Справа № 461/14953/13-а
Суддя: Волоско І. Р.
Дата ухвалення: 2014-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.12.2014 року Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Волоско І.Р.

при секретарі Підлужному Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові адміністративну справу за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» до Львівської міської ради за участю третьої особи Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання незаконною та скасування ухвали № 2437 від 27.06.2013 року , -

В С Т А Н О В И В :

ЛМКП «Львівводоканал» звернулось у суд з позовною заявою до Львівської міської ради, за участю третьої особи: Виконавчого комітету ЛМР про визнання незаконною та скасування Ухвали Львівської міської ради № 2437 від 27.06.2013 року покликаючись на те, що оскаржуваною ухвалою скасовано рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 365 від 08 червня 2007 року в повному обсязі, хоча мотивом його скасування була нібито невідповідність цього рішення нормам ухвали міської ради від 22.07.2007 року № 572, яка, в свою чергу, немає жодного відношення до визначення виконавця послуг з водопостачання та водовідведення та до порядку укладення договорів на водопостачання та водовідведення. Вважає ухвалу Львівської міської ради № 2437 від 27.06.2013р. незаконною та такою, що підлягає скасуванню, виходячи з того, що вона суперечить нормам чинного законодавства, насамперед, частині 2 статті 19 Конституції України, у відповідності до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та частині З ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Просить визнати незаконною та скасувати Ухвалу Львівської міської ради від 27.06.2013 року.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, з підстав викладених у запереченні до позову. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи - виконавчого комітету Львівської міської ради, в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у фабулі позову Просив позов задовольнити.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 14.11.2013 року проголошено вступну та резолютивну частини Постанови.

Заслухавши думку учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою 11-тої сесія 6-го скликання № 2437 від 27.06.2013 року «Про скасування рішень виконавчого комітету від 20.10.2006 № 1189, від 08.06.2007 № 365, від 02.09.2008 № 930» міська рада ухвалила скасувати рішення виконавчого комітету: від 20.10.2006 № 1189 "Про двоставковий тариф на теплову енергію, тариф на підігрів води та послуги з централізованого опалення і з підігріву води" (зі змінами), від 08.06.2007 № 365 "Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові" (зі змінами), від 02.09.2008 № 930 "Про затвердження тарифів на теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання, враховуючи економічно обґрунтовані витрати на їх виробництво, транспортування та постачання" (зі змінами). Виконавчому комітету: при встановленні тарифу на послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води запровадити з 01.10.2013 одноставковий тариф (без абонентської плати) на підставі тарифів, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг. Визначити виконавцем таких послуг виробника. Вважати таким, що відновило чинність рішення виконавчого комітету від 15.02.2005 № 138 "Про впорядкування тарифів на теплову енергію та послуги з теплопостачання".

Як вбачається з матеріалів справи, 03.07.2013 року Міським головою було подано зауваження до ухвали «Про скасування рішення виконавчого комітету від 20.10.2006 №1189, від 08.06.2007 №365, від 02.09.2008 №930», яким відповідно до п.4 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст..62 Регламенту Львівської міської ради, було зупинено дію цієї ухвали з проханням розглянути її повторно в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 62 Регламенту Львівської міської ради 6-го скликання, затвердженого Ухвалою Львівської міської ради № 304 від 31.03.2011 «Про Регламент Львівської міської ради 6-го скликання», Рішення Ради протягом 5-ти робочих днів з часу його прийняття підписує міський голова або воно може бути зупинено і подано на повторний розгляд Ради з обґрунтуванням зауважень не пізніше ніж у двотижневий термін після внесення таких зауважень. Рада зобов'язана у двотижневий термін після внесення зауважень міського голови або на наступному пленарному засіданні повторно розглянути зупинене міським головою рішення. Якщо Рада відхилила зауваження міського голови і підтвердила попереднє рішення двома третинами голосів від загального складу Ради, воно набирає чинності, реєструється та оприлюднюється у порядку встановленому цим регламентом.

Відповідно до положень ст.4 Європейської хартії місцевого самоврядування від 15 жовтня 1985 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської хартії місцевого самоврядування» від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом. Однак це положення не перешкоджає наділенню органів місцевого самоврядування повноваженнями і функціями для спеціальних цілей відповідно до закону. Повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Вони не можуть скасовуватися чи обмежуватися іншим, центральним або регіональним органом, якщо це не передбачене законом.

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Нормою статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі Закон 280), встановлено сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до п.15 ст.26 Закону 280 до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону 280 відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

У порядку встановленому статтею 64 Регламенту Львівської міської ради 6-го скликання, затвердженого Ухвалою Львівської міської ради № 304 від 31.03.2011 «Про Регламент Львівської міської ради 6-го скликання» Рішення Ради нормативно-правового характеру та інші акти набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо Радою не встановлено інший термін введення цих рішень у дію. Рішення Ради нормативно-правового характеру оприлюднюються не пізніше як у 20-денний термін після їх прийняття на офіційному сайті Ради або в інший визначений спосіб.

Відповідно до положень ст.150 Конституції України, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Крім того, при прийнятті рішення судом враховано, що у Рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, зазначено, що проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування. В Законі встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання, і що рішення відповідної ради може бути внесене на повторний розгляд цієї ж ради (стаття 25, частина четверта статті 59). У Законі передбачено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, які належать до компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою, і що раді належить право скасовувати акти виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень (частина дев'ята статті 59, пункт 15 частини першої статті 26).

Слід зауважити, що відповідно до п.6 ст.13 Закону України «Про теплопостачання» від 2 червня 2005 року N 2633-IV, до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належать встановлення для відповідної територіальної громади в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності, крім тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках комбінованого виробництва теплової і електричної енергії. Згідно пункту 3 статті 20 Закону 2633, тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, (далі - Закон №1875-IV), визначено, що комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. До повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг, встановлених ст.7 Закону 1875, належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №1875 до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Підпунктом 2 пункту «а» статті 28 Закону 280 визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Згідно статті 14 Закону №1875-IV залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до статті 31 Закону №1875-IV порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (пункти 1 та 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво. У разі затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво орган, що їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між затвердженим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг. Видатки на відшкодування втрат підприємств, що пов'язані із затвердженням цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, відповідна сільська, селищна, міська рада передбачає у відповідному місцевому бюджеті. Затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво без відповідного відшкодування не допускається і може бути оскаржено в суді. Центральні органи виконавчої влади несуть відповідальність за наслідки встановлення або регулювання цін/тарифів, що змінюються ними відповідно до їхніх повноважень. У разі зміни цін/тарифів на послуги/товари центральними органами виконавчої влади, які призвели до непередбачених витрат виконавців/виробників, центральні органи виконавчої влади зобов'язані відшкодувати в повному обсязі збитки, зумовлені такими змінами, протягом поточного фінансового року та до затвердження нового бюджету. Спори щодо формування та затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, а також відшкодування втрат підприємств, що пов'язані із затвердженням цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, вирішуються в судовому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869 затверджено Порядок, що визначає механізм формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність з виробництва теплової енергії, її транспортування магістральними і місцевими (розподільними) тепловими мережами (далі - транспортування) та постачання, надання послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води.

Згідно пункту 2 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого постановою № 869 (далі - Порядок), Порядок застосовується під час установлення Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та органами місцевого самоврядування (далі - уповноважені органи) тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для суб'єктів природних монополій, а також для суб'єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб'єктів під час розрахунку зазначених тарифів.

Частиною 3 статті 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до абзацу другого пункту 1 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 № 1073/2011 Комісія здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, зокрема у сфері теплопостачання (крім діяльності суб'єктів господарювання, які здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні або поновлювані джерела енергії), централізоване водопостачання та водовідведення.

Згідно частини першої статті 3 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» завданням національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, є здійснення державного регулювання діяльності суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання на суміжних ринках.

Відповідно статті 1 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» суб'єкт природної монополії - суб'єкт господарювання будь-якої форми власності, який провадить діяльність на ринку, що перебуває у стані природної монополії, у сфері централізованого водопостачання та водовідведення, захоронення побутових відходів і транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; суб'єкт господарювання на суміжному ринку - суб'єкт господарювання, який провадить діяльність у сфері виробництва теплової енергії (крім випадків, коли теплова енергія використовується виключно для внутрішніх потреб), централізованого постачання теплової енергії, перероблення побутових відходів.

Згідно абзацу шостого пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг здійснює встановлення тарифів на комунальні послуги суб'єктам природних монополій та суб'єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Відповідно пункт 3 частини першої статті 1 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» тарифи на комунальні послуги - тарифи на теплову енергію (крім тарифів на виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, а також тарифи на послуги централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Згідно абзацу другого частини третьої статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» при встановленні цін/тарифів на послуги, які виробляються суб'єктами природних монополій, діяльність яких регулюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, відповідно до законодавства, повноваження органів місцевого самоврядування поширюються виключно на тариф (складову тарифу), який (яка) не підлягає встановленню цими національними комісіями.

Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11 вересня 2003 року № 1160, визначено, що регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом (органом місцевого самоврядування) нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання. Регуляторний орган - орган місцевого самоврядування.

Щодо скасування рішення виконкому від 02.09.2008р. №930. Підставою для прийняття рішення №930 була невідповідність затверджених тарифів (рішенням виконкому від 20.10.2006р. №1189) фактичним витратам теплопостачальних підприємств. Тарифи затверджені рішенням №930 були сформовані на основі позитивних висновків Державної інспекції з контролю за цінами в Львівській облаcті щодо розрахунку економічно обґрунтованих планових витрат на послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання для населення, бюджетних установ та інших споживачів, з урахуванням постанови НКРЕ від 24.07.2008р. №875.

Відповідно до Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11 вересня 2003 року № 1160 проект рішення пройшов процедуру регуляторного акта шляхом оприлюднення, проведення громадських слухань та опублікування. Проект рішення погоджено Львівським обласним територіальним відділенням антимонопольного комітету України.

Статтею 33,36 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11 вересня 2003 року № 1160 передбачено, що у разі внесення на розгляд сесії ради проекту регуляторного акта без аналізу регуляторного впливу відповідальна постійна комісія приймає рішення про направлення проекту регуляторного акта на доопрацювання органу чи особі, яка внесла цей проект. Регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу; проект регуляторного акта не був оприлюднений.

Оскільки, рішення про затвердження тарифів є регуляторним актом, відновлюючи дію скасованих тарифів, міська рада не дотримала процедури, передбаченої Законом України «Про засади державної регуляторної політики», а саме розроблення аналізу регуляторного впливу, оприлюднення цього аналізу та проекту рішення.

Скасовуючи рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 365 від 08 червня 2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові» повністю, підпунктом 2.2. пункту 2 оскаржуваної ухвали визначає виконавця наступним чином: «визначити виконавцем таких послуг виробника».Тобто, приймаючи оскаржувану ухвалу, відповідач не спромігся зробити це належним чином, адже, в редакції акту органу місцевого самоврядування загалом і в редакції вищезгаданого підпункту відсутні будь-які вказівки на те, виконавця яких саме послуг визначив відповідач, так само як виробника яких саме послуг визнано виконавцем.

Отже, суд приходить до висновку, що міська рада вийшла за межі повноважень оскільки порушила норми чинного законодавства, а саме в частині порядку формування та затвердження тарифів на централізоване питне водопостачання та водовідведення, враховуючи економічно обгрунтовані витрати на їх виробництво, транспортування та постачання.

У відповідності до ст. 11 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 6-12, 17, 86, 158 - 162, 167 КАС України, ст.ст. 16, 21 ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», суд,-

П О С Т А Н О В И В :

позов задовольнити повністю.

Визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради № 2437 від 27.06.2013 року «Про скасування рішень виконавчого комітету від 20.10.2006 року № 1189 від 08.06.2007 № 365 від 02.09.2008 року № 930».

Стягнути з Львівської міської ради на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» 229,40 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення або з дня отримання копії постанови.

Суддя І.Р.Волоско.