Справа № 815/2105/14
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 р.м.ОдесаСправа № 815/2105/14

Категорія: 8.1 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусик А.Г.,

суддів - Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: представника позивача - Капітонова Павла Петровича та представників відповідача - Ткачук Олександра Петровича та Ходирєва Сергія Анатолійовича,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю та Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2014 року по справі за адміністративним позовом Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю до Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2014 року Науково-технічна виробнича фірма "Промсервіс" у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю (далі НВФ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі ДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 20 грудня 2013 року за № про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 8071800,00 грн., та за № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі ПДВ) у розмірі 10972863,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог НВФ зазначалось, що податковий орган здійснюючи перевірку припустився значної кількості помилок, а також використовував непідтверджену, суперечливу податкову інформацію. Також, позивач посилався на те, що використана відповідачем податкова інформація у вигляді актів про неможливість проведення зустрічних звірок, у якому законодавчо не передбачена можливість викладення будь-яких висновків щодо аналізу господарської діяльності, не дає відповідачу підстав визнавати господарські операції позивача з контрагентами фіктивними (безтоварними), без підтвердження таких припущень первинними документами або відповідними рішеннями суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Суд скасував податкові повідомлення-рішення ДПІ від 20 грудня 2013 року № про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 8071800,00 грн., та від 20 грудня 2013 року за № про збільшення грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 10972863,00 грн. в частині збільшення грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 2908948,50 грн..

В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ДПІ подала апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також, вважаючи висновки суду першої інстанції частково необґрунтованими, НВФ подала апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з частковим порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДПІ не підлягає задоволенню, а скарга НВФ повинна бути задоволена повністю з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 21 листопада 2013 року по 29 листопада 2013 року ДПІ проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача, за результатами якої складений акт №3200/15-33-22-04/30542824 від 06 грудня 2013 року "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки НТВФ "Промсервіс" у формі TOB з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2012 по 30 вересня 2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01січня 2012 по 30 вересня 2013 року".

На підставі вказаного акту перевірки та в зв'язку з виявленими порушеннями, 20 грудня 2013 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення № про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 8071800,00 грн. (5381200,00 грн. за основним платежем, 2690600,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями), та за № про збільшення грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 10972863,00 грн. (7315242,00 грн. за основним платежем та 3657621,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями позивач оскаржив їх в адміністративному порядку. Рішенням ГУ Міндоходів в Одеській області про результати розгляду первинної скарги за №501/10/15-32-10-02-07 від 24 лютого 2014 року скарга НВФ була залишена без задоволення.

Прийняття зазначених податкових повідомлень-рішень і стало підставою для звернення НВФ з позовом до суду.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у судовому засіданні не довів первинними документами неправомірність висновків перевіряючих, викладених в акті перевірки щодо взаємовідносин з ПП "РІЕКС" та ПП "БЕРІК", а тому в цій частині у задоволенні позову було відмовлено. Стосовно взаємовідносин позивача з ТОВ "МЮРТ", ТОВ "ЕВЕРТОНБУД" та ТОВ "СНАБАГРО" суд першої інстанції зазначив про неспроможність висновків перевіряючих щодо нікчемності правочинів, укладених позивачем, та відповідно неправомірність нарахування позивачу податкових зобов'язань за господарськими операціями з наведеними підприємствами. Крім того, судом було зазначено, що договори, укладені позивачем з цими контрагентами, відповідають вимогам ст.180 ГК України, та були виконані сторонами, а жодного доказу того, що господарські операції по вищевказаним договорам не були здійснені, відповідачем не зазначено в акті перевірки та представником відповідача не надано в судовому засіданні суду першої інстанції.

Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Положенням пп.139.1.9 ст.139 ПК України встановлено, що не включаються до складу валових витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Крім того, відповідно до п.198.1. ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг, отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України.

Згідно п.198.3. ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, на ряду з іншим, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6. ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до п.201.10. ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З аналізу вказаних норм вбачається, що необхідними умовами для формування платником податків своїх валових витрат та податкового кредиту з ПДВ є наявність та оформлення належним чином первинних документів на підтвердження придбання товарів/послуг, та використання цих товарів/послуг у власній господарській діяльності.

На підтвердження правомірності формування валових витрат та податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ "Мюрт", ТОВ "Эвертонбуд", ТОВ "Снабагро" НВФ було надано відповідну первинну документацію, зокрема, договори: від 01 листопада 2011 року за №011111, укладений між позивачем та ТОВ "Мюрт" та додаткові угоди №1, 2; від 04 січня 2012 року за №1201, укладений між НВФ та ТОВ "Эвертонбуд"; від 05 липня 2012 року за №070501, укладений між позивачем та ТОВ "Снабагро".

Також, для підтвердження фактичної реалізації зазначених правочинів позивачем надано суду: видаткові накладні, зокрема, від 23 січня 2012 року №139, від 10 лютого 2012 року за №65, від 22 лютого 2012 року за №159, від 26 січня 2012 року за №192, від 23 березня 2012 року за №175, від 28 вересня 2012 року за №277, від 22 жовтня 2012 року за №321 та інші видаткові накладні; рахунки фактури, зокрема, від 23 січня 2012 року за №139, від 26 січня 2012 року за №172, від 21 березня 2012 року за №144, від 22 жовтня 2012 року за №321 та інші.

Оплата отриманого товару підтверджується випискою по банківському рахунку в період з 01 січня 2012 року по 01 липня 2013 року (т.2 а.с.195-250).

Також, фактичне перевезення товару підтверджується наступними товарно-транспортними накладними: від 23 січня 2012 року за №Р12001, від 06 лютого 2012 року за №Р12005, від 26 березня 2012 року за №Р12033, від 26 листопада 2012 року за №12042 та рештою ТТН, які знаходяться в матеріалах справи (т.3 а.с.1-35).

Крім того, на вимогу позивача та для формування податкового кредиту контрагентами НВФ було видано податкові накладні, зокрема, від 23 січня 2012 року за №130, від 25 січня 2012 року за №155, від 30 липня 2012 року за №233, від 23 березня 2012 року за №175 та інші.

При цьому в ході розгляду справи відповідачем не було надано жодного доказу щодо визнання укладених НВФ з ТОВ "Мюрт", ТОВ "Эвертонбуд", ТОВ "Снабагро" договорів та вказаних первинних документів у встановленому порядку недійсними, або такими, що складені з порушенням закону.

Обґрунтовуючи викладені в акті спірної перевірки висновки щодо неправомірності формування позивачем валових витрат та податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ "Мюрт", ТОВ "Эвертонбуд", ТОВ "Снабагро" ДПІ посилалася фактично виключно лише на висновки актів, які стосуються цих контрагентів, а саме:

- акт 568/22-225/37913598 від 15 червня 2012 року ДПІ у Центральному районі м.Миколаєва Миколаївської області "Про неможливість проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "МЮРТ" з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість щодо відображення правових відносин з контрагентом - постачальником ТОВ "КОНТЕКСТ" за період лютий-березень 2012 року" (т.4 а.с.232-235);

- акт №1073/22-225/37913598 від 27 грудня 2012 року ДПІ у Центральному районі м.Миколаєва Миколаївської області "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "МЮРТ" щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період листопад-грудень 2011 року, березень 2012 року"(т.4 а.с.236-238);

- акт №466/22-225/37913598 від 07 червня 2013 року ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "МЮРТ" щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період квітень-травень 2012 року" (т.4 а.с.239-244);

- акт 563/22-225/37758415 від 15 червня 2012 року ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва Миколаївської області "Про неможливість проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "ЕВЕРТОНБУД" з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість щодо відображення правових відносин з контрагентом - постачальником ТОВ "КОНТЕКСТ" за період січень - березень 2012 року" (т.4 а.с.245-249);

- акт №257/22-100/31387904 від 24 січня 2013 року ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "СНАБАГРО" щодо правомірності формування податкового кредиту та податкових зобов'язань за березень 2011 року та за період з 01 вересня 2012 по 30 листопада 2012 року"(т.4 а.с.250-260).

Задовольняючи позов в частині правовідносин НВФ з ТОВ "Мюрт", ТОВ "Эвертонбуд", ТОВ "Снабагро" суд першої інстанції виходив з того, що наведені акти не можуть бути покладені в обґрунтування висновків ДПІ відносно допущення позивачем порушення податкового законодавства, оскільки вони складені лише на підставі даних інформаційних баз податкових органів без безпосереднього дослідження первинної документації цих контрагентів, а також оскільки вказані акти стосуються не саме позивача, а його контрагентів.

Судова колегія погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки вказані акти про неможливість проведення перевірок та зустрічних звірок складені всупереч вимогам, встановленим «Порядком оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства», затвердженим наказом ДПА України №984 від 22.12.2010 року (далі Порядок), та «Методичними рекомендаціями щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок», затвердженими наказом ДПА України №236 від 22.04.2011 року (далі Рекомендації), якими передбачено, що висновки щодо реальності господарських операцій можуть міститися лише у актах/довідках саме про проведення перевірок/зустрічних звірок, і саме такі акти/довідки (які підтверджують факт проведення перевірки) є носієм доказової бази (п..п.2-8 розділу 1, розділ 2 Порядку, п.п.4.6 та додаток №5 Рекомендацій), а у випадку неможливості проведення перевірки або звірки повинен складатися відповідних акт, який лише фіксує цей факт та причини неможливості здійснення перевірки/звірки ( п.10 розділу 1 Порядку, п.п.4.4. та додаток №3 Рекомендацій). Таким чином, вказані акти про неможливість проведення перевірок та зустрічних звірок не можуть вважатися законними та не можуть бути самостійною підставою для донарахування НВФ податкових зобов'язань по правовідносинам з ТОВ "Мюрт", ТОВ "Эвертонбуд", ТОВ "Снабагро", в тому числі у зв'язку з тим, що ці акти фактично і не містять в собі безперечних доказів, які спростовують дані наданої позивачем до перевірки первинної документації, а будь-яких інших доказів порушення НВФ податкового законодавства по правовідносинам з вказаними контрагентами спірний акт перевірки №3200/15-33-22-04/30542824 від 06 грудня 2013 року також не містить.

Отже, враховуючи все вищевикладене, та оскільки договори позивача з ТОВ "Мюрт", ТОВ "Эвертонбуд", ТОВ "Снабагро" в судовому порядку недійсним не визнавалися, підстав для визнання їх нечинними із суті та форми не вбачається, сторони мали на меті створення реальних правових наслідків, що підтверджується первинними документами щодо надання відповідних товарів, а податкові накладні складені у відповідності до положень ПК України, з зазначенням всіх необхідних реквізитів та в установленому законом порядку недійсними не визнавались, колегія суддів приходить до висновку про правомірність віднесення позивачем сум ПДВ до складу податкового кредиту та формування валових витрат та, відповідно, до обґрунтованості та правильності висновків суду першої інстанції, зроблених за наслідками аналізу правовідносин між НВФ та вищевказаними суб'єктами господарювання.

В той же час, визнаючи безпідставним формування позивачем валових витрат та податкового кредиту по взаємовідносинам з ПП "РІЕКС", ПП "БЕРІК" суд першої інстанції посилався на неспроможність доводів позивача про виїмку первинних документів, як на підставу неможливості підтвердження господарських відносин з вказаними контрагентами у зв'язку з кримінальним провадженням, оскільки це не позбавляло можливості позивача надати відповідні докази до суду у підтвердження своїх позовних вимог.

Разом з тим, матеріали справи, частина яких знаходилась в розпорядженні суду першої інстанції, та частина яких надана позивачем суду апеляційної інстанції, містять необхідну первинну документацію, яка підтверджує реальність господарських відносин позивача з ПП "РІЕКС" та ПП "БЕРІК", а також правомірність формування податкового кредиту та валових витрат.

Так, з метою підтвердження правомірності формування податкового кредиту та валових витрат позивачем було надано суду: договір купівлі-продажу №9/01 від 10 вересня 2012 року, укладений між НВФ та ПП "БЕРІК" та договір купівлі-продажу, укладений між НВФ та ПП "РІЕКС" за №40101 від 02 квітня 2012 року, за якими продавці передають, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товари в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в накладних. Також, було надано додаткові угоди до вказаних договорів.

На підтвердження фактичної реалізації зазначених правочинів позивачем надано суду: видаткові накладні, зокрема, від 27 вересня 2012 року №92701, від 14 листопада 2012 року за №111401, від 25 квітня 2012 року за №9, від 24 травня 2012 року за №50, від 12 липня 2012 року за №142 та інші, які містяться в матеріалах справи.

Факт оплати отриманого товару підтверджується, виписками по банківському рахунку в період 2012-2013 роки (т.6 а.с.136-172).

Крім того, на вимогу позивача та для формування податкового кредиту контрагентами (ПП "РІЕКС" та ПП "БЕРІК") НВФ було видано податкові накладні, зокрема, від 20 лютого 2013 року за №51, від 19 квітня 2013 року за №45, від 31 січня 2013 року за №89, від 23 квітня 2013 року за №53 та інші.

Також, матеріали справи містять договір перевезення вантажу (т.6 а.с.190-192) укладений між НВФ та ФОП ОСОБА_5, за яким останній взяв на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом довірений йому вантаж з місця відправлення до пункту призначення. На підтвердження реалізації вказаного правочину контрагентами були складені акти здачі-прийнятті робіт надання послуг з перевезення вантажу (т.6 а.с. 193-203).

Крім того, фактичне перевезення товару підтверджується наступними товарно-транспортними накладними: від 28 березня 2013 року за №0015944, від 19 квітня 2013 року за №305801, від 19 квітня 2013 року за №305802, від 30 травня 2013 року за №305811 та рештою ТТН, які знаходяться в матеріалах справи (т.6 а.с.117-135).

Обґрунтовуючи свої висновки щодо нереальності господарських операцій НВФ з ПП "РІЕКС" ДПІ посилалася на акт «Про неможливість проведення зустрічної звірки ПП «РІЕКС» щодо підтвердження господарських правовідносин із контрагентами покупцями та контрагентами-постачальниками за період з 01.07.2010 року по 30.06.2013 року» №315/2206/13309466 від 27.08.2013 року, який містить висновки податкового органу щодо нереальності господарських відносин ПП «РІЕКС» з його контрагентами за вказаний період.

Разом з тим, як зазначалося вище, відповідно до діючого законодавства акт про неможливість проведення зустрічної звірки не передбачає викладення в ньому висновків стосовно реальності або нереальності господарських операцій, і сам по собі такий акт не може бути підставою для донарахування платнику податків податкових зобов'язань.

Більш того, викладений у акті «Про неможливість проведення зустрічної звірки ПП «РІЕКС» щодо підтвердження господарських правовідносин із контрагентами покупцями та контрагентами-постачальниками за період з 01.07.2010 року по 30.06.2013 року» №315/2206/13309466 від 27.08.2013 року висновок щодо неможливості здійснення ПП «РІЕКС» господарської діяльності та фактично відсутності такої діяльності спростовується постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15.04.2014 року по справі №815/1951/14, яке набрало законної сили і яким встановлено факт реального здійснення господарських правовідносин НВФ з ПП «РІЕКС» у період з 01.06.2013 року по 30.06.2014 року, який входить до періоду як зустрічної звірки від 27.08.2013 року (акт №315/2206/13309466), так і у період спірної перевірки НВФ від 06.12.2013 (акт №3200/15-33-22-04/30542824) (т.12 а.с.186-190).

Також, в обґрунтування висновків стосовно правовідносин НВФ з ПП "БЕРІК" ДПІ посилалася на акт «Про проведення документальної виїзної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства ПП "БЕРІК" за період з 01.01.01.2012 року по 31.08.2013 року» №815/22-03/33484419 від 24.10.2013 року (т.4 а.с.225-231).

Разом з тим, з вказаного акту вбачається, що цю виїзну документальну перевірку було проведено фактично не за місцем знаходження ПП "БЕРІК" та без повідомлення посадових осіб останнього про її проведення, без отримання та вивчення будь-яких первинних документів підприємства за перевіряємий період, а його висновки стосовно нереальності усіх господарських операцій ПП "БЕРІК" з усіма його контрагентами фактично ґрунтуються на акті «Про неможливість проведення зустрічної звірки ПП "БЕРІК" щодо підтвердження господарських відносин з ПП «РІЕКС» за період з 01.04.2010 року по 30.06.2013 року», який, як зазначалося вище, не може містити висновків щодо реальності господарських операцій саме у зв'язку з неможливістю проведення звірки. При цьому акт перевірки ПП "БЕРІК" №815/22-03/33484419 від 24.10.2013 року в порушення вимог Порядку взагалі не містить будь-яких доказів порушень останнім податкового законодавства, а його висновки не містять жодного посилання на норми закону, порушення яких було встановлено в ході перевірки. У зв'язку з зазначеним акт «Про проведення документальної виїзної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства ПП "БЕРІК" за період з 01.01.01.2012 року по 31.08.2013 року» №815/22-03/33484419 від 24.10.2013 року не може вважатися таким, що відповідає вимогам закону, а його висновки не можуть бути безперечним доказом нереальності господарських операцій між НВФ та ПП "БЕРІК", оскільки не спростовують надані позивачем первинні документи по цим операціям.

Більш того, викладені у вказаних актах висновки податкових органів щодо відсутності фактів здійснення ПП "РІЕКС" та ПП "БЕРІК" будь-яких операцій та незаконності формування ними в тому числі і податкових зобов'язань спростовуються постановами Вінницького окружного адміністративного суду від 17.01.2014 року по справі №802/5006/13-а та від 29.01.2014 року по справі за №802/58/14-а, які набрали законної сили і якими встановлено саме законність податкових зобов'язань останніх за податковими деклараціями від 05.02.2013 року та від 18.05.2013 року відповідно.

Крім цього, обґрунтовуючи правомірність висновків спірної перевірки щодо правовідносин НВФ з ПП "РІЕКС" та ПП "БЕРІК" представники відповідача посилалися на наявність кримінальних справ №0000377 та №0000451 за ознаками ч.1 ст.205 КК України, якими встановлено створення вказаних підприємств з метою фіктивного формування податкового кредиту, а на підтвердження обґрунтованості спірних податкових повідомлень-рішень посилалися на порушену стосовно службових осіб позивача кримінальну справу за №0000018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, та на надані суду апеляційної інстанції матеріали досудового розслідування цієї справи.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи відповідача виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до п.3 ч.3 цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій).

Крім того, положеннями ст.3 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом. Справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до.ч.3 ст.70 Кас України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Згідно ч.2 ст.86 КАС України ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Аналогічні положення містяться у ст.94 КПК України.

Згідно ч.4 ст.72 КАС України вирок суду у кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили , є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

З аналізу вказаних норм вбачається, що в даному випадку з метою ґрунтовного і всебічного захисту прав та інтересів платника податків, адміністративний суд повинен дослідити господарські відносини позивача з контрагентами виключно в рамках даної адміністративної справи, оцінюючи обставини та фактичні дані, які існували на момент вчинення дії та прийняття рішень податковим органом, та стали підставами для таких дій та рішень. При цьому адміністративний суду позбавлений права надавати оцінку матеріалам кримінальних справ і на цій оцінці ґрунтувати своє рішення по адміністративній справі (в тому числі з тих підстав, що відповідачем в даному випадку була надана частина матеріалів кримінальної справи, яку він вважав необхідним надати суду в обґрунтування своїх заперечень по справі), оскільки оцінку зібраним в ході розгляду кримінальної справи доказам повинен надавати лише суд в порядку кримінального судочинства, і лише вирок суду, який прийнято за наслідками такої оцінки матеріалів кримінальної справи і який набрав законної сили, є обов'язковим для суду адміністративної юрисдикції щодо питань, чи мало місце діяння та чи вчинене воно особою.

Вказаний висновок суду узгоджується з положеннями ст.62 Конституції України, ч.2 ст.2 КК України, відповідно до яких особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім цього, така позиція суду кореспондується з п.86.9. ст..86 ПК України, якою передбачено прийняття податкових повідомлень-рішень про донарахування платнику податків податкових зобов'язань саме після отримання контролюючим органом відповідного судового рішення (обвинувальний вирок, ухвала про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами), що набрало законної сили, у кримінальній справі стосовно посадової особи (посадових осіб) платника податків (юридичної особи) або фізичної особи - підприємця, тобто після надання оцінки матеріалам кримінальної справи саме у порядку кримінального судочинства.

З урахуванням викладеного, колегія суддів суд вважає, що ні наявність вказаних порушених кримінальних справ, ні частина матеріалів кримінальної справи відносно посадових осіб НВФ, оцінку яким суд адміністративної юрисдикції позбавлений права надавати без порушення принципу розмежування судочинства, не можуть бути враховані судом при розгляді цієї справи доки по цим кримінальним справам вироки не наберуть законної сили.

В ході розгляду справи відповідачем не було надано жодного доказу щодо набрання законної сили вироками по будь-якій з вказаних кримінальних справ ні на момент прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, ні на момент прийняття судом рішення по цій справі, у зв'язку з чим вказані доводи відповідача суд вважає безпідставними.

При цьому суд приймає до уваги, що в ході розгляду справи представники відповідача не заперечували наявність у НВФ товарів, які за первинними документами позивач придбавав у ТОВ "Мюрт", ТОВ "Эвертонбуд", ТОВ "Снабагро", ПП "РІЕКС" та ПП "БЕРІК", та подальшу реалізацію цих товарів іншим контрагентам позивача - покупцям, що підтверджується також матеріалами справи, а саме первинними документами щодо внутрішнього переміщення вказаних товарів в процесі виготовлення НВФ продукції з використанням цих товарів, договорами з покупцями, документами на підтвердження пересилання товарів покупцям і інш., та фактично підтверджується і самим спірним актом перевірки, з якого вбачається, що перевіряючими фактично не було встановлено порушень при формуванні НВФ валових доходів, частина яких була сформована саме за рахунок використання та реалізації придбаних у вказаних контрагентів товарів.

Отже, враховуючи всі вказані обставини у сукупності та приймаючи до уваги реальність господарських правовідносин, що відбулись між позивачем та його контрагентами ТОВ "Мюрт", ТОВ "Эвертонбуд", ТОВ "Снабагро", ПП "РІЕКС" та ПП "БЕРІК", їх підтвердження належним чином оформленими первинними документами, колегія суддів приходить до висновку про правомірність віднесення позивачем сум ПДВ до складу податкового кредиту і формування валових витрат, та вважає заявлені НВФ позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи наведені положення діючого законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухвалені постанови припустився часткових порушень норм матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з постановленням по справі нової постанови про задоволення позовних вимог НВФ повністю.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області - залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2014 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю до Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити повністю.

Скасувати повністю податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 20 грудня 2013 року за № та за №.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.Г. Федусик
Суддя: Суддя: О.А. Шевчук Л.Є. Зуєва