Справа № 872/9910/13
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

872/9910/13

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"24" червня 2014 р.

справа № 804/5810/13-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Юхименка О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2013 р. у справі № 804/5810/13-а

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш»

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

встановив:

У квітні 2013 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції у розмірі 225141,14 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 450,43 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив постанову суду першої інстанції в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідачем за 2012 рік не виконано норматив з працевлаштування інвалідів у кількості 46 чоловік, в зв’язку з чим, відповідачем повинно було самостійно сплачено в строк до 15.04.2013 року суму адміністративно-господарських санкцій та пені.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судове засідання представники учасників процесу не з’явилися, повідомлені належним чином, справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем було подано позивачеві звіт за формою №10-ПІ (річна) про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2012 рік, згідно якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідач фактично за 2012 рік складає 4026 осіб, з яких середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного

законодавства встановлена інвалідність – 115 осіб, при цьому кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №872-ХІІ від 21.03.1991 року, протягом звітного періоду має становити – 161 особа, в зв’язку з чим позивачем на зазначену кількість нараховано штрафні санкції та пеня.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875 від 21.03.1991 року підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щорічно роботодавці шляхом подання статистичної звітності у формі №10-ПІ «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів» повідомляють територіальні відділення Фонду соціального захисту інвалідів про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, окрім того роботодавці щомісячно повідомляють центри зайнятості, направляючи звітність у формі №3-ПН «Звіт про наявність вакансій».

З матеріалів справи вбачається, що, згідно наказу відповідача №58 від 19.01.2010 року на підприємстві було створено комісію з організації робіт по виконанню 4-відсоткового нормативу для працевлаштування інвалідів, основним завданням якої є організація робіт по працевлаштуванню інвалідів, якою було прийнято рішення про створення додатково 8 робочих місць для інвалідів (понад встановленого нормативу).

На виконання приписів ч.3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875 від 21.03.1991 року та наказу Міністерства праці та соціальної політики України «Про затвердження форм звітності та інструкцій щодо їх заповнення» №420 від 19.12.2005 року відповідачем щомісячно протягом 2012 року подавались звіти за формою № 3-ПН про наявність вакансій до Дніпродзержинського міського центру зайнятості, в кожному з яких зазначалося про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Окрім того відповідач з метою заповнення наявних вакансій, створених для інвалідів, протягом 2012 року розміщувались відповідні оголошення в газеті «Деловые ведомости», при цьому в оголошеннях безпосередньо зазначалося, що відповідач запрошує на роботу осіб, які мають інвалідність, на різні посади.

Відповідно до листів Дніпродзержинського міського центру зайнятості №1111 від 25.04.2013 року та №1345 від 21.05.2013 року, в яких зазначено, що протягом 2012 року на обліку в міському центрі зайнятості перебувало 224 особи з обмеженими фізичними властивостями. За цей період було запропоновано працевлаштування у відповідача 73 особам, з яких 13 осіб працевлаштовані, 60 осіб відмовились, в тому числі 9 осіб не відповідають вимогам (за станом здоров’я), 4 – вакансія зайнята (направлені та працевлаштовані інші особи з обмеженими фізичними властивостями)

Відповідно до ч. 3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875 від 21.03.1991 року підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, слід окремо зазначити, що за правилами викладеними у ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875 від 21.03.1991 року забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звертання до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що згідно діючого законодавства, обов'язок з пошуку робочих місць для інвалідів покладено як на державну службу зайнятості, так і на самих інвалідів, а обов'язок роботодавця є вже безпосереднє працевлаштування інваліда на спеціально створене робоче, місце, тобто укладення з ним трудового договору. Обов'язок державних органів щодо організації працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання, передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів, інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Принцип застосування відповідальності лише за наявності вини закріплено в теорії права, та конкретизовано для господарських правовідносин у ч.2 ст. 218 ГК України, якою повинен керуватися суд при вирішені даної справи. Застосування відповідальності без наявності вини, можливо лише у випадках, прямо передбачених законодавством, що регулює конкретні суспільні правовідносини. Якщо законом не передбачено застосування відповідальності без наявності вини, то суд при вирішенні справи виходить із загального принципу застосування відповідальності - лише за наявності вини.

Отже, відповідач довів факт відсутності вини та неможливість уникнення правопорушення з незалежних від нього причин, що виключає підстави для притягнення його до відповідальності.

Щодо стягнення пені колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875 від 21.03.1991 року порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Таким чином, підставою для нарахування пені є наявність порушення, за яке передбачено стягнення адміністративно-господарських санкцій, та порушення термінів їх сплати. Оскільки суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність порушення, пеня окремому застосуванню та нарахуванню не підлягає, а вимога щодо стягнення пені є такою, що не відповідає нормам ч. 4 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875 від 21.03.1991 року, у зв’язку з чим не підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яким обставини в справі встановлені правильно та порушень норм матеріального і процесуального права не допущено, тому підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.11.2012 р. у справі № 804/5810/13-а залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, відповідно до ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: О.В. Юхименко