Справа № 804/14953/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2014 р. Справа № 804/14953/14
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
при секретарі судового засіданняСвітці Н.В.
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4 Водопоєнко О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 21.05.2014р., -

ВСТАНОВИВ:

16.09.2014р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернувся з позовом до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області та просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2014р. за платежем «Податок на додану вартість» на загальну суму 20955, 21 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийняте відповідачем на підставі висновків, викладених в акті перевірки від 23.04.2014р. про нереальність правочинів, укладених позивачем з ТОВ «Бізнес Сектор», які були зроблені на підставі акту ДПІ у Красногвардійському районі м.Дніпропетровська від 24.09.2013р. про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Бізнес Сектор» за червень, липень 2013р. Позивач не погоджується з такими висновками та вищевказаним податковим повідомленням-рішенням від 21.05.2014р. посилаючись на те, що ним для перевірки були надані всі документи бухгалтерського та податкового обліку, які складені у відповідності до вимог чинного законодавства України та підтверджують реальність здійснення господарських операцій за договорами поставки та виконання робіт укладених з ТОВ «Бізнес Сектор», а саме: податкові накладні,рахунки-фактури, видаткові накладні, наряд-замовлення, акти, платіжні доручення та інші документи. Окрім того, позивач вказує і на те, що ТОВ «Бізнес Сектор» на момент вчинення господарських операцій перебував на податковому обліку, був зареєстрований платником податку на додану вартість та укладені з вказаним контрагентом правочини не визнавалися недійсними у судовому порядку та податковий орган не наділений повноваженнями визнання правочинів нікчемними або такими, що не відповідають закону. Також позивач посилається і на те, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.02.2014р. у справі №804/1704/14 визнано дії податкової інспекції щодо встановлення висновків у акті від 24.09.2013р. протиправними щодо ТОВ «Бізнес Сектор», вказане рішення суду набрало законної сили 27.05.2014р. та є обов'язковим для виконання згідно ст. 124 Конституції України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях на позов просив відмовити у задоволенні адміністративного позову позивачеві повністю посилаючись на те, що акт винесено з дотриманням вимог чинного законодавства на підставі чого оспорюване податкове повідомлення-рішення є правомірним, так як ТОВ «Бізнес Сектор» до звірки не надані документи, що підтверджують факт придбання товарів (робіт, послуг) від господарських відносин з контрагентами-покупцями та їх подальшу реалізацію контрагентам-покупцям, не надані документи, що підтверджують транспортування (товарно-транспортні накладні, шляхові листи,накладні та інші), до звірки не надано документів, які б підтверджували присутність посадових осіб в містах прийому/передачі товару, а тому з урахуванням висновків, викладених у акті ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська від 24.09.2013р. про неможливість проведення звірки ТОВ «Бізнес Сектор» встановлено завищення позивачем податкового кредиту за червень, липень 2013р. на суму 13970,14 грн.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 17.10.2014р.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у справі.

ОСОБА_6 24.03.1995р. зареєстрований як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області за адресою: АДРЕСА_1, перебуває на обліку в Орджонікідзевському відділенні Нікопольської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, є платником податку на додану вартість, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію від 24.03.1995р., копією довідки податкової інспекції від 06.12.2004р. та даними, наведеними у акті перевірки від 23.04.2014р., які не оспорюються сторонами (а.с. 12-15).

У період з 09.04.2014р. по 15.04.2014р. податковою інспекцією на підставі п.п.20.14 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78, ст.79 Податкового кодексу України, відповідно до наказу від 09.04.2014р. № 614 була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання позивачем вимог податкового та іншого законодавства в частині визначення правильності повноти нарахування та сплати податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Бізнес Сектор» за період з 01.06.2013р. по 30.06.2013р. та подальшої реалізації отриманої продукції в поточному та наступних податкових періодах за результатами якої складено акт №1364/04-07-17-03/НОМЕР_1 від 23.04.2014р. за висновками якого було встановлено:

- недодержання вимог статей ч.1 ст.203, ч.1 ст.207, ст.215, п.1 ст.216, ст.228 ЦК України в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ФОП ОСОБА_6 з постачальниками - ТОВ «Бізнес Сектор»;

- порушення пп.198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст.198, пп.201.1, 201.4, 201.11 ст.201 Податкового кодексу України в результаті чого підлягає донарахуванню податок на додану вартість у загальній сумі13970,14 грн. за червень 2013р. (а.с.14-19).

На підставі вищевказаного акту перевірки, податковою інспекцією 21.05.2014р. було прийнято податкове повідомлення-рішення № за яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 20955,21 грн., у т.ч. за основним платежем - 13970,14 грн., за штрафними санкціями - 6985,07 грн. (а.с.25).

В подальшому, позивач оскаржив вищевказане податкове повідомлення-рішення у адміністративному порядку та за результатами розгляду скарг позивача податкове повідомлення-рішення № від 21.05.2014р. залишено без змін, а скарги позивача без задоволення (а.с.27-34).

Позивач не погоджується з вищевказаними висновками та з прийнятим на підставі цих висновків податковим повідомленням-рішенням, просить визнати його протиправним та скасувати посилаючись на надання податковій інспекції до перевірки всіх первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність господарських операцій по правочинах укладених з ТОВ «Бізнес Сектор», яке було зареєстровано платником ПДВ на момент вчинення господарських операцій, правочини, укладені з вказаним контрагентом не визнавалися недійсними у судовому порядку та податковий орган не наділений повноваженнями на визнання правочинів нікчемними.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПКУ передбачено, що постачання товарів - це будь-яка передача права на розпорядження товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

У відповідності до підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 ПКУ об'єктом оподаткування є операції платника податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, з аналізу наведених вище норм видно, що підставами для формування податкового кредиту та податкових зобов'язань, витрат та доходів є наявність у платника податків належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій.

При цьому, підставою для формування податкового кредиту є податкова накладна, яка зареєстрована у встановленому законодавством порядку у Єдиному реєстрі податкових накладних і лише відсутність такої накладної або оформлення її з порушенням ст. 201 ПК України позбавляє платника податку права на формування податкового кредиту та податкових зобов'язань.

Як свідчать матеріали справи, у тому числі і зміст акту перевірки від 23.04.2014р. податковою інспекцією у ході перевірки не виявлено фактів відсутності у позивача податкових накладних або оформлення їх з порушенням ст. 201 ПК України.

У ході судового розгляду справи із наданих суду документів, судом встановлено, що у перевіряємому періоді позивач здійснював діяльність автомобільного вантажного транспорту, в оренді мав нежитлові приміщення площею 108 кв.м., 30 кв.м., відкритий майданчик для стоянки автотранспорту площею 180 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2, позивач використовував автотранспорт, який перебував у нього в оренді та власний автотранспорт (а.с. 14-зворот).

У перевіряємому періоді позивач мав взаємовідносини з контрагентом - ТОВ «Бізнес Сектор» з приводу поставки вказаним контрагентом запасних частин для ремонту автомобілів та виконання робіт по ремонту автомобілів.

Так, між ТОВ «Бізнес Сектор» (постачальником) та ФОП ОСОБА_6 (покупцем) було укладено договір поставки №15/03-1 від 01.03.2013р. за умовами якого постачальник зобов'язувався передати у власність покупцю товар (запасні частини для ремонту автомобілів) окремими партіями, в кількості і асортименті остаточно погодженими сторонами у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною даного договору, при цьому, за умовами п.5.3 цього договору встановлено, що поставка товару здійснюється на умовах EXW згідно ІНКОТЕРМС 2010р.(а.с.35-36).

В той же час, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що фактично поставка товару здійснювалася позивачем шляхом самовивозу, транспортом позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи подорожніми листами від 12.06.2013р. та від 27.06.2013р. (а.с. 51-52).

Факт реального здійснення господарської операції за вказаним договором підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: копією відповідного договору поставки, копією рахунку-фактури, копією видаткової накладної, копією податкової накладної, копією акту списання матеріальних запасів, копіями подорожніх листів, а також копіями платіжних доручень про оплату позивачем за придбаний товар, де у складі вартості товару, позивачем у тому числі сплачена і сума ПДВ (а.с.35-52).

Також, 15.03.2013р. між ТОВ «Бізнес Сектор» (виконавцем) та ФОП ОСОБА_6 (замовником) був укладений договір про виконання робіт №15/03-2 за умовами якого виконавець зобов'язувався виконати роботи по технічному обслуговуванню, ремонту транспортних засобів та поставці запасних частин для транспортних засобів(а.с.53).

Факт реального здійснення господарської операції за вказаним договором підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: копією відповідного договору про виконання робіт, копією наряду-заказу від 04.06.2013р., копією податкової накладної, копією рахунку-фактури, копією акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), а також копією платіжного доручення від 12.07.2013р. про оплату позивачем за виконання робіт, де у складі вартості товару, позивачем у тому числі сплачена і сума ПДВ (а.с.53-58).

Зазначені вище первинні бухгалтерські документи відповідають вимогам ст.ст.1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому є належними доказами виконання господарських операцій за вищенаведеними договорами та не визивають у суду сумнівів щодо їх недостовірності.

Незважаючи на те, що вищевказані первинні бухгалтерські документи, які були досліджені також у ході перевірки і посадовою особою органу державної податкової служби, у акті від 23.04.2014р. зроблено висновки про те, що згідно акту ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Бізнес Сектор» від 24.09.2013р., ТОВ «Бізнес Сектор» до звірки не були надані документи, що підтверджують факт придбання товарів (робіт, послуг) від господарських відносин з контрагентами-покупцями та їх подальшу реалізацію контрагентам-покупцям, не надані документи, що підтверджують транспортування (товарно-транспортні накладні, шляхові листи,накладні та інші), до звірки не надано документів, які б підтверджували присутність посадових осіб в містах прийому/передачі товару, а тому встановлено нереальність вчинення позивачем господарських операцій по взаємовідносинах позивача з ТОВ «Бізнес Сектор» з приводу поставки запасних частин та виконання ремонтних робіт (а.с. 14-19).

Однак, такі висновками посадової особи контролюючого органу державної податкової служби є помилковими та не ґрунтуються на нормах чинного податкового законодавства України, суперечать дослідженим податковою інспекцією первинним бухгалтерським документам, виходячи з наступного.

Статтею 20 Податкового кодексу України контролюючим органам (податковим органам) надано право, зокрема, для здійснення функцій, визначених податковим законодавством, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, у порядку, визначеному цим Кодексом, інформацію, довідки, копії документів (засвідчені підписом платника податків або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності) про фінансово-господарську діяльність, отримувані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов'язану з обчисленням та сплатою податків, дотриманням вимог іншого законодавства, здійснення контролю за яким покладено на органи державної податкової служби, а також фінансову та статистичну звітність, в порядку та на підставах, визначених цим Кодексом; під час проведення перевірок вимагати виготовлення і надання копій первинних документів (засвідчені підписом платника податків або його посадовою особою та скріплені печаткою), які свідчать про порушення податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, та отримувати їх у платників податків у порядку, встановленому цим Кодексом; під час проведення перевірок вивчати та перевіряти первинні документи, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку, інші регістри, фінансову, статистичну звітність, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984 (далі - Порядок № 984) визначено, що акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі із посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства України, вбачається, що відповідачу та його посадовим особам відповідно до покладених на них функцій та повноважень не надано повноваження щодо встановлення у висновках в акті перевірки фактів реальності чи нереальність правочинів, недійсності, нікчемності (фіктивності) укладених правочинів суб'єктами господарювання при перевірці їх господарської діяльності.

Також слід зазначити, що є безпідставними посилання податкової інспекції на покладення в основу порушення позивачем норм податкового законодавства порушення, вчинені його контрагентом - ТОВ»Бізнес Сектор», оскільки у відповідності до вимог ст. 61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер та позивач не може нести відповідальності за порушення норм податкового законодавства іншими юридичними особами чи фізичними особами-підприємцями.

Є безпідставними також і посилання у акті перевірки від 23.04.2014р. про не надання ТОВ «Бізнес Сектор» до звірки товарно-транспортних накладних, шляхових листів та іншого з урахуванням того, що судом встановлено та підтверджується і наданими копіями подорожніх листів факт транспортування товару позивачем транспортом позивача (а.с.51-52).

Між тим, слід зазначити, що згідно Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363 товарно-транспортна накладна є лише документом, що підтверджує фізичне переміщення товарно-матеріальних цінностей у просторі під час його транспортування.

В той же час, товарно-транспортна накладна не є обов'язковим та єдиним документом, який може підтверджувати реальність господарської операції за договором поставки, купівлі-продажу та не є обов'язковим первинним документом бухгалтерського обліку з урахуванням того, що жодними нормами чинного законодавства не передбачено обов'язковість складання товарно-транспортної накладної саме за договорами поставки та купівлі-продажу.

При цьому, і норми ст.ст.198, 201 Податкового кодексу України не ставлять в залежність право платника податків на формування податкового кредиту та витрат від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної на поставлений товар чи наявності у вказаних ТТН певних недоліків у її оформленні за наявності інших первинних документів, що свідчать про рух активів підприємства, отримання прибутку, сплату суми ПДВ у складі придбаного товару та інше, а тому відсутність документів, що підтверджують розвантаження та транспортування товару не може бути безумовною підставою для позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту та податкових зобов'язань з ПДВ та віднесення вказаних сум до податкового кредиту у відповідному періоді за наявності належно оформленої податкової накладної, виданої продавцем товару покупцю та зареєстрованої в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Відповідачем ні в судовому засіданні, ні у акті перевірки жодних доводів щодо відсутності податкових накладних чи оформлення їх з порушенням ст. 201 ПК України не наведено та таких доказів суду не надано, також акт перевірки від 23.04.2014р. не містить жодних посилань на порушення, які вчинені саме позивачем, такі порушення не викладені у вказаному акті, зазначено про наявність усіх документів у позивача, які також були досліджені як у ході проведення перевірки, так і судом у ході судового розгляду справи (а.с.11-19).

Частина 1 статті 71 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Представником відповідача у ході судового розгляду справи не доведено належними і допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення з підстав не надання ТОВ «Бізнес Сектор» до звірки документів, що підтверджують факт придбання товарів (робіт, послуг) від господарських відносин з контрагентами-покупцями та їх подальшу реалізацію контрагентам-покупцям, не надання документів, що підтверджують транспортування (товарно-транспортні накладні, шляхові листи,накладні та інші), не надання документів, які б підтверджували присутність посадових осіб в містах прийому/передачі товару, оскільки жодними нормами чинного законодавства України не передбачено відповідальності позивача за неподання документів бухгалтерського обліку до звірки його контрагентом - ТОВ «Бізнес Сектор».

При цьому, слід також зазначити, що є безпідставними і покладення в основу порушення позивачем норм податкового законодавства податковою інспекцією у ході перевірки і висновків акту про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача - ТОВ «Бізнес Сектор», оскільки у відповідності до вимог ст. 61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер, а тому позивач не може нести юридичної відповідальності за дії своїх контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідної правової позиції дотримується і Вищий адміністративний Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р. № К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від 08.11.2011р. № К-46076/09, від 26.11.2012р. № К/9991/54239/12, а також в постанові від 14.11.2012р. №К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю»у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення, вчинені контрагентом позивача, які викладені в акті про неможливість проведення зустрічної звірки від 24.09.2013р., оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства позивач не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що оспорюване податкове повідомлення-рішення є таким, що прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому позовні вимоги позивача про визнання його протиправним та скасування вказаного рішення підлягають задоволенню.

Між тим, слід зазначити, що судом не можуть бути покладені в основу даного судового рішення посилання позивача на те, що за постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.02.2014р. у справі №804/1704/14 визнано дії податкової інспекції щодо встановлення висновків у акті від 24.09.2013р. протиправними щодо ТОВ «Бізнес Сектор», вказане рішення суду набрало законної сили 27.05.2014р. та є обов'язковим для виконання згідно ст. 124 Конституції України з огляду на те, що станом на момент проведення перевірки позивача дане судове рішення не набрало законної сили, а тому не могло бути враховано податковою інспекцією при складанні акту перевірки 23.04.2014р., при цьому, дане судове рішення не стосується прав та обов'язків позивача, а тому не може бути належним доказом звільнення від доказування обставин у даній справі у розумінні ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Виходячи з норм ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи, що позивачем при поданні позову за платіжним дорученням №2265 від 10.09.2014р. сплачено судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп.(а.с.2 ), то зазначені судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 21.05.2014р. - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області № від 21.05.2014р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (53300, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1827 грн. 00 коп. (одна тисяча вісімсот двадцять сім грн. 00 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 22.10.2014р.

Суддя С.О. Конєва