Справа № 819/2809/14-а
Суддя: Чепенюк О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/2809/14-a

29 грудня 2014 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Чепенюк О.В.,

при секретарі судового засідання Калиняк О.В.,

за участю представника позивача Семирка В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до відділу державної виконавчої служби Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування постанови та зобов'язання зняти арешт з рухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ КБ «Хрещатик», позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до відділу державної виконавчої служби Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області (далі - відділ ДВС Підволочиського РУЮ, відповідач), в якому просило:

- скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.05.2014 року, винесену головним державним виконавцем відділу ДВС Підволочиського РУЮ Шкільняком В.Є. у межах виконавчого провадження № 43179694, якою накладено арешт на все рухоме майно боржника ОСОБА_2;

- зобов'язати відділ ДВС Підволочиського РУЮ зняти арешт з рухомого майна згідно з наведеним переліком, яке належить ОСОБА_2 та перебуває у заставі ПАТ КБ «Хрещатик».

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.12.2014 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами.

Головним державним виконавцем відділу ДВС Підволочиського РУЮ Шкільняком В.Є. у межах виконавчого провадження № 43179694 накладено арешт на все рухоме майно боржника ОСОБА_2. При цьому, таке рухоме майно (наведено його перелік) передане у заставу ПАТ КБ «Хрещатик» на підставі договору застави № 14-586-СП-Т від 14.11.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Хрещатик» (заставодержатель) та ОСОБА_2 (заставодавець), в забезпечення виконання зобов'язань заставодавця за кредитним договором № 14-586-СП від 14.11.2007 року, за умовами якого заставодавець, він же позичальник, зобов'язаний повернути ПАТ КБ «Хрещатик» кредитні кошти у сумі 80 000 доларів США.

Позивач як заставодержатель в силу договору та закону, зокрема, статті 572 Цивільного кодексу України, статті 20 Закону України «Про заставу», статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», статей 14, 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», має переважене право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета забезпечення, а тому арешт заставленого майна з метою його реалізації для задоволення вимог інших стягувачів, які не є заставодержателями, призводить до порушення речового права позивача на чуже майно, яке підлягає захисту у спосіб встановлений Законом України «Про виконавче провадження».

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в адміністративному позові, додаткових поясненнях, та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач подав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову від 23.12.2014 року, у яких зазначив, що діяв у межах, в порядку та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження». Арешт майна здійснюється з метою недопущення можливості відчуження майна боржником. Звернення стягнення на майно, яке перебуває в заставі, можливе лише в інтересах заставодержателя і виконавчі дії щодо звернення стягнення на дане майно по інших виконавчих провадженнях не проводяться, натомість, зняття арешту з майна може спричинити в подальшому його відчуження, втрату чи інші негативні наслідки, що унеможливить реальне виконання виконавчого документа. Відповідач просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2. будь-яких пояснень з приводу заявленого адміністративного позову суду не надав, свою позицію не висловив.

Представник відповідача та третя особа у судове засіданні не прибули, проте відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності його представника (а. с. 87). Таким чином, відповідно до статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), судовий розгляд проведено за відсутності представника відповідача та третьої особи.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.11.2007 року між відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Хрещатик») та ОСОБА_2 (позичальник) укладено кредитний договір № 14-586-СП, до якого неодноразово вносились зміни та доповнення (а. с. 92-114). Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банком надано позичальнику кредит у розмірі 80 000,00 доларів США, який останній зобов'язувався повністю повернути до 07.11.2014 року (з урахуванням внесених змін до кредитного договору).

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 14.11.2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Хрещатик» (заставодержатель) та ОСОБА_2 (заставодавець) укладено договір застави № 14-586-СП-Т від 14.11.2007 року з змінами і доповненнями (а. с. 115-128). Відповідно до умов такого договору заставодавець передав у заставу відкритому акціонерному товариству Комерційний банк «Хрещатик» як заставодержателю належне йому на праві власності рухоме майно, загальною вартістю 237818,00 грн., а саме:

1. формувальна машина з прес-формою для виробництва термоблоку розміром

1000*250*250 в кількості 1 шт., заставною вартістю 184639,00 грн.;

2. вузол попереднього вспінювання (вспінювач) в кількості 1 шт., заставною вартістю 16009,00 грн.;

3. бункер накопичувач (18 м3) в кількості 2 шт., заставною вартістю 6776,00 грн.;

4. вентилятор пневмотранспорту в кількості 2 шт., заставною вартістю 1701,00

грн.;

5. магістраль пневмотранспорту полістиролу в кількості 30 шт., заставною

вартістю 455,00 грн.;

6. парогенератор електричний (75 кВт/100 кг пара/год) в кількості 1 шт.,

заставною вартістю 13258,00 грн.;

7. градирня мала вентиляторна ГВМ-10П в кількості 1 шт., заставною вартістю

6776,00 грн.;

8. повітряний компресор (590 л/хв. з ресивером до 0,27 м3) в кількості 1 шт.,

заставною вартістю 2919,00 грн.;

9. система зворотної води в кількості 1 шт., заставною вартістю 3829,00 грн.;

10. металева 2-х об'ємна ємкість для акумуляції гарячої води, в кількості 1 шт.,

заставною вартістю 1456,00 грн.

Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна підтверджено реєстрацію обтяження по типу «застава рухомого майна» щодо наведеного вище переліку рухомого майна, реєстраційний номер запису № 6063833 від 20.11.2007 року (а. с. 44-46). Відповідно до такого запису строк виконання зобов'язань, забезпечених заставою, 07.11.2014 року, термін дії обтяження до 30.05.2018 року (а. с. 44-47).

Крім того, виконання зобов'язань за кредитним договором № 14-586-СП від 14.11.2007 року забезпечено договором іпотеки адміністративно-виробничої будівлі, яка належить поручителю приватному підприємству «Тарас-П» (директор ОСОБА_2.), заставною вартістю 332970,00 грн. (а. с. 129-141).

Станом на 24.12.2014 року за ОСОБА_2 по кредитному договору № 14-586-СП від 14.11.2007 року рахується прострочена кредитна заборгованість у загальній сумі 5407,00 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 24.12.2014 року становить 85268,39 грн., та підтверджується довідкою Тернопільського регіонального відділення ПАТ КБ «Хрещатик» № 62/06-1760 від 24.12.2014 року (а. с. 61). Станом на цю ж дату банк не звертався з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2

Судом також встановлено, що постановою головного державного виконавця відділу ДВС Підволочиського РУЮ Шкільняка В.Є. у межах виконавчого провадження № 43179694 при виконанні виконавчого листа № 2/604/295/13, виданого 30.04.2014 року Підволочиським районним судом Тернопільської області, про стягнення на користь ОСОБА_5 боргу за договором позики в сумі 439615,00 грн., три проценти річних у розмірі 23079,78 грн. та судових витрат на суму 3441,00 грн., накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 в межах суми боргу (а. с. 81-82). Реєстрація публічного обтяження на підставі даної постанови державного виконавця підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, реєстраційний номер запису № 14336230 від 05.05.2014 року (а. с. 47-48).

До спірних правовідносин суд застосовує наступні правові норми.

Згідно зі статтею 572 Цивільного кодексу України кредитор має право у разі невиконання божником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншим кредитором. Аналогічна норма наведена у статті 1 Закону України «Про заставу» від 02.10.1992 року № 2654-XII.

Таким чином, у заставодержателя виникає право на задоволення забезпечених заставою вимог за рахунок предмета застави у випадку невиконання боржником зобов'язання. Звернення стягнення на заставлене майно є правом, а не обов'язком заставодержателя.

Відповідно до ст. 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов'язання.

Отже, з наведених правових положень вбачається, що звернення стягнення на заставлене майно та звернення до суду з позовом є правом кредитора (заставодержателя). При цьому, забезпечення виконання зобов'язання може відбутися, зокрема, і за рішенням суду шляхом стягнення коштів з боржника, або сплатою боржником заборгованості добровільно, що автоматично припинить звернення стягнення на майно.

Відповідно до частини п'ятої статті 18 Закону України «Про заставу», якщо предметом застави є рухоме майно, заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше. Переважне право заставодержателів одного і того ж майна, що зареєстровані в один і той же день, визначається моментом реєстрації застави. Переважне право у задоволенні вимог із заставленого рухомого майна визначається на підставі моменту реєстрації застави та моменту реєстрації змін щодо предмета застави в частині цих змін.

За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (стаття 19 Закону України «Про заставу»).

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави (частини перша, шоста статті 20 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 року № 1255-ІV взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом (частина перша статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

У спірному випадку позивачем не надано суду доказів, якими вирішено питання про звернення стягнення на предмет застави згідно договору № 14-586-СП-Т від 14.11.2007 року. З пояснень представника позивача слідує, що банк не звертався до суду для стягнення заборгованості по кредитному договору з ОСОБА_2, не звертався до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, а також не вчинялись заходи для звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку шляхом внесення відомостей до Державного реєстру відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження і подальшої реалізації предмета застави (а. с. 61, 89).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені в Законі України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХІV з змінами і доповненнями (далі - Закон № 606-ХІV).

Відповідно до статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно із статтею 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 57 Закону № 606-XIV для забезпечення реального виконання рішення застосовується арешт майна боржника. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Статтею 54 Закону № 606-XIV встановлено порядок звернення стягнення на заставлене майно: звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, з системного аналізу вищенаведених правових норм, вбачається, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення звертається за наявності однієї з умов: або якщо право застави виникло після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, або якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Задоволення вимог інших стягувачів, ніж заставодержатель відбувається за рахунок залишку коштів після задоволення вимог заставодержателя відповідно до положень статті 43 Закону України «Про виконавче провадження».

Суттєве значення для вирішення спору у даній справі є встановлення моменту виникнення права застави (до чи після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів) та дійсної вартості предмета застави на час розгляду даної справи та співвідношення такої вартості із сумою заборгованості боржника - ОСОБА_2 перед позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, право на предмет застави у позивача виникло на підставі договору № 14-586-СП-Т від 14.11.2007 року, тобто до винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів.

Вартість заставлено рухомого майна складає 237818,00 грн., заборгованість по зобов'язаннях ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Хрещатик» становить 85268,39 грн., тобто вартість предмета застави значно перевищує розмір заборгованості боржника. Також суд враховує, що виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено не лише заставою власного майна позичальника на суму 237818,00 грн., а й забезпечено договором іпотеки адміністративно-виробничої будівлі, яка належить поручителю приватному підприємству «Тарас-П» (директор ОСОБА_2.), заставною вартістю 332970,00 грн. Всього заставна вартість майна становить 570788,00 грн.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки наявні умови, передбачені статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», а саме вартість предмета застави значно перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, то діями державного виконавця щодо накладення арешту на майно не порушується право позивача.

Законом України «Про виконавче провадження» не заборонено накладати арешт на майно, що перебуває у заставі, а державному виконавцю виносити постанови про арешт майна боржника, яке перебуває у заставі.

При цьому, суд відзначає, що ані норми Закону України «Про виконавче провадження», ані норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не містять заборони на використання державним виконавцем майна боржника (у тому числі і того, що знаходиться під приватним обтяженням у вигляді застави) в якості джерела примусового виконання виконавчих документів. Натомість з приписів статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що законодавець прямо передбачив можливість звернення державним виконавцем в межах виконавчого провадження стягнення на майно, котре є предметом застави, проте при дотриманні певних умов, визначених Законом.

Крім того, позивач не реалізував свого права на звернення на предмет застави у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак дії державного виконавця щодо накладення арешту на предмет застави суд визнає правомірними, та не вбачає підстав для скасування постанови головного державного виконавця відділу ДВС Підволочиського РУЮ Шкільняка В.Є. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.05.2014 року ВП № 43179694.

Суд зауважує, що посилання позивача на положення статті 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», які, на думку ПАТ КБ «Хрещатик», свідчать про наявність у нього переважного права на звернення стягнення на предмет застави, судом до уваги не беруться, оскільки з аналізу законодавства вбачається, що накладення арешту на майно в межах виконавчого провадження не є актом звернення стягнення на майно, а є дією, спрямованою на забезпечення можливості звернення стягнення на майно у майбутньому. Відтак, сам по собі арешт майна боржника у виконавчому провадженні не може порушувати переважне право заставодержателя на звернення стягнення на майно, що перебуває у заставі.

Таким чином, за відсутності фактичних даних, які б засвідчували протиправність рішень та дій державного виконавця відносно спірного арештованого майна, суд не знаходить правових підстав для скасування постанови головного державного виконавця відділу ДВС Підволочиського РУЮ Шкільняка В.Є. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 05.05.2014 року ВП № 43179694, якою накладено арешт на все рухому майно боржника ОСОБА_2, та зобов'язання відповідача зняти арешт з рухомого майна, яке належить ОСОБА_2, та перебуває у заставі ПАТ КБ «Хрещатик». Відтак, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись статтями 11, 86, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до відділу державної виконавчої служби Підволочиського районного управління юстиції Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про скасування постанови та зобов'язання зняти арешт з рухомого майна відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України (оголошення вступної та резолютивної частини постанови), а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

В повному обсязі постанова складена 31 грудня 2014 року.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.

копія вірна:

Суддя Чепенюк О.В.