Справа № 2а-11216/10/0470
Суддя: Чумаченко Т.А.
Дата ухвалення: 2015-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2015 року м. Київ К/9991/41946/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
Чумаченко Т.А., Мороза В.Ф., Сороки М.О.,
розглянувши в порядку попереднього розгляду касаційну скаргу підприємства П'ятихатської виправної колонії №122 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2011 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року у справі за позовом державного підприємства П'ятихатської виправної колонії №122 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області до контрольно-ревізійного управління в Дніпропетровській області про визнання протиправною та недійсною вимоги, -
в с т а н о в и л а:
Державне підприємство П'ятихатської виправної колонії №122 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області звернулось до суду з позовом до контрольно-ревізійного управління в Дніпропетровській області про визнання протиправною та недійсною вимоги.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду

від 15 лютого 2011 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду

від 20 квітня 2011 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною вимоги контрольно-ревізійного управління в Дніпропетровській області

від 26 липня 2010 року №04/543 в частині пункту 5.

Прийнято в цій частині нову постанову про задоволення позовних вимог.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з постановленими у справі рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, підприємство П'ятихатської виправної колонії №122 звернулось до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права в частині відмови у задоволенні позову, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволенні позову щодо визнання протиправним та скасування пункту 12 вимоги контрольно-ревізійного управління в Дніпропетровській області від 26 липня 2010 року №04/543 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до положень статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді щодо обставин, необхідних для ухвалення рішення судом касаційної інстанції, перевіривши доводи касаційної скарги, правильність правової оцінки обставин у справі та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судами встановлено, що відповідно до пункту 2.34 Плану контрольно-ревізійної роботи Головного КРУ України на II квартал 2010 року та на підставі направлення на проведення ревізії

від 26 квітня 2010 року №30 контрольно-ревізійним управлінням в Дніпропетровській області проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності державного підприємства П'ятихатської виправної колонії № 122 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області за період з 01 січня 2008 року

по 31 березня 2010 року, за результатами якої складено акт від 29 червня 2010 року №450-19/07.

На підставі виявлених ревізією порушень 26 липня 2010 року відповідачем винесено вимогу №04/543, пунктом 12 якої зобов'язано позивача провести донарахування та виплатити засудженим індексацію заробітної плати.

Вважаючи винесену вимогу від 26 липня 2010 року №04/543, зокрема, в частині пункту 12, протиправною, позивач оскаржив її до суду.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Державний фінансовий контроль реалізується державною контрольно-ревізійною службою через проведення державного фінансового аудита, перевірки державних закупівель та інспектування.

Згідно з пунктом 7 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» Головному контрольно-ревізійному управлінню України, контрольно-ревізійним управлінням в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, контрольно-ревізійним підрозділам (відділам, групам) у районах, містах і районах у містах надається право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Пунктом 10 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» Головному контрольно-ревізійному управлінню України, контрольно-ревізійним управлінням в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, контрольно-ревізійним підрозділам (відділам, групам) у районах, містах і районах у містах також надається право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що ревізуються.

Так, судами встановлено, що проведеною ревізією виявлено непроведення індексації заробітної плати засуджених, та пунктом 12 вимоги від 26 липня 2010 року №04/543 зобов'язано провести позивача таку індексацію.

Відповідно до статті 120 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань.

Так, наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань

від 04 жовтня 2004 року № 191 затверджена Інструкція з оплати праці засуджених до обмеження та позбавлення волі.

Відповідно до пункту 1.1 вищезазначеної Інструкції праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Згідно з пунктом 3.1 Інструкції з оплати праці засуджених до обмеження та позбавлення волі праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Департаменту.

Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт.

Заробітна плата, нарахована засудженим, за умов виконання ними встановленої норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу, не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.

Пунктом 3.2 Інструкції передбачено, що праця засуджених оплачується відрядно, погодинно, або за іншими системами оплати праці.

Статтею 95 Кодексу законів про працю України визначено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Таким чином, оскільки законодавчо оплата праці осіб, засудженим до позбавлення або обмеження волі, прирівняна до заробітної плати найманих працівників підприємств, установ та організацій всіх форм власності, то суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що така оплата праці підлягає індексації, а відтак - пункт 12 вимоги відповідача від 26 липня 2010 року №04/543 є правомірним.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання протиправною та скасування вимоги від 26 липня 2010 року №04/543 в частині пункту 12.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду апеляційної інстанції та в рішенні суду першої інстанції - в частині відмови у задоволенні позивних вимог щодо скасування пункту 12 вимоги контрольно-ревізійного управління в Дніпропетровській області від 26 липня 2010 року №04/543.

Постановлені у справі рішення апеляційного суду та суду першої інстанції в незміненій частині є законними і обґрунтованими, а тому підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу підприємства П'ятихатської виправної колонії №122 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2011 року в її незміненій частині та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду

від 15 лютого 2012 року у справі за позовом державного підприємства П'ятихатської виправної колонії №122 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області до контрольно-ревізійного управління в Дніпропетровській області про визнання протиправною та недійсною вимоги - залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом

України з підстав, у строки та в порядку, передбачених статтями 237 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: