Справа № 205/9114/14-а
Суддя: Залімська Н. В.
Дата ухвалення: 2014-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

26.12.2014 Єдиний унікальний номер 205/9114/14-а
Справа № 2а/205/249/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Залімської Н.В.,

при секретарі Кравцову С.С.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська (далі - Відповідач) у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, викладене у протоколі №1232 від 24 жовтня 2014 року щодо невизнання його права на зарахування часу проходження військової служби у Збройних Силах у період з 05 серпня 1982 року по 05 липня 1986 року на посаді курсанта вищого військово-навчального закладу, з 05 липня 1986 року до 21 грудня 1996 року - офіцером, а також перебування у розпорядженні Генерального прокурора України у період з 21 грудня 1996 року по 14 січня 1997 року до 22 років стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, передбачену законодавством для прокурорів і слідчих, передбачену Законом України «Про прокуратуру» та зобов'язати відповідача зарахувати до 22 річного стажу роботи час проходження військової служби і призначити пенсію за вислугу років.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 05.08.1982 року по 05.07.1986 року він проходив строкову військову службу курсантом вищого військово-навчального закладу, та у подальшому до 21 грудня 1996 року проходив військову службу офіцером на різних посадах у Збройних Силах СРСР, Співдружності Незалежних Держав та України.

Згідно з наказом Міністра оборони України №0849 від 21 грудня 1996 року його відряджено у розпорядження Генерального прокурора України, а наказом військового прокурора Південного регіону України №1/ос від 15 січня 1997 року призначено на посаду слідчого військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону. У подальшому він безперервно по 28 грудня 2005 року включно проходив військову службу в органах військової прокуратури Південного регіону України на посадах слідчих і прокурорів. Звільнений з військової служби і з прокурорської посади в органах прокуратури згідно з наказом заступника МО України №57 від 29.11.2005 р. та наказом військового прокурора Південного регіону України №19о/с від 16.12.2005 р. у запас за пунктом 67 підпункт «б» (за станом здоров'я) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України. За наказом в.о. військового прокурора Дніпропетровського гарнізону №169 від 27.12.2005 р. у період з 27 по 28 грудня 2005 року здав справи та посаду, з 28.12.2005 року виключений із списків особового складу.

Крім цього, у період з 30 грудня 2005 року по 20 травня 2014 року включно він безперервно працював в органах прокуратури Дніпропетровської області на посадах прокурора та старшого прокурора відділу, заступника прокурора району та начальника відділу. Згідно з наказом прокурора Дніпропетровської області №1023к від 19.05.2014 звільнений з 20 травня 2014 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що його загальний стаж військової служби та роботи в органах прокуратури України складає 31 рік 09 місяців 14 днів, з них стаж роботи в органах прокуратури України, з урахуванням знаходження у розпорядженні Генерального прокурора України, проходження військової служби на прокурорсько-слідчих посадах в органах військової прокуратури Південного регіону України та роботи на посадах прокурорів в органах прокуратури Дніпропетровської області складає 17 років 04 місяці 28 днів.

З грудня 2005 року позивачу призначена та виплачується пенсія згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

23 жовтня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший та призначення йому пенсії за вислугою років, передбаченої Законом України «Про прокуратуру». У жовтні 2014 року отримав відмову у призначенні пенсії з посиланням на те, що його стаж по вислузі років не дає йому такого права. Вважає рішення відповідача протиправним.

Під час попереднього судового засідання позивачем надано суду свої письмові пояснення та копію архівної довідки Галузевого державного архіву МО України №179/1/14339 від 03.11.2014 року.

Представник відповідача 28.11.2014р. надав суду письмові заперечення на позов. В яких вказав, що відповідно до наданих позивачем документів, неможливо зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії відповідно до вимог чинного законодавства. Просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1

Позивач надав суду заяву в якій позивні вимоги підтримав та у зв'язку з повторною неявкою у судове засідання відповідача, не заперечував про розгляд справи судом у письмовому провадженні.

Відповідач судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.

Суд вважає можливим розгляд справи у письмовому провадженні.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до даних послужного списку, позивач з 05.08.1982р. перебував на посаді курсанта Сімферопольського вищого військово-політичного будівельного училища, яке закінчив 05.07.1986р. Після чого безперервно проходив військову службу офіцером на різних посадах у військових частинах Збройних Сил СРСР Співдружності Незалежних Держав та України.

З архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №179/1/14339 від 03.11.2014р. вбачається, що наказом Міністра оборони України №0849 від 21 грудня 1996 року (по особовому складу) майора ОСОБА_1, заступника начальника штабу з служби військ і режиму 14 окремого інженерно-технічного батальйону Головного управління військового будівництва МО України за його згодою увільнено від займаної посади і на підставі клопотання Генерального прокурора України від 25.11.96р. №19к-1002 відряджено у розпорядження Генерального прокурора України.

Згідно з відомостями з послужного списку, позивач знаходився у розпорядженні Генерального прокурора України по 15.01.1997р. Наказом військового прокурора Південного регіону України №1/ос від 15 січня 1997 року його призначено на посаду слідчого військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону. У подальшому позивач безперервно проходив військову службу на посадах старшого слідчого військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону, помічника військового прокурора Дніпропетровського гарнізону, старшого помічника військового прокурора Дніпропетровського гарнізону-начальника слідчої частини, старшого помічника військового прокурора Дніпропетровського гарнізону, заступника військового прокурора Запорізького гарнізону та заступника військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України.

З наказу в.о. військового прокурора Дніпропетровського гарнізону №169 від 27 грудня 2005 року вбачається, що підполковник юстиції ОСОБА_1, заступник військового прокурора Дніпропетровського гарнізону, звільнений з військової служби згідно з наказом заступника Міністра оборони України №57 від 29.11.2005 р. та наказом військового прокурора Південного регіону України №19о/с від 16.12.2005 р. у запас за пунктом 67 підпункт «б» (за станом здоров'я) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, у період з 27 по 28 грудня 2005 року здав справи та посаду, а з 28.12.2005 р. виключений із списків особового складу.

Відповідно до записів у трудовій книжці позивача НОМЕР_1, він з 05.08.1982р. по 05.07.1986р. проходив навчання в Сімферопольському вищому військово-політичному будівельному училищі та по 28.12.2005р. проходив дійсну військову службу, а у період з 30 грудня 2005 року по 20 травня 2014 року працював в органах прокуратури Дніпропетровської області на посадах прокурорів.

23.10.2014р. позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику прокуратури.

Рішенням комісії для розгляду питань, пов'язаних із призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій Управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Дніпропетровська, яке викладено у протоколі №1232 від 24 жовтня 2014 року, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років. Згідно з оспорюваним рішенням позивачу зараховано 17 років 04 місяці 06 днів стажу на посадах прокурорсько-слідчого складу, загальний стаж згідно з цим рішенням складає 31 рік 09 місяців 02 дні. Вказане рішення відповідача мотивоване відсутністю у позивача права на пенсію за вислугою років відповідно до вимог статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», оскільки період військової служби в Збройних Силах України, не зараховується до 22-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, у чинній на момент звернення позивача до відповідача редакції, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 22-х років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. До 22-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Частиною другою статті 11 Закону СРСР «Про загальний військовий обов'язок» було установлено, що громадяни, які прийняті у військово-учбові заклади, перебувають на дійсній військової службі та іменуються курсантами. На них розповсюджуються обов'язки, що встановлені для військовослужбовців строкової служби.

Постановою Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території Республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

25 березня 1992 року ухвалено Закон України № 2232-ХІІ «Про військовий обов'язок і військову службу», у частині першій статті 25 якого зазначено, що навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба.

Проте, Законом України від 18 червня 1999 року № 766 «Про внесення змін до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» в статтю 25 цього Закону внесено зміни. Зокрема, частиною шостою визначено, що в строк військової служби військовослужбовцям зараховується тривалість служби під час навчання у вищих військових навчальних закладах та вищих навчальних закладах, які мають військові навчальні підрозділи, із розрахунку два місяці служби (навчання) у зазначених військових навчальних закладах за один місяць строкової військової служби.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, питання щодо дії нормативно-правових актів у часі розглядалось Конституційним Судом України в Рішеннях № 1-зп від 13 травня 1997 року, № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року та № 3-рп/20014 від 5 квітня 2001 року, в яких встановлено, що нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Частиною 1 ст.2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначено, що до видів військової служби віднесено військову службу за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів.

Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк навчання позивача у вищому військово-навчальному закладі з 05.08.1982р. по 05.07.1986р. є строковою військовою службою, яка підлягає зарахуванню до 22-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Вирішуючи питання про зарахування позивачу періоду проходження військової служби на офіцерських посадах у військових частинах Збройних Сил СРСР, Співдружності Незалежних Держав та України з 05.07.1986 року до 21.12.1996 року та перебування у розпорядженні Генерального прокурора України у період з 21.12.1996 року до 15.01.1997 року включно, до стажу роботи, який дає право прокурорам і слідчим на пенсію за вислугою років, суд виходить з того, що, визначальною підставою у даному випадку є наявність законодавчого регулювання, яке передбачає включення зазначеного періоду (строку) до стажу роботи працівників певних категорій, для реалізації цими особами права на призначення різних видів пенсій, щомісячного грошового утримання чи інших соціальних виплат. Основним та спеціальним актом законодавства, на підставі якого здійснюється таке регулювання, зокрема є Закон України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Статтею 2 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» № 3597-IV від 4 квітня 2006 року, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби, оскільки пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту «в» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується військова служба незалежно від місця проходження служби. Будь-яких обмежень щодо зарахування часу проходження військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, передбачену законодавством для прокурорів і слідчих, зазначена норма закону не містить.

Згідно з частиною 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Так, згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові цього суду від 27 травня 2008 року (реєстраційний номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 2680279) вирішуючи питання про можливість пільгового обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, який дає право прокурорам і слідчим на пенсію за вислугою років, слід виходити із того, що визначальною підставою у цьому випадку є наявність законодавчого регулювання, яке передбачає включення зазначеного періоду (строку) до стажу роботи працівників певних категорій, для реалізації цими особами права на призначення різних видів пенсій.

Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача та їх задоволення, оскільки станом на час звернення 23.10.2014 р. ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська із заявою про призначення йому пенсії, відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», у нього був наявний 22-річний стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, а отже, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, які передбачені законодавством України, що суперечить вимогам ст.19 Конституції України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 8, 9, 11, 69, 70, 71, 128, 160-163,167, 244-2 КАС України, ст.ст.50-1, 56 Закону України «Про прокуратуру», ст.2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», ст.2 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей», суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська про скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська, викладене у протоколі №1232 від 24 жовтня 2014 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Дніпропетровська зарахувати до 22-річного стажу роботи ОСОБА_1, що дає право на пенсію за вислугу років час проходження військової служби з 05 серпня 1982 року по 05 липня 1986 року на посаді курсанта вищого військово-навчального закладу, з 05 липня 1986 року до 21 грудня 1996 року - офіцером на різних посадах у військових частинах Збройних Силах СРСР, СНД та України, а також час перебування у розпорядженні Генерального прокурора України у період з 21 грудня 1996 року до 15 січня 1997 року та призначити йому пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» з дати подання заяви про призначення пенсії, тобто з 23 жовтня 2014 року.

Стягнути з місцевого бюджету України на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. судовий збір у сумі 73 (сімдесят три) грн. 08 коп.

Постанова суду може бути оскаржена до Апеляційного адміністративного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

У разі складання постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови в письмовому провадженні, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова суду набирає законної сили в порядку ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Залімська