Справа № 2а/1770/2986/12
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року м. Київ К/800/37275/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2013 року

у справі № 2а/1770/2986/2012

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3; позивач) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівному Рівненської області Державної податкової служби (далі - ДПІ у м. Рівному Рівненської області ДПС; відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № /0/17-122 від 07 травня 2009 року та № /0/17-122 від 07 травня 2009 року.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2013 року, в позові відмовлено повністю. Стягнуто з позивача судовий збір у розмірі 2 146,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, ФОП ОСОБА_3 оскаржила їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з посланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, ставиться питання про скасування постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року, ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2013 року та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову документальну перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2006 року по 31 грудня 2008 року, за результатами якої складено акт № 74/17-117/НОМЕР_1 від 29 квітня 2009 року.

На підставі зазначеного акту перевірки ДПІ у м. Рівному Рівненської області ДПС прийнято податкове повідомлення-рішення № /0/17-122 від 07 травня 2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 228 436,99 грн. (228 436,99 грн. - основний платіж; 0,00 грн. штрафні (фінансові) санкції), та податкове повідомлення-рішення № /0/17-122 від 07 травня 2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 601 368,00 грн. (400 912,00 грн. - основний платіж; 200 456,00 грн. штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_3 пункту 7.1 статті 7, підпункту 9.12.1 пункту 9.12 статті 9 Закону України від 22 травня 2003 року № 889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 14 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв'язку з неправомірним формуванням даних податкового обліку з огляду на ненадання первинних документів на підтвердження понесених витрат та отриманого доходу, сформованих податкового кредиту та податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Відмовляючи в задоволенні позову повністю, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

За змістом частини 2 статті 3 Закону № 996-XIV податкова звітність ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Таким чином, підставою для формування платником податків даних податкового обліку є факт реального здійснення господарських операцій, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст, а також відповідають критеріям, наведеним у статті 9 Закону № 996-XIV.

Проте, як встановлено судами в наведеній ситуації, документів на підтвердження реального характеру проведених господарських операцій, за якими ФОП ОСОБА_3 сформовано дані податкового обліку, останньою не представлено.

При цьому попередні судові інстанції обґрунтовано відхилили доводи ФОП ОСОБА_3 про те, що підприємницьку діяльність вона не здійснювала, документів не підписувала, доходів не отримувала, коштів з банківських рахунків не знімала, а всі дії від її імені виконував ОСОБА_4 на підставі довіреності від 17 грудня 2007 року, однак діяв не в інтересах позивача, а відтак саме він повинен сплачувати податкові зобов'язання та нести відповідальність за виявлені порушення, а також поданий на підтвердження позиції ФОП ОСОБА_3 вирок Рівненського міського суду від 22 листопада 2010 року у справі № 1-108, яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 212, частиною 2 статті 358 Кримінального кодексу України.

Адже, за змістом статей 237, 239 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податків є юридичні особи, їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичні особи, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно з законами покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі), пеню та штрафні санкції.

Згідно з частинами 1, 4 статті 9 Закону України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платники податків і зборів (обов'язкових платежів) зобов'язані: вести бухгалтерський облік, складати звітність про фінансово-господарську діяльність і забезпечувати її зберігання у терміни, встановлені законами; подавати до державних податкових органів та інших державних органів відповідно до законів декларації, бухгалтерську звітність та інші документи і відомості, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів (обов'язкових платежів); сплачувати належні суми податків і зборів (обов'язкових платежів) у встановлені законами терміни.

Обов'язок фізичної особи щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) припиняється із сплатою податку і збору (обов'язкового платежу) або його скасуванням, а також у разі смерті платника.

Тобто, платник самостійно зобов'язаний виконати свій обов'язок із сплати податку, крім законодавчо визначених випадків покладення цього обов'язку на третіх осіб. Зокрема, податковим законодавством допускається у чітко визначених випадках виконання дій, спрямованих на перерахування податку до бюджету, третіми особами (наприклад, у разі сплати податку податковим агентом, спадкоємцем, правонаступником). В інших випадках сам платник зобов'язаний сплатити податок до бюджету та є відповідальним за таку сплату.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2013 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відхилити, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Голубєва Г.К.

Карась О.В.