Справа № 810/250/14-а
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року 810/250/14-а

м. Київ

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з адміністративним позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Київській області (надалі - відповідач, податковий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято з порушенням норм законодавства, відповідачем надано неправильну оцінку фактичним обставинам, внаслідок чого зроблено нарахування земельного податку на основі ставки, яка визначена п.277.1 ст.277 ПК України. Позивач зазначає, що земельна ділянка позивача розташована за межами населеного пункту, тому вона повинна оподатковуватися як рілля за ставкою, визначеною у ст. 272 ПК України. Позивач просив суд податкове повідомлення-рішення визнати протиправним і скасувати.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Відповідач до суду не прибув, позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що цільове призначення земельних ділянок позивача - для будівництва та обслуговування жилого будинку. Таким чином, відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки податковим органом на підставі п.277.1 ст. 277 ПК України застосовано ставку земельного податку у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Київській області.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд встановив наступні обставини справи та правовідносини, що склалися між сторонами.

На території Наливайківської сільської ради Макарівського району позивачеві належать п'ять земельних ділянок загальною площею 45,6302 га, зокрема такі ділянки: площею 14,0800 га, державний акт про право власності від 14.12.2007 серії ЯД №966508; площею 11,0000 га, державний акт про право власності від 14.12.2007 серії ЯД №966509; площею 4,7300 га, державний акт про право власності від 04.03.2008 серії ЯЖ №408951; площею 8,1400 га, державний акт про право власності від 04.03.2008 серії ЯЖ №408952; площею 7,6802 га, державний акт про право власності від 04.03.2008 серії ЯЖ №408953. Згідно з цими державними актами на право власності на земельні ділянки цільове призначення вказаних земельних ділянок - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Згідно з листами Державної податкової служби України від 16.02.2012 № 551/4/15-240/74 та від 21.01.2013 № 7/7/15-2217 нормативна грошова оцінка ріллі по Київській області за 1 га становить 21330,48 грн.

У квітні 2013 року Державною податковою інспекцією у Макарівському районі Київської області Державної податкової служби прийнято податкове повідомлення-рішення від 30.04.2013 № , згідно з яким з метою оподаткування вказаних земельних ділянок позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем "Земельний податок" на суму 48665,52 грн.

Не погодившись з цим податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку. Рішенням Міністерства доходів і зборів України від 04.12.2013 це податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Приймаючи вказане податкове повідомлення-рішення, податковий орган дійшов висновку, що земельні ділянки позивача належать до категорії несільськогосподарських угідь та визначив ставку земельного податку на підставі пункту 277.1 статті 277 Податкового кодексу України у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по області.

Позивач стверджував, що податковий орган невірно визначив категорію земельних ділянок і ставку податку, адже земельні ділянки, які належать йому на праві власності, є землями сільськогосподарського призначення, на яких не розміщені будь-які будівлі чи споруди, тому для їх оподаткування мають застосовуватись положення підпункту 272.1.1 пункту 272.1 статті 272 Податкового кодексу України, а ставка податку має бути 0,1%.

На підтвердження цього позивач представив суду дві копії довідок Управління Держкомзему у Макарівському районі Київської області від 26.10.11 № 8716 та № 8718, в яких зазначено, що згідно з даними автоматизованої системи земельні ділянки площею 11,0000 га та 8,1400 га, відповідно, належать до категорії рілля, призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Згідно з копіями довідок Наливайківської сільської ради Макарівського району Київської області від 23.09.2011 № 149, №151 та № 153 на земельних ділянках, що належать на праві власності ОСОБА_1, ніякі будівлі та споруди не розміщені, будівельні роботи не виконуються.

У подальшому позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом

Згідно з пунктом 1 статті 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов'язані, зокрема: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; своєчасно сплачувати земельний податок.

Так, статтею 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії, зокрема: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови.

Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Водночас, земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель за цільовим призначенням належать до земель житлової та громадської забудови (стаття 40 Земельного кодексу України).

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, надання громадянам у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва здійснюється районною державною адміністрацією (статті 20, 40 Земельного кодексу України).

У цій справі судом встановлено, що земельні ділянки надано позивачу райдержадміністрацією з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

З урахуванням положень статей 20, 22 та 40 Земельного кодексу України це означає, що земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку не можуть належати до земель сільськогосподарського призначення, а є землями житлової та громадської забудови. Приймаючи розпорядження про затвердження проекту землеустрою та надання земельних ділянок позивачу з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, райдержадміністрація визначила (змінила) їх попереднє цільове призначення.

Та обставина, що згідно з даними автоматизованої системи Держкомзему земельні ділянки позивача належать до категорії рілля лише свідчить про невідповідність даних автоматизованої системи юридичним рішенням та фактам, тому до уваги судом не береться.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з пунктом 1 статті 277 Податкового кодексу України ставка податку за один гектар несільськогосподарських угідь, зайнятих господарськими будівлями (спорудами), встановлюється у розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на довідки Управління Держкомзему у Макарівському районі Київської області від 26.10.11 № 8716 та № 8718, в яких зазначено, що згідно з даними автоматизованої системи ці земельні ділянки належать до категорії рілля, а відсутність на цих земельних ділянках будівель та споруд, ведення будівельних робіт підтверджує довідками Наливайківської сільської ради Макарівського району Київської області від 23.09.2011 № 149, №151 та № 153.

Оскільки ці довідки та відомості з державного земельного кадастру стосувалися періоду 2011 року, а перевірку податковим органом проведено за 2013 рік, то суд визнав, що вказані довідки в силу приписів ст. 69 КАС України не є належними доказами у цій справі, тому ухвалою суду від 27 січня 2014 р. було зобов'язано позивача надати до 10.03.2014 додаткові докази, а саме відомості з державного земельного кадастру стосовно вказаних у позові земельних ділянок станом на час існування спірних правовідносин та довідки сільської ради, інші документи щодо будівництва на цих земельних ділянках станом на час існування спірних правовідносин. За клопотанням позивача провадження у справі у січні 2014 р. зупинялось для надання витребуваних судом доказів та для надання можливості позивачу надати суду додаткові докази, а в подальшому ухвалами суду за клопотаннями позивача процесуальний строк зупинення провадження у справі для надання додаткових доказів неодноразово продовжувався.

На вимогу суду позивачем надано лише копію довідки Наливайківської сільської ради Макарівського району Київської області від 23.04.2014 №85, згідно з якою на земельних ділянках, що належать на праві власності ОСОБА_1, відсутні забудови, а земельні ділянки використовуються як рілля та обробляються. Суд зазначає, що оригінал такої довідки суду не надано, а відомості сільської ради про те, що земельні ділянки позивача загальною площею 45,6302 га використовуються як рілля та обробляються виходять за межі компетенції цієї ради та їх не підтверджено іншими доказами у справі, зокрема відомостями про здійснення позивачем підприємницької діяльності у сфері сільського господарства та сплату ним відповідних податків, тощо. Не вказує про використання цих земельних ділянок з метою сільськогосподарського виробництва в якості ріллі і сам позивач. З урахуванням цього суд визнає, що надана довідка відповідно до ст. 69 КАС України не є належним і допустимим доказом у цій справі. При цьому суд враховує, що позивачем зазначені ним додаткові докази та витребувані судом докази до суду упродовж тривалого періоду часу (січень-грудень 2014 р.) надано не було. Це означає, що наведені у позові твердження позивача не підтверджено наявними у справі доказами, хоча в силу приписів ч.1 ст. 71 КАС України позивач зобов'язаний довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

З урахуванням наведених норм Земельного кодексу України суд визнає, що земельні ділянки позивача не належать до земель сільськогосподарського призначення, тобто є несільськогосподарськими угіддями, що мають цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку. Твердження позивача про відсутність на його земельних ділянках будівельних споруд до уваги судом також не беруться з підстав, викладених вище.

При цьому суд зазначає, що положення пункту 1 статті 277 Податкового кодексу України щодо "зайнятих господарськими будівлями (спорудами)" слід розуміти не як фактичне знаходження земельної ділянки під будівлею чи спорудою, а як придатність до забудови з точки зору визначеного цільового призначення земельної ділянки.

Що стосується посилання позивача на необхідність застосування при визначенні ставки податку положень підпункту 272.1.1 пункту 272.1 статті 272 Податкового кодексу України (0,1%), то вони є безпідставними, оскільки приписами цієї норми передбачено, що вказана ставка податку застосовується лише у випадку використання сільськогосподарських угідь за цільовим призначенням. Як встановлено судом, ці земельні ділянки призначені для будівництва та обслуговування жилого будинку, а докази того, що вони використовуються позивачем за іншим призначенням, тобто як сільськогосподарські угіддя, відсутні.

Не відповідає дійсності і твердження позивача про відсутність в оскарженому податковому повідомленні-рішенні посилання на норми Податкового кодексу України, оскільки у спірному рішенні фактично зазначено як процедурні норми, так і норми матеріального права, тобто є посилання на підстави для його прийняття та на норму, яка визначає ставку податку (п.277.1 ст. 277 ПК України). При цьому позивач у подальшому оскаржує застосування саме цієї норми ПК України.

За таких обставин суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 30.04.2013 № прийнято податковим органом правомірно, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Журавель В.О.