Справа № 826/18770/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 грудня 2014 року № 826/18770/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Іщука І.О., Шулежка В.П. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
доДержавної виконавчої служби України
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2
про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

01 грудня 2014 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом про:

- визнання протиправною бездіяльності ДВС України, що проявилася в не скасуванні постанови Державної виконавчої служби України (далі - ДВС України, відповідач) від 26.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850 так як відпала підстава її винесення, а саме відкликання представником стягувача свого підпису та самої заяви від 18.03.2014 р. вх. № П-4165;

- зобов'язання ДВС України скасувати постанову ДВС України від 26.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850 так як відпала підстава її винесення, а саме відкликання представником стягувача свого підпису та самої заяви від 18.03.2014 р. вх. № П-4165.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва про відкриття провадження в адміністративній справі від 02 грудня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено: ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, третя особа).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15.10.2014 р. після отримання постанови ДВС України від 06.10.2014 р. ВП № 33926243 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) їй стало відомо про порушення своїх прав та інтересів на повне та фактичне виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.02.2012 р. по справі № 2а-18958/11/2670 через написання представником стягувача заяви про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850, від 18.03.2014 р. та винесення 26.03.2014 р. постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі заяви представника стягувача.

Позивач вказує на те, що вона не уповноважувала та не доручала своєму представнику ОСОБА_2 писати заяву від 18.03.2014 р. та не визнає наслідків які виникли після написання її представником заяви від 18.03.2014 р. вх. № П-4165.

Після обізнаності зазначеного, представнику позивача було доручено відкликати свій підпис та заяву від 18.03.2014 р., як помилково написану на особистому прийомі в державного виконавця ДВС України і як таку, що перешкоджає повному та фактичному виконанню постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.02.2012 р. по справі № 2а-18958/11/2670.

Представником позивача двічі (28.10.2014 р. та 04.11.2014 р.) до ДВС України були написані заяви про відкликання підпису та заяви від 18.03.2014 р. вх. № П-4165 представника стягувача.

Позивач вважає, що після відкликання її представником своєї заяви та підпису на заяві від 18.03.2014 р. вх. № П-4165 відпали підстави для закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850.

Втім, отримавши 20.11.2014 р. від ДВС України лист-відповідь від 13.11.2014 р. на її заяву від 04.11.2014 р. (вх. № П-15814) та на заяву її представника від 04.11.2014 р. (вх. № П-15815), ОСОБА_1 вважає, що збоку відповідача чиниться протиправна бездіяльність, яка проявилась в невчиненні дій по скасуванню постанови ДВС України від 26.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850, так як, на її думку, відпала підстава її винесення через відкликання представником стягувача свого підпису та самої заяви від 18.03.2014 р. вх. № П-4165.

З підстав викладеного, позивач вважає, що є всі підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача та з метою відновлення її права, свобод та інтересів необхідно зобов'язати суб'єкт владних повноважень скасувати постанову ДВС України від 26.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850, так як відпала підстава її винесення, через те що, представником стягувача відкликано свій підпис та саму заяву від 18.03.2014 р. вх. № П-4165.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 та третя особа позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити з підстав наведених як в позовній заяві, так і в письмових поясненнях третьої особи від 11.12.2014 р.

Відповідач подав письмові заперечення на позовну заяву, в яких вказує на те, що на підставі заяви від 18.03.2014 р. представника стягувача за довіреністю ОСОБА_2 щодо фактичного виконання рішення суду, 26.03.2014 р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України правомірно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850.

Також ДВС України вказує на те, що зазначена постанова є чинною та не скасована як того вимагають приписи Закону.

Окрім цього, відповідач звертає увагу на те, що вищезазначену постанову про закінчення виконавчого провадження Державною виконавчою службою України направлено саме ОСОБА_1, яка в разі незгоди з постановою, мала право на її оскарження з моменту отримання останньої.

Також, відповідач вказує на те, що в межах компетенції ДВС України було надано відповідь на заяви позивача від 04.11.2014 р. (вх. № П-15814) та її представника від 04.11.2014 р. (вх. № П-15815) щодо відсутності правових підстав для скасування постанови державного виконавця від 26.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження, а тому, на переконання відповідача, підстав для визнання бездіяльності протиправною та скасування обґрунтованої постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850 від 26.03.2014 р. немає.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що довіреність представника стягувача ОСОБА_2, яка уповноважує останнього користуватися правами, передбаченими Законом України «Про виконавче провадження», зокрема підписувати та подавати від імені довірителя заяви не є відкликаною, а отже є чинною.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання 12.12.2014 р. представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

15 жовтня 2014 року ОСОБА_1 поштовим зв'язком отримала супровідний лист від 10.10.2014 р. № П-10669/5.-603/7 разом з постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) від 06.10.2014 р. ВП № 33926243.

З вказаної постанови вона дізналась, що через написання представником стягувача за довіреністю ОСОБА_2 заяви від 18.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850, ДВС України 26.03.2014 р. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850.

Дізнавшись про існування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850 від 26.03.2014 р., ОСОБА_1 доручила своєму представнику ОСОБА_2 відкликати свій підпис та власне заяву від 18.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850, як помилково написану і таку, що перешкоджає повному та фактичному виконанню постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.02.2012 р. по справі № 2а-18958/11/2670.

Так, 28 жовтня 2014 року за вх. № П-15456 представник стягувача ОСОБА_2 зареєстрував в ДВС України заяву № 1 від 28.10.2014 р. про відкликання підпису та заяви від 18.03.2014 р. вх. № П-4165 представника стягувача.

04 листопада 2014 року за вх. № П-15815 представник стягувача ОСОБА_2 повторно зареєстрував в ДВС України заяву № 2 (повторна) від 04.11.2014 р. про відкликання підпису та заяви від 18.03.2014 р. вх. № П-4165 представника стягувача.

Також, 04.11.2014 р. за вх. № П-15814 було зареєстровано заяву ОСОБА_1 від 04.11.2014 р. про здійснення контролю начальником ВПВР ДВС України за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішення суду державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП № 38685850.

У вказаній вище заяві, позивач просила: скасувати постанову ДВС України від 26.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850, так як відпала підстава її винесення, а саме представником стягувача відкликано свій підпис та саму заяву від 18.03.2014 р. вх. № П-4165; передати виконавче провадження ВП № 38685850 іншому державному виконавцю, який зможе виконати в повному та фактичному обсязі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.02.2012 р. по справі № 2а-18958/11/2670; зобов'язати державного виконавця провести неупереджено, своєчасно і в повному обсязі виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» для повного та фактичного виконання рішення суду.

У відповідь на заяви позивача та її представника від 04.11.2014 р. за вх. номерами, відповідно № П-15814 та № П-15815, Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України підготовлено листа від 13.11.2014 р. № П-15814/2, П-15815/2 (надійшов 20.11.2014 р.), яким вказаних вище заявників повідомлено про повернення супровідним листом № П-4165/5-616-8 виконавчого документа до Київського апеляційного адміністративного суду та про відсутність правових підстав для відновлення виконавчого провадження ВП № 38685850.

Незгода з діями (бездіяльністю) відповідача та необхідністю вчинення ним певних дій обумовила позивача звернутись до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані особами, які беруть участь у справі докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (далі - Закон № 202/98-ВР), Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між особами, які беруть участь у справі, суд виходить з наступного.

Згідно з статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон № 606-XIV у редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 17 Закону № 606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою, зокрема на підставі виконавчих листів, що видаються судами.

Так, як встановлено колегією суддів, Київським апеляційним адміністративним судом 13 червня 2012 року був виданий виконавчий лист № 1/2012 у справі № 2а-18958/11/2670 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправними дій, рішень, бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, заборону на вчинення дій, винесення окремих ухвал, яким було постановлено:

- визнати протиправними дії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України по неповному наданню інформації, що містилася в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень щодо скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кириченка Вадима Григоровича від 17.08.2007 р. про відкриття виконавчого провадження № 4529908 по виконанню рішення Європейського Суду з прав людини від 15.02.2007 р. по заяві № 25476/02 справа «Погребна проти України»;

- визнати протиправною бездіяльність Державної виконавчої служба України, яка проявилася в не внесенні до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень всіх відомостей про проведення та вчинення виконавчих дій та рішень по виконавчому провадженню № 4529908;

- визнати такими, що надають неповну інформацію Повні витяги з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень № 13090 від 25.06.2009 р. та № 17450 від 22.06.2010 р. по виконавчому провадженню № 4529908 по виконанню рішення Європейського Суду з прав людини від 15.02.2007 р. по заяві № 25476/02 справа «Погребна проти України»;

- визнати протиправними дії Державної виконавчої служба України, які проявилися у внесенні в 2009 р. до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень інформації про скасування постанови від 17.08.2007 р. старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кириченком Вадимом Григоровичем постанови про відкриття виконавчого провадження № 4529908;

- зобов'язати Державну виконавчу службу України вжити заходів про вилучення/видалення з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень інформації про скасування постанови від 17.08.2007 р. старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кириченка Вадима Григоровича про відкриття виконавчого провадження № 4529908;

- зобов'язати Державну казначейську службу України стягнути судові витрати в розмірі 1,70 грн. (одна гривня 70 копійок) судового збору та 17,50 грн. (сімнадцять гривень 50 копійок) витрат на отримання Повного витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання солідарно із рахунків Державної виконавчої служби України та Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1.

Вказаний вище виконавчий лист, виданий Київським апеляційним адміністративним судом 13.06.2012 р. № 2а-18958/11/2670 був пред'явлений на примусове виконання до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (ВП № 38685850).

18 березня 2014 року представником стягувача ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби України було подано заяву (вх. № П-4165) про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850 в зв'язку з виконанням ДВС України вимог виконавчого листа № 2а-18958/11/2670 виданого 13.06.2012 р. Київським апеляційним адміністративним судом в межах виконавчого провадження ВП № 38685850.

На підставі заяви представника стягувача за довіреністю ОСОБА_2 від 18.03.2014 р. щодо фактичного виконання рішення суду, 26 березня 2014 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850.

З приводу встановленого, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Приписами ч. 3 ст. 49 Закону № 606-XIV визначено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Як встановлено колегією суддів, вказану постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850 від 26.03.2014 р. було направлено на адресу стягувача супровідним листом «Щодо закінчення виконавчого провадження» від 27.03.2014 р. вих. № П-4165/5-616-8, яка до адресатів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшла 01.04.2014 р., про що свідчить власноруч проставлені дата та підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.

Тобто, з моменту отримання вказаної постанови у позивача виникло право в разі незгоди з такою постановою на оскарження останньої в десятиденний термін відповідно до приписів, визначених Законом № 606-XIV.

Згідно даних відповідача та що не заперечувалось представником позивача, постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850 від 26.03.2014 р. оскарженою не була.

Позивач не скористався передбаченим законодавством правом в разі незгоди з постановою на її оскарження у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», а отже, постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850 від 26.03.2014 р. є чинною.

Статтею 50 Закону № 606-XIV визначені наслідки завершення виконавчого провадження.

Так, частиною першою статті 50 Закону № 606-XIV визначено, що завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 51 Закону № 606-XIV визначені підстави відновлення виконавчого провадження.

Так, статтею 51 Закону № 606-XIV визначено, що в разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

За наявності обставин, передбачених частиною шостою статті 79 цього Закону, виконавче провадження підлягає відновленню у триденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідної заяви стягувача.

Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання.

Виходячи з приписів вказаної вище статті Закону України «Про виконавче провадження», вбачається, що виконавче провадження буде відновленим протягом трьох робочих днів в разі надходження рішення суду про визнання постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження незаконною чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби про її скасування.

Як встановлено, рішення суду, яким визнано незаконною постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850 від 26.03.2014 р., немає, як і відсутня постанова керівника відповідного органу державної виконавчої служби про її скасування.

Наявною є лише відповідь відповідача від 13.11.2014 р. № П-15814/2, П-15815/2, в якій позивача та третю особу поінформовано про повернення виконавчого документу до суду, який видав його та про відсутність правових підстав для відновлення виконавчого провадження ВП № 38685850.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суб'єкта владних повноважень стосовно правомірності з підстав п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850.

Виходячи з аналізу зазначених норм права та встановлених обставин та виходячи з визначення поняття бездіяльності суб'єкта владних повноважень, де бездіяльність - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи (наприклад, неприйняття рішення за заявою особи, ненадання допомоги працівниками міліції, неоприлюднення нормативно-правового акта тощо), колегія суддів вважає, що реагування відповідача на звернення позивача (вх. № П-15814 від 04.11.2014 р.) та третьої особи (вх. № П-15815 від 04.11.2014 р.) та надання відповіді на їх заяви, зміст якої позивача не задовольняє, не є бездіяльністю.

За вказаних вище обставин, колегія суддів приходить до переконання про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписами спеціального закону - закону, що регламентує обмежену (спеціальну) сферу суспільних відносин і поширюються на частину населення, яким є Закон України «Про виконавче провадження» не передбачено зобов'язання державної виконавчої служби скасовувати їхні правові акти індивідуальної дії.

Законом передбачено, що виконавче провадження підлягає відновленню в разі визнання судом постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження незаконною та скасування останньої начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби.

Суди в межах своєї компетенції в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає, що в задоволенні вимоги позивача про зобов'язання ДВС України скасувати постанову ДВС України від 26.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 38685850 так як відпала підстава її винесення, а саме відкликання представником стягувача свого підпису та самої заяви від 18.03.2014 р. вх. № П-4165 має бути також відмовлено.

Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що довіреність представника стягувана ОСОБА_2, яка уповноважує останнього користуватися правами, передбаченими Законом України «Про виконавче провадження», зокрема підписувати та подавати від імені довірителя заяви - не відкликано, а отже, є чинною.

Беручи до уваги викладене вище, в задоволенні позовних вимог має бути повністю відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані.

Натомість, відповідачем доведено правомірність своїх дій та прийнятого ним правового акту індивідуальної дії.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв'язку з чим, в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 181, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді: І.О. Іщук

В.П. Шулежко