Справа № 534/3066/14-а
Суддя: Крикливий В. В.
Дата ухвалення: 2014-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 534/3066/14-а
№ 2-а/534/259/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2014 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді при секретарі Крикливого В.В. Клімовій С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Комсомольську справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Виконуючого обов'язки начальника Одеської митниці Державної фіскальної служби України про визнання незаконним рішення про відмову у прийнятті на роботу та зобов'язання повторно розглянути заяву про прийняття на роботу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом до виконуючого обов'язки начальника Одеської митниці ДФС Іванова С.В., в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у працевлаштуванні до Одеської митниці ДФС з підстав застосування до нього заборони, передбаченої ч.3 ст.1, п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади», та зобов'язати відповідача повторно розглянути звернення позивача щодо можливості його працевлаштування до Одеської митниці ДФС на вакантну посаду.

Свої вимоги мотивує тим, що 25 листопада 2014 року звернувся до відповідача із заявою про працевлаштування в Одеській митниці ДФС на вакантній посаді, але отримав відмову. Вважає, що дії відповідача є незаконними і тому прохає зобов'язати його повторно розглянути заяву про працевлаштування.

Позивач до залу суду не з'явився, звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутність, свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи та про наслідки невиконання вимоги суду про надання доказів, відповідач двічі до залу суду не з'явився, причин неявки не повідомив, заперечень проти позову та доказів на їх підтвердження не надав.

Розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає позов ОСОБА_3 обґрунтованим з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач у період з 02 липня 2013 року по 02 квітня 2014 року обіймав посаду начальника Дніпропетровської митниці Міністерства доходів і зборів України відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 02 липня 2013 року №1572-о (а.с.31).

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 02 квітня 2014 року №775-в позивача з 07 квітня 2014 року звільнено з посади начальника Дніпропетровської митниці Міністерства доходів і зборів України за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України (а.с.32).

25 листопада 2014 року позивач звернувся із заявою до відповідача щодо можливості працевлаштування в Одеській митниці ДФС на вакантних посадах (а.с.34). На вказану заяву відповідач надав відповідь від 26 листопада 2014 року №119/15-70-04 про неможливість працевлаштування позивача до Одеської митниці ДФС (а.с.35).

Позивач не погодився із такими діями відповідача, що і стало підставою для звернення до суду із адміністративним позовом.

Позивач вважає, що діями відповідача порушені його конституційні права, зокрема, доступу до державної служби та право на працю, які встановлені статтями 38 та 43 Конституції України. Крім того, відмовляючи позивачеві у працевлаштуванні, відповідач проігнорував приписи Конституції України щодо індивідуального характеру юридичної відповідальності осіб (ст.61), недопустимості відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися правопорушеннями (ст.58), презумпції невинуватості (ст.62), недопустимості обмеження прав і свобод громадян (ст.64).

Як вбачається із наданої позивачеві відповіді, відповідач мотивує свої дії щодо відмови у працевлаштуванні позивача наступними обґрунтуваннями.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність деяких актів Кабінету Міністрів України» створено Одеську митницю ДФС.

Комплектування даного органу відбувається із дотриманням вимог Закону України «Про очищення влади» та Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 563.

Спираючись на ч.3 ст.1 та п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади» відповідач вважає, що оскільки позивач у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року обіймав посаду начальника Дніпропетровської митниці Міндоходів, тобто посаду керівника територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, тому на нього розповсюджується заборона, передбачена ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади» на підставі критеріїв, визначених п.4 ч.2 ст.3 цього Закону. Відтак, він не може бути працевлаштований до Одеської митниці ДФС.

Однак, суд не може погодитись із такими висновками відповідача та вважає його дії щодо відмови позивачу у працевлаштуванні такими, що суперечать чинному законодавству, з огляду на наступне.

У відповідності до статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно статті 22 Кодексу законів про працю України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Таким чином, відмова позивачеві у працевлаштуванні, тобто в укладені трудового договору, можлива лише з підстав, які передбачені чинним законодавством.

Суд вважає, що, відмовляючи позивачеві у працевлаштуванні, відповідач дійшов помилкового висновку щодо розповсюдження на нього заборони, передбаченої частиною третьою статті першої Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до приписів частини третьої статті першої Закону України «Про очищення влади» протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року обіймали посаду (посади) та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Із системного аналізу норм Закону України «Про очищення влади» вбачається, що ч.2 ст.3, яка регламентує критерії здійснення очищення влади (люстрації), застосовується до осіб, що безперервно обіймали відповідні посади протягом періоду з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року включно.

Судом встановлено, що у період з 13 січня 2014 року по 24 січня 2014 року позивач перебував у щорічній основній відпустці, тривалістю 12 календарних днів, згідно наказу Міністерства доходів і зборів України від 31 грудня 2013 року №562-в (а.с.33), а виконання обов'язків начальника Дніпропетровської митниці Міндоходів у цей період покладено на першого заступника начальника Дніпропетровської митниці Міндоходів Борсу В.В.

Статтею 2 Закону України «Про державну службу» визначено, що посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Враховуючи зазначене, позивач, перебуваючи у щорічній відпустці з 13 січня 2014 року по 24 січня 2014 року, був вільний від виконання роботи, обумовленої трудовим договором, тобто службові повноваження ним не реалізовувались.

Отже, позивач у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року безперервно не обіймав посаду начальника Дніпропетровської митниці Міндоходів, тобто посаду начальника територіального (регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, а відтак на нього неправомірно поширено заборону, передбачену ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади» на основі критеріїв, визначених у п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади».

Таким чином, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачу у працевлаштуванні до Одеської митниці ДФС є протиправними, оскільки положення п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади» не застосується до позивача.

Оскільки чинним законодавством України не передбачено обов'язку відповідача прийняти позивача на роботу, а останній не відноситься до категорій громадян, укладення трудового договору з якими є обов'язковим, суд не вправі зобов'язати відповідача працевлаштувати позивача та укласти з ним трудовий договір.

Однак, згідно частини першої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Визнаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у працевлаштуванні позивача з підстав застосування до нього заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади» на основі критеріїв, встановлених у п.4 ч.2 ст.3 цього Закону, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача розглянути повторно заяву позивача щодо можливості його працевлаштування до Одеської митниці ДФС на вакантну посаду.

Відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також, відповідно до приписів частини першої статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд приходить до висновку, що позивачем доведена протиправність дій відповідача щодо відмови йому у працевлаштуванні, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Питання про судові витрати вирішено судом відповідно до вимог ст. 87, 94 КАС України (а.с.1).

На підставі викладеного, керуючись ст.22 КЗпП України, ст.159 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії виконуючого обов'язки начальника Одеської митниці Державної фіскальної служби України Іванова Сергія Володимировича, зафіксовані у відповіді від 26 листопада 2014 року № 119/15-70-04, щодо відмови ОСОБА_3 у працевлаштуванні до Одеської митниці ДФС з підстав застосування до нього заборони, передбаченої ч.3 ст.1 Закону України «Про очищення влади» на основі критеріїв, визначених п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про очищення влади».

Зобов'язати виконуючого обов'язки начальника Одеської митниці Державної фіскальної служби України Іванова Сергія Володимировича повторно розглянути звернення ОСОБА_3 щодо можливості його працевлаштування до Одеської митниці ДФС на вакантну посаду.

Стягнути з Одеської митниці Державної фіскальної служби України Іванова на користь ОСОБА_3» понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірів 73,08 грн.

Постанову може бути оскаржено до Харківського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови суду можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Суддя В.В. Крикливий