Справа № 639/11449/14-а
Суддя: Труханович В. В.
Дата ухвалення: 2014-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року Жовтневий районний суд
м. Харкова

у складі: головуючого -
судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної
О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Харкові справу
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Пенсійного фонду
України в Харківській області про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Жовтневого
районного суду м. Харкова, як
адміністративного суду, з позовом до
Головного управління пенсійного фонду
України в Харківській області про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії, в якому
просив суд: 1) визнати за ОСОБА_1 право на
призначення та отримання пенсії згідно
Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» розмір якої обчислений з 90%
грошового забезпечення ОСОБА_1; 2)
визнати дії ГУПФУ в Харківській
області щодо обчислення розміру пенсії
ОСОБА_1 виходячи з 70% грошового
забезпечення ОСОБА_1 протиправними, та
такими, що порушують права ОСОБА_1, як
людини; 3) зобов'язати ГУПФУ в
Харківській області призначити ОСОБА_1
пенсію згідно Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», обчисливши її розмір, виходячи з
90% грошового забезпечення ОСОБА_1 та
виплатити ОСОБА_1 пенсію починаючи з
13.09.2014 року у розмірі 90 відсотків
грошового забезпечення ОСОБА_1 з
урахуванням раніше проведених виплат.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
він проходив дійсну військову службу в
ЗСУ, та наказом Міністра оборони
України від 15.08.2014 року був звільнений з
військової служби у запас.

22 вересня 2014 року позивач звернувся із
заявою про призначення пенсії до ГУПФУ
в Харківській області.

Згідно протоколу від 12.09.2014 року, з
13.09.2014 року і довічно позивачу
призначено пенсію за вислугу років
згідно Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» у розмірі 70% грошового
забезпечення.

ОСОБА_1 вказує, що ГУ ПФУ в Харківській
області повинно було керуватися
положеннями ч.2 ст. 13 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб» в редакції до змін
Законом України «Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи» та
Законом України «Про запобігання
фінансової катастрофи та створення
передумов для економічного зростання в
Україні», тобто виходячи із розміру 90%
грошового забезпечення.

У зв'язку з викладеним позивач і був
змушений звернутися до суду з даним
позовом.

Представник позивача ОСОБА_3, який діє
на підставі довіреності від 23.10.2014 року,
в судовому засіданні позов підтримав,
просив суд його задовольнити в повному
обсязі з підстав, викладених в позовній
заяві.

Представник відповідача Головного
управління Пенсійного фонду України в
Харківській області, Косарєва Г.М., в
судовому засіданні проти позовних
вимог заперечувала, просила суд
відмовити в задоволенні позову. Надала
суду письмові заперечення, в яких
вказано, що ГУ ПФУ в Харківській
області при призначенні пенсії ОСОБА_1
у розмірі 70% відповідних сум грошового
забезпечення, було дотримано вимоги ч.2
ст. 13 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», в редакції із змінами, внесеними
Законом України «Про запобігання
фінансової катастрофи та створення
передумов для економічного зростання в
Україні» від 27.03.2014 року.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, та дослідивши
матеріали справи, прийнявши до уваги
заперечення відповідача, приходить до
висновку про не обґрунтованість
позовних вимог та необхідність
відмовити в їх задоволенні, виходячи з
наступного.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій.

Згідно зі ст. 6 КАС України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Частиною 1 ст.17 КАС України визначено,
що юрисдикція адміністративних судів
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Відповідно до ч.2 ст.17 КАС України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема, спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності.

Так, в судовому засіданні було
встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на
обліку в Головному управлінні
Пенсійного фонду України в Харківській
області та отримує пенсію за вислугу
років, призначену відповідно до Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» з 13.09.2014 року.

Вислуга років позивача становить 38
років 11 днів. (а.с. 8)

Згідно Протоколу за пенсійною справою
від 12.09.2014 року, ОСОБА_1 призначено
пенсію за вислугу років згідно з
Законом України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», виходячи із розміру 70% грошового
забезпечення, у розмірі 2 668,05 грн. (а.с. 11)

Представник позивача в судовому
засіданні вказав, що при призначенні
ОСОБА_1 пенсії ГУ ПФУ в Харківській
області повинно було керуватися
положеннями ч.2 ст. 13 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб» в редакції до змін,
внесених Законом України «Про заходи
щодо законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи» та
Законом України «Про запобігання
фінансової катастрофи та створення
передумов для економічного зростання в
Україні», тобто виходячи із розміру 90%
грошового забезпечення.

Проте, суд не погоджується з такими
доводами позивача, та зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб», пенсії особам
офіцерського складу, прапорщикам і
мічманам, військовослужбовцям
надстрокової служби та військової
служби за контрактом, особам, які мають
право на пенсію за цим Законом, та
членам їх сімей обчислюються з розміру
грошового забезпечення, враховуючи
відповідні оклади за посадою,
військовим (спеціальним) званням,
процентну надбавку за вислугу років,
щомісячні додаткові види грошового
забезпечення (надбавки, доплати,
підвищення) та премії в розмірах,
установлених законодавством, з якого
було сплачено єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, а до 1 січня 2011
року - страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

При цьому, відповідно до ч.2 ст. 13
вказаного Закону, максимальний розмір
пенсії, обчислений відповідно до цієї
статті, не повинен перевищувати 70
процентів відповідних сум грошового
забезпечення (стаття 43).

Відповідно до преамбули Закону України
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб», цей Закон визначає
умови, норми і порядок пенсійного
забезпечення громадян України із числа
осіб, які перебували на військовій
службі, службі в органах внутрішніх
справ, державній пожежній охороні,
Державній службі спеціального зв'язку
та захисту інформації України, органах
і підрозділах цивільного захисту,
податковій міліції чи Державній
кримінально-виконавчій службі
України, та деяких інших осіб, які мають
право на пенсію за цим Законом.

Отже, даний Закон є спеціальним, щодо
правовідносин, які виникли між
сторонами.

Згідно ст. 1-1 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», законодавство про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб, які мають право на пенсію за цим
Законом, базується на Конституції
України ( 254к/96-ВР ) і складається з цього
Закону, Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» ( 1058-15 ) та інших
нормативно-правових актів України,
прийнятих відповідно до цих законів.

Зміна умов і норм пенсійного
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб, які мають право на пенсію за цим
Законом, здійснюється виключно шляхом
внесення змін до цього Закону та Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Суд зазначає, що законодавством чітко
передбачено, що зміна умов і норм
пенсійного забезпечення осіб,
звільнених з військової служби може
здійснюватися шляхом внесення змін до
нього.

Так, розмір максимальної пенсії був
визначений після прийняття Закону
України «Про запобігання фінансової
катастрофи та створення передумов для
економічного зростання в Україні»,
який набрав чинності 01.04.2014 року, та
яким передбачено внесення змін до ч.2
статті 13 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб», а саме: цифри « 80» замінити
цифрами « 70».

При цьому, максимальний розмір пенсії
був зменшений з 90 відсотків до 80
Законом України «Про заходи щодо
законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи», який
набув чинності 01.10.2011 року.

В судовому засіданні було встановлено,
що спірні правовідносини виникли у
вересні 2014 року, тобто після набрання
чинності Законом України «Про заходи
щодо законодавчого забезпечення
реформування пенсійної системи» та
Законом України «Про запобігання
фінансової катастрофи та створення
передумов для економічного зростання в
Україні».

Рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів) від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99
встановлено, що за загальновизнаним
принципом права закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі. Цей принцип
закріплений у частині першій статті 58
Конституції України, за якою дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

При цьому суд вказує, що дія
нормативного акту в часі тісно
пов'язана з юридичною силою (законною
силою) нормативного акту.

Відтак, норма, яка передбачала
максимальний розмір пенсії,
обчислений відповідно до ст. 13 Закону
України «Про пенсійне забезпечення
осіб, звільнених з військової служби,
та деяких інших осіб» у розмірі 90%
відповідних сум грошового
забезпечення втратила чинність 01.10.2011
року, а норма щодо максимального
розміру пенсії у 80% відповідних сум
грошового забезпечення втратила
чинність 01.04.2014 року.

Конституція України, закріпивши
частиною першою статті 58 положення
щодо неприпустимості зворотної дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів, водночас
передбачає їх зворотну дію в часі у
випадках, коли вони пом'якшують або
скасовують юридичну відповідальність
особи, що є загальновизнаним принципом
права. Тобто щодо юридичної
відповідальності застосовується новий
закон чи інший нормативно-правовий
акт, що пом'якшує або скасовує
відповідальність особи за вчинене
правопорушення під час дії
нормативно-правового акта, яким
визначались поняття правопорушення і
відповідальність за нього.
Відповідальність можлива лише за
наявності в законі чи іншому
нормативно-правовому акті визначення
правопорушення, за яке така юридична
відповідальність особи передбачена, і
яка може реалізовуватись у формі
примусу зі сторони уповноваженого
державою органу.

Отже, враховуючи принцип дії закону у
часі, суд приходить до висновку, що в
даному випадку зворотна дія Закону у
часі не допускається.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Виходячи з наведених положень
Конституції України, органи Пенсійного
фонду України під час призначення
пенсії ОСОБА_1, виходячи із розміру
максимальної пенсії у розмірі 70%
відсотків діяли виключно на підставі
та в межах повноважень, передбачених
актами законодавства України, які були
чинні на момент виникнення
правовідносин між сторонами.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку що у задоволенні позову слід
відмовити в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 2, 6, 11, 12, 17-19, 71, 72, 122, 128,
130, 158 КАС України, ст. 19, 58 Конституції
України, ст. 63 Закону України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб», Рішенням Конституційного Суду
України від 9 лютого 1999 року N1-рп/99, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову
ОСОБА_1 до Головного управління
Пенсійного фонду України в Харківській
області про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
Апеляційного адміністратив ного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя
В.В. Труханович

Повний текст постанови виготовлений
29.12.2014 року.