Справа № 872/1103/13
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-09-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"30" вересня 2014 р. справа № 1170/2а-4878/11

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою прокурора Ульяновського району Кіровоградської області

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.06.2012 р. у справі № 1170/2а-4878/11

за позовом прокурора Ульяновського району Кіровоградської області

до Грушківської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області,

третя особа - ОСОБА_1,

про визнання незаконним та скасування рішення, -

встановив:

У листопаді 2011 року прокурор звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення сесії Грушківської сільської ради від 09.11.2007 № 233 про надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.06.2012 р. в задоволені позову відмовлено повністю.

Постанова мотивована тим, що недотримання порядку визначеного ст. 118 Земельного кодексу України, на що посилається прокурор, носять формальний характер та не свідчать про протиправність оскаржуваного рішення; оскаржене рішення відповідача є рішенням ненормативного характеру, приписи якого застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію; відповідно до висновків Конституційного Суду України у рішенні №1-9/2009 від 16.04.2009р. рішення відповідача не може бути скасоване.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, прокурор оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Зокрема позивач зазначив, що відповідачем та третьою особою не виконано вчасно всі дії, зазначені у ст. 118 Земельного кодексу України.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

Прокурор, відповідач та третя особа, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 26.08.2007р. третьої особою до відповідача подано заяву про приватизацію земельної ділянки (а.с. 6).

Рішенням відповідача від 09.11.2007р. передано безкоштовно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,6220 га, з них 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, та 0,37 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в селі Станіславове Ульяновського району Кіровоградської області.

06.11.2007р. третьої особою замовлено виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та виготовлення документів (а.с. 8).

У 2010 році за замовленням третьої особи виготовлено технічну документацію із землеустрою (а.с. 48-62).

На підставі вказаних документів 30.11.2010р. третій особі було виготовлено та видано державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 10).

В подальшому, у зв'язку зі смертю ОСОБА_2 (а.с. 25), право на земельну ділянку успадкував його син ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 14.12.2011р. (а.с. 79, 80).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскарженого рішення, з наступних підстав.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно п. а) ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Статтею 118 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки (ч.1 ст.118).

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (ч.7 ст.118).

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування (ч.9 ст.118).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність (ч.10 ст.118).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не було вчинено порушень вимог ст.118 Земельного кодексу України, які є підставою для скасування оскарженого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, органи місцевого самоврядування, здійснюючи повноваження визначені п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», мають право приймати як нормативно-правові акти, так і акти ненормативного характеру.

До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

В даному випадку відповідачем було прийнято акт ненормативного характеру, оскільки останній містив конкретний припис, який стосувався лише прав третьої особи на одержання у власність земельної ділянки.

Оскаржене рішення відповідача вичерпало свою дію фактом одержанням третьою особою державного акту на право власності на землю, а тому вказане рішення не може бути скасоване зважаючи на те, що воно вичерпало свою дію, а правовідносини, які виникли на підставі нього, перемістились у площину права власності на земельну ділянку.

Конституційний Суд України у рішенні №1-9/2009 від 16.04.2009р. у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) прийшов до висновку, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Ульяновського району Кіровоградської області залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.06.2012 р. у справі № 1170/2а-4878/11 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун