття державним виконавцем заходів щодо звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника необхідно відмітити, що згідно з п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.
Отже, положеннями вказаних нормативно-правових актів передбачено право державного виконавця звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням.
Таким чином, державний виконавець має право, а не обов'язок звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи.
Статтею 33 Конституції України закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ст.2 протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
Законом не передбачено обов'язку обмеження громадян в праві виїзду за межі України за наявності невиконаних зобов'язань, а встановлена лише така можливість при наявності відповідних підстав.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч.3 ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб'єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.
У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
За наведених обставин, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованим та не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні адміністративного позову.
Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова