Справа № 826/15703/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 грудня 2014 року № 826/15703/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомПублічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК»
доВідділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві
про визнання протиправними дій, скасування постанов про стягнення з боржника виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 18 липня 2014 року у виконавчому провадженні ВП № 42326254, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» (далі - ПАТ «РОДОВІД БАНК», позивач) з адміністративним позовом про:

- визнання протиправними дій Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві, відповідач) щодо винесення постанов про стягнення з Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» виконавчого збору в розмірі 50 386,81 грн. та витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 98,11 грн.;

- скасування постанов Головного державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Москаленка В.В. від 18.07.2014 р. у виконавчому провадженні № 42326254 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» виконавчого збору в розмірі 50 386,81 грн. та стягнення з Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» витрат на проведення виконавчих дій в сумі 98,11 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що отримавши супровідний лист № 11929 від 06.03.2014 р. разом з постановою головного державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві про відкриття виконавчого провадження ВП № 42326254 від 06.03.2014 р., ним державному виконавцю були надані необхідні пояснення, якими останньому було повідомлено про обставини справи та причини неможливості виконання рішення суду.

Також позивач вказує на те, що виконавчий лист Київського районного суду м. Сімферополя від 28.02.2014 р. № 123/7994/13-ц виконано в примусовому порядку відповідачем 19.06.2014 р., всупереч вимогам ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.06.2014 р., якою задоволено клопотання ПАТ «РОДОВІД БАНК» про зупинення виконання заочного рішення Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 24.09.2013 р. до закінчення касаційного провадження у справі та зупинено виконання заочного рішення Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 24.09.2013 р. до закінчення касаційного провадження у справі.

Також позивач зазначає, що примусове списання грошових коштів з боржника відбулось з кореспондентського рахунку ПАТ «РОДОВІД БАНК», яке було здійснено без винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, як того вимагають приписи ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Також, на думку позивача, примусове виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Сімферополя від 28.02.2014 р. № 123/7994/13-ц відбулось в порушення вимог ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки відбулось після його прийняття.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що 99,99% статутного капіталу ПАТ «РОДОВІД БАНК» належить Державі в особі Міністерства фінансів України, а тому неправомірні, на його думку, дії ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Сімферополя від 28.02.2014 р. № 123/7994/13-ц, спричинили шкоду не тільки інтересам ПАТ «РОДОВІД БАНК», а й Державі.

Позивач виходив з того, що гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, що й стало підставою для його звернення до суду.

Позивач вважає дії відповідача щодо винесення оскаржуваних постанов протиправними, а оскаржувані постанови такими, що підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач на адресу суду супровідним листом від 18.12.2014 р. б/н направив копію матеріалів виконавчого провадження ВП № 42326254.

Відповідач, правами, передбаченими ст. ст. 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористався, письмових пояснень та/або заперечень суду не надав.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання від 06.11.2014 р. представника відповідача, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2013 року Київським районним судом м. Сімферополя Автономної Республіки Крим було прийнято заочне рішення у справі 123/7994/13-ц (Номер провадження 2/123/2881/2013), яким позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК», третя особа - ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено, а саме: визнано дії ПAT «РОДОВІД БАНК» щодо вилучення у ОСОБА_2 та утримання у своєму володінні автомобіля марки CHEVROLET LACETTI NF-196, тип - легковий седан, 2008 року випуску, серебристого кольору, об'єм двигуна 1598, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтва про реєстрацію і ключів на автомобіль неправомірними; стягнуто з ПAT «РОДОВІД БАНК» на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 480 278 грн., у відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. та судові витрати в розмірі 3 590,11 грн., а всього 503 868,11 грн.; в задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 08 листопада 2013 року заяву ПAT «РОДОВІД БАНК» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 19 лютого 2014 року заочне рішення Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим залишено без змін.

28 лютого 2014 року на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2013 року та ухвали Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 19 лютого 2014 року ОСОБА_2 видано виконавчий лист № 123/7994/13-ц про стягнення з ПAT «РОДОВІД БАНК» боргу в розмірі 503 868,11 грн.

06 березня 2014 року ПAT «РОДОВІД БАНК» було подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу з вимогами про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, про постановлення по справі нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі та про заборону органам Державної виконавчої служби України здійснювати будь-які дії щодо примусового стягнення з капіталізованого Державою ПAT «РОДОВІД БАНК» на користь ОСОБА_2 зазначених вище грошових коштів до завершення розгляду касаційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2014 року відкрито касаційне провадження по справі № 6-12225ск14 за касаційною скаргою ПAT «РОДОВІД БАНК» на заочне рішення Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 24 вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної республіки Крим від 19 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК», третя особа - ОСОБА_3, про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди; витребувано з Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим цивільну справу № 123/7994/13-ц.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2014 року задоволено клопотання ПАТ «РОДОВІД БАНК» про зупинення виконання заочного рішення Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 24.09.2013 р. до закінчення касаційного провадження у справі та зупинено виконання заочного рішення Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 24.09.2013 р. до закінчення касаційного провадження у справі.

Вказані вище ухвали суду касаційної інстанції надійшли супровідним листом від 24.09.2014 р. вих. № 73938/0/19 14 на адресу позивача 29 вересня 2014 року за вх. № 9106, що підтверджується відбитком штемпеля вхідної кореспонденції канцелярії банку.

Одночасно з цим, 03 березня 2014 року на адресу ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві надійшла заява ОСОБА_2 про примусове виконання заочного рішення Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 24.09.2013 р., згідно якого стягувач просив стягнути з боржника на свою користь борг у розмірі 503 868,11 грн.

Також, до заяви було додано оригінал виконавчого листа № 123/7994/13-ц, виданий Київським районним судом м. Сімферополя Автономної Республіки Крим 28 лютого 2014 року.

За результатами вивчення зазначених документів 06 березня 2014 року Головним державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 42326254 та боржнику встановлено строк (до 7 днів) для добровільного виконання рішення суду.

Супровідним листом від 06.03.2014 р. № 11929 зазначену вище постанову було направлено на адресу боржника - ПАТ «РОДОВІД БАНК», яка надійшла на адресу банка 12.03.2014 р. за вх. № 2277.

11 червня 2014 року до Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області Відділом державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві подано платіжну вимогу № 1192/9 від 10 червня 2014 року щодо примусового списання грошових коштів у розмірі 503 868,11 грн. з кореспондентського рахунку ПAT «РОДОВІД БАНК» № 1 в Головному управлінні Національного банку України по м. Києву і Київській області, МФО 321024 на рахунок Відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві № 4456 в Головному управлінні Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, Код 34482497.

Платіжну вимогу № 1192/9 від 10 червня 2014 року було виконано 16 червня 2014 року, що підтверджується відміткою Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області про її виконання.

Факт перерахування списаних з ПAT «РОДОВІД БАНК» грошових коштів в розмірі 503 868,11 грн. на рахунок стягувача - ОСОБА_2 № 8884 в AT «ОТП Банк», МФО 300528, підтверджується розпорядженням Головного державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 19.06.2014 р. № 1192/9, затвердженого Начальником ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 19.06.2014 р. та копією платіжного доручення № 1327 від 19 червня 2014 року.

Таким чином, як встановлено судом, виконавчий лист Київського районного суду м. Сімферополя від 28 лютого 2014 року № 123/7994/13-ц виконано в примусовому порядку Відділом державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві 19 червня 2014 року.

Також, 18 липня 2014 року в рамках виконавчого провадження ВП № 42326254 винесено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, які супровідним листом ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві від 18.07.2014 р. № 1192/9 направлені на адресу банку.

Саме не погоджуючись з названими постановами про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчий дій, а також вважаючи дії відповідача по їх винесенню протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення представника позивача, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з доводами Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК», виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищезазначеного, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне зазначити наступне.

Розглядаючи позовні вимоги ПАТ «РОДОВІД БАНК» суд виходить зі змісту положень частини 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, при визначенні юрисдикції суд виходить з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

У той же час, згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 13 грудня 2010 року № 3, з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

За змістом пункту 7 частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

За результатом аналізу наведених правових норм, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини другої статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 27 названого Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Наведені правові норми зобов'язують боржника добровільно виконати рішення у строк, встановлений державним виконавцем та повідомити про таке виконання у цей же термін. В свою чергу, дані норми, у разі невиконання боржником рішення добровільно у встановлений державним виконавцем строк, зобов'язують державного виконавця на наступний день після закінчення відповідних строків розпочати примусове виконання рішення, тобто вчиняти певні дії, спрямовані на примусове виконання рішення.

У той же час, перебіг строку для добровільного виконання починається з моменту отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, що в свою чергу, покладає на виконавця обов'язок перед початком примусового виконання рішення пересвідчитись в отриманні боржником такої постанови.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання виконавчого листа № 123/7994/13-ц, виданого Київським районним судом м. Сімферополя Автономної Республіки Крим 28 лютого 2014 року, Головним державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження ВП № 42326254, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 06 березня 2014 року.

Пунктом 2 резолютивної частини постанови боржника - позивача по справі зобов'язано самостійно виконати рішення суду до 7-ми днів.

Супровідним листом від 06.03.2014 р. № 11929 зазначену вище постанову було направлено на адресу ПАТ «РОДОВІД БАНК», яка надійшла на його адресу 12.03.2014 р. за вх. № 2277.

Будь-яких дій щодо виконання рішення суду в добровільному порядку банком ані у визначений у постанові про відкриття виконавчого провадження строк, ані до фактичного примусового списання грошових коштів в розмірі 503 868,11 грн. з рахунку банку (16.06.2014 р.), вчинено не було.

Натомість, представником ПАТ «РОДОВІД БАНК» було надано державному виконавцю необхідні пояснення, повідомлено про обставини справи та причини неможливості виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Частиною другою названої правової норми також закріплено виключний перелік виконавчих документів, під час виконання яких виконавчий збір не стягується, а саме: про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, відшкодування витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і стягнення штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону, а також у разі виконання рішень у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

За таких обставин, а також враховуючи приписи частини першої статті 6 Закону № 606-XIV, якою закріплено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, суд приходить до висновку про обґрунтованість дій під час винесення зазначеної постанови, а отже про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 18 липня 2014 року.

Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», з наступними змінами та доповненнями, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, виконавчий збір визначено як санкцію відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про правомірність рішення суб'єкта владних повноважень щодо стягнення з боржника виконавчого збору.

Перевіряючи правомірність винесення постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 18 липня 2014 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 41 Закону № 606-XIV витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

До витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату:

1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника;

2) послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій;

3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум;

4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини;

5) розміщення оголошення в засобах масової інформації;

6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень;

7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 5 названої статті про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Зазначена постанова надсилається сторонам не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ними до суду у десятиденний строк.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 606-XIV підлягають примусовому виконанню врегульовані положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі - Інструкція).

Так, відповідно до абзацу двадцятого підпункту 3.13.1 пункту 3.13 названої Інструкції про розмір витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець відповідно до розрахунку витрат, наданого фінансовою службою відповідного головного управління юстиції, складає акт про витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у якому зазначаються перелік та суми витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Як вбачається з матеріалів справи, наданою відповідачем до матеріалів справи копією Акту державного виконавця про витрати на проведення виконавчих дій від 10.10.2014 р., затвердженого В.о. начальника органу державної виконавчої служби від 10.10.2014 р., підтверджено дотримання наведеної вимоги законодавства та підтверджено обґрунтованість визначення витрат на проведення виконавчих дій саме в розмірі (98,11 грн.), визначеному постановою від 18 липня 2014 року, що, на думку суду, свідчить про обґрунтованість дій під час винесення зазначеної постанови, а отже про відсутність підстав для її скасування.

Беручи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представника позивача, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв'язку із чим, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачам не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 181, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко