Справа № 2а-247/10/0970
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року м. Київ К/9991/27427/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківськ

на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року

у справі № 2а-247/10/0970

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківськ

про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківськ (далі - відповідач) про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій від 09 грудня 2009 року № /0.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2010 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення ДПІ в м. Івано-Франківськ № /0 від 09 грудня 2009 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 29086,70 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2010 року залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ в м. Івано-Франківськ, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, враховуючи межі касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ в м. Івано-Франківську провела документальну планову перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 за період з 01 липня 2008 року по 30 червня 2009 року, за результатами якої був складений акт № 19009/17-3/НОМЕР_1 від 27 листопада 2009 року.

За висновками акта перевірки позивачем були порушені, зокрема, вимоги пункту 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», які полягали у непроведенні розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій на загальну суму 5817,34 грн., а саме: непроведення розрахункових операцій з отримання коштів в рахунок оплати послуг оренди приміщення з випискою прибуткових касових ордерів - 29 жовтня 2008 року в сумі 1100,00 грн. та 07 листопада 2008 року в сумі 1100,00 грн.; непроведення розрахункових операцій з отримання коштів у загальній сумі 3617,34 грн. в рахунок доплати за площу квартир згідно технічних паспортів бюро технічної інвентаризації відповідно до договорів на дольову участь у будівництві з випискою прибуткових касових ордерів від 10, 12 та 27 вересня 2008 року.

09 грудня 2009 року ДПІ в м. Івано-Франківськ прийняла рішення № /0, яким на підставі пункту 1 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосувала до ОСОБА_1 штрафні (фінансові) санкції у сумі 29086,70 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що: дія Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» не поширюється на орендні правовідносини та розрахунками за оренду; податковим органом був пропущений строк застосування до суб'єкта господарювання адміністративно-господарський санкцій, визначений статтею 250 Господарського кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, перевіркою було встановлено незастосування позивачем реєстратора розрахункових операцій при проведенні розрахункових операцій за надані послуги оренди приміщення, а саме: 29 жовтня 2008 року та 07 листопада 2008 року позивач отримав в касу від ТОВ «Доломіт» по 1100,00 грн. за надані послуги з оренди приміщення (під офіс), згідно укладеного договору від 01 вересня 2006 року.

Згідно преамбули Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Відповідно до абзацу 3 статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розрахункова операція - це приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця.

Згідно положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 14 «Оренда», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 28 липня 2000 року № 181 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про оренду необоротних активів та її розкриття у фінансовій звітності.

Відповідно до пункту 4 вказаного Положення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) оренда - це угода, за якою орендар набуває права користування необоротним активом за плату протягом погодженого з орендодавцем строку, мінімальні орендні платежі - платежі, що підлягають сплаті орендарем протягом строку оренди (за вирахуванням вартості послуг та податків, що підлягають сплаті орендодавцю, і непередбаченої орендної плати), збільшені: для орендаря - на суму його гарантованої ліквідаційної вартості; для орендодавця - на суму його гарантованої ліквідаційної вартості.

Відповідно до пункту 10 вказаного Положення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орендодавець відображає в бухгалтерському обліку наданий у фінансову оренду об'єкт як дебіторську заборгованість орендаря в сумі мінімальних орендних платежів і негарантованої ліквідаційної вартості за вирахуванням фінансового доходу, що підлягає отриманню, з визнанням іншого доходу (доходу від реалізації необоротних активів).

Листом Міністерства юстиції України від 23 лютого 2004 року № 8-11-19 «Щодо можливості віднесення договору найму (оренди) до договору про надання послуг і щодо укладання підприємницькими товариствами договорів дарування і пожертви» було надане роз'яснення, що договір найму (оренди), який укладений відповідно до глави 58 Цивільного кодексу України, не може бути віднесений до договору про надання послуг.

Відповідно до статей 759 та 760 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Предметом договору найму можуть бути майнові права.

Водночас, відповідно до статті 901 названого вище Кодексу (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, предметом договору про надання послуг та договору найму є різні об'єкти цивільних прав. Так, предметом договору найму є неспоживна річ (стаття 760 Кодексу), а предметом договору про надання послуг є послуга, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності (стаття 901 Кодексу).

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, перевіркою також було встановлено незастосування позивачем реєстратора розрахункових операцій при прийманні коштів від фізичних осіб у касу підприємства (з оформленням прибуткових касових ордерів) згідно угод про дольову участь у будівництві житла (часткову оплату, доплату за площу згідно технічного паспорта бюро технічної інвентаризації) та повертав грошові кошти за меншу площу (з оформленням видаткових касових ордерів).

Як встановлено судами, згідно дозволу Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю № 103 від 03 липня 2006 року щодо виконання будівельних робіт з будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення будівництво будинку здійснювало ТОВ «Доломіт» (ліцензія на здійснення будівельної діяльності з 12 травня 2006 року по 12 травень 2011 року), а позивач лише здійснював вкладення грошових коштів в його будівництво, здійснюючи свою діяльність щодо дольової участі у будівництві.

Відповідно до пункту 1 статті 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при здійсненні торгівлі продукцією власного виробництва та наданні послуг підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, крім підприємств торгівлі та громадського харчування, у разі проведення розрахунків у касах цих підприємств, установ і організацій з оформленням прибуткових і видаткових касових ордерів та видачею відповідних квитанцій, підписаних і завірених печаткою у встановленому порядку.

Крім іншого, суди правомірно відзначили, що податковим органом був пропущений строк застосування до суб'єкта господарювання адміністративно-господарський санкцій, визначений статтею 250 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про неправомірність оспорюваного рішення № /0 від 09 грудня 2009 року та наявність підстав для його скасування.

Доводи касаційної скарги вищевикладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга ДПІ в м. Івано-Франківськ підлягає залишенню без задоволення, а постанова Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2010 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківськ залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна