Справа № 2270/14857/11
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" грудня 2014 р. м. Київ К/9991/43734/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.06.2012

у справі № 2270/14857/11

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у місті Хмельницькому

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із адміністративним позовом до ДПІ у м.Хмельницькому про скасування податкових повідомлень-рішень від 29.10.2008 № /0/9200, №/0/9201, №/0/9202.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.12.2008, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2010, позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 29.10.2008 № /0/9200, №/0/9201 та №/0/9202. При цьому суди не погодились з позицією податкового органу, визначеною в акті перевірки, про те, що позивачка не могла сплачувати єдиний податок за здійснення такого виду діяльності як діяльність митного брокера, оскільки така діяльність не визначена у свідоцтві про сплату єдиного податку, вказавши, що діяльність суб'єкта малого підприємництва не обмежена виключно видами діяльності, зазначеними у свідоцтві про сплату єдиного податку, а відтак режим оподаткування єдиним податком поширюється на всі доходи від підприємницької діяльності такого суб'єкта.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.11.2011 касаційну скаргу ДПІ у м. Хмельницькому задоволено частково. Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.12.2008 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2010 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції погодився з позицією судів про те, що режим оподаткування єдиним податком поширюється на всі доходи суб'єкта малого підприємництва, що обрав спрощену систему оподаткування, незалежно від видів підприємницької діяльності, від яких ці доходи одержані. Водночас зазначив, що реалізація права суб'єкта малого підприємництва на застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності залежить від виконання останнім установлених Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» умов, зокрема щодо не перевищення суми виручки у 500 тис.грн., у зв'язку з чим суди мають дослідити обставини щодо загального обсягу виручки, отриманою позивачкою у періоді, що перевірявся, а у разі встановлення перевищення - з'ясувати суму податкових зобов'язань, що підлягають сплаті із суми перевищення.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 07.02.2012 позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення від 29.10.2008 №/0/9200, №/0/9201 та №/0/9202. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з'ясувавши загальний обсяг виручки позивача за надані митні брокерські послуги, а також обсяг транзитних коштів по особових рахунках, які йому не належать, відповідач не встановив суму перевищення цієї виручки над максимально допустимим обсягом, тим самим не визначив обсягу доходу позивача, який підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб із суми перевищення. Щодо позиції податкового органу, з якої він виходив визначаючи податкові зобов'язання позивачці, суд першої інстанції вказав, що режим оподаткування єдиним податком поширюється на всі доходи суб'єкта малого підприємництва, що обрав спрощену систему оподаткування, незалежно від видів підприємницької діяльності, від яких ці доходи одержані.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.06.2012 постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 07.02.2012 скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, погодившись з позицією про те, що режим оподаткування єдиним податком поширюється на всі доходи суб'єкта малого підприємництва, що обрав спрощену систему оподаткування, незалежно від видів підприємницької діяльності, від яких ці доходи одержані, виходив з того, що при визначенні обсягу виручки підлягають врахуванню і транзитні кошти, як-от сума виручки платника єдиного податку-комісіонера, одержана на підставі комісійних угод.

Позивачка подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю. В обґрунтування доводів касаційної скарги вказує на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачем (митним брокером) здійснювалась брокерська діяльність - декларування товарів на підставі договорів доручення. Вважає, що кошти, які надходять митному брокеру від суб'єкта ЗЕД для сплати митних платежів - мита, ПДВ, акцизного збору, митних зборів та які рухаються по окремому розрахунковому рахунку на депозит митних органів окремо від винагороди за надання брокерських послуг, яка, своєю чергою, залишається на іншому (поточному) рахунку та відображається кожного кварталу у звітах фізичної особи-підприємця - платника єдиного податку, не є виручкою від реалізації продукції, а відтак одержана позивачкою сума виручки не перевищувала граничний обсяг у 500 тис.грн. Відповідно, позивачкою не порушено умов запровадження спрощеної системи оподаткування, визначених ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва».

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для визначення позивачці за податковим повідомленням-рішенням від 29.10.2008 № ' /0/9202 податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 40901,00 грн., - за податковим повідомленням-рішенням від 29.10.2008 №/0/920 - з податку на додану вартість в сумі 56265,00 грн., в т.ч. в сумі 37510,00 грн. основного платежу та в сумі 18755,00 грн. штрафних санкцій, слугували висновки документальної планової виїзної перевірки за період з 01.04.2006 по 30.06.2008, викладені в акті 17.10.2008, про порушення вимог п.п. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7, п. 9.3, п. 9.4 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість», п.п.1 п.12 ст.9, п.п. 9.12.2 п. 9.12 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», ст. 13, ст. 14 р. ІV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», ст. 4 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», п.п. 4.1.4 п. 4.1. ст. 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами».

За висновками перевірки порушення наведених норм закону полягало у тому, що позивачка не оподаткувала інші доходи, ніж доходи отримані від підприємницької діяльності, за загальними правилами оподаткування доходів фізичних осіб, що не є суб'єктами підприємницької діяльності. Податковий орган вважає, що позивачка не могла сплачувати єдиний податок за здійснення такого виду діяльності як надання послуг митного брокера, оскільки така діяльність не визначена у свідоцтві про сплату єдиного податку, тому отриманий від такої діяльності дохід має оподатковуватись на загальних підставах як дохід фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності.

За податковим повідомленням-рішенням від 29.10.2008 №/0/9201 позивачці також визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1360,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій, передбачених п.п. 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», за неподання декларацій.

При перевірці правильності застосування судами норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ст.ст. 43, 44 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом, вільно обирати вид підприємницької діяльності тощо.

Відповідно до п.п. 9.12.1. п. 9.12 ст. 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі - Закон № 889-IV) оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту.

Відповідно п.п. 9.12.2. п. 9.12 ст. 9 Закону № 889-IV якщо фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності або фізична особа, яка сплачує ринковий збір, отримує інші доходи, ніж визначені у підпункті 9.12.1 цього пункту, то такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Законом для платників податку, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка з часу державної реєстрації як фізичної особи-підприємця, тобто з 25.05.2001, займалась таким видом підприємницької діяльності як надання митних брокерських послуг та мала відповідну ліцензію. Позивачка перебувала на спрощеній системі оподаткування та сплачувала максимальну ставку єдиного податку на місяць.

Таким чином, на доходи отримані позивачкою у межах її підприємницької діяльності поширюються вимоги п.п. 9.12.1. п. 9.12 ст. 9 Закону щодо їх оподаткування за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, і не поширюються положення п.п. 9.12.2. п. 9.12 ст. 9 Закону щодо їх оподаткування за загальними правилами, встановленими цим Законом для платників податку, що не є такими суб'єктами підприємницької діяльності.

У відповідності до вимог ст. 2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 за № 727-98 (із змінами та доповненнями) (далі - Указу) суб'єкти малого підприємництва - фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку. Ставка єдиного податку для суб'єктів малого підприємництва-фізичних осіб встановлюється місцевими радами за місцем їх державної реєстрації залежно від виду діяльності і не може становити менше 20 гривень та більше 200 гривень на місяць.

Статтею 4 Указу визначено, що форма та порядок видачі свідоцтва про право сплати єдиного податку встановлюються Державною податковою адміністрацією України і є єдиними на всій території України. Для переходу на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єкт малого підприємництва подає письмову заяву до органу державної податкової служби за місцем державної реєстрації.

Пунктом 3 Порядку видачі Свідоцтва про сплату єдиного податку, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 29.10.1999 № 599 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.1999 за № 752/4045, передбачено: якщо платник єдиного податку здійснює кілька видів підприємницької діяльності, для яких установлено різні ставки єдиного податку, то ним придбавається одне Свідоцтво і сплачується єдиний податок за більшою ставкою за цими видами діяльності, встановленою місцевою радою за місцем його державної реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності незалежно від того, здійснює він підприємницьку діяльність на всій території України чи лише за місцем державної реєстрації.

Виходячи з того, що ставка єдиного податку для суб'єктів малого підприємництва-фізичних осіб в кожному конкретному випадку визначається залежно від певного виду діяльності, яке вказано у свідоцтві про сплату єдиного податку, і така ставка податку не може перевищувати 200 гривень на місяць, а також з того, що у разі здійснення платником єдиного податку кількох видів підприємницької діяльності, для яких установлено різні ставки єдиного податку, таким платником придбавається одне Свідоцтво і сплачується єдиний податок за більшою ставкою за цими видами діяльності, то у випадку отримання суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою доходу від видів діяльності, які не зазначені у свідоцтві про сплату єдиного податку, у такого суб'єкта виникне обов'язок оподаткувати такий дохід в загальному порядку тільки у разі, якщо ставка з такого виду діяльності є більшою, ніж ставка, визначена місцевою радою для виду діяльності, зазначеного у свідоцтві про сплату єдиного податку.

Як достовірно встановлено судами попередніх інстанцій, позивачка у періодах, що перевірялися, була платником єдиного податку з максимально встановленою ставкою, а тому не зазначення у свідоцтві про сплату єдиного податку всіх видів діяльності, які нею здійснювались, не могло призвести до заниження ставки єдиного податку, та, відповідно, до виникнення обов'язку оподаткувати отримані доходи від такої діяльності у загальному порядку.

Разом з тим суд касаційної інстанції вважає постанову суду апеляційної інстанції незаконною, оскільки викладені в ній висновки до обставин, що мають місце у справі, не відповідають правильному застосуванню норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Митного кодексу України (чинного на час виникнення спірних відносин) (далі - Кодексу) у відносинах з митними органами інтереси підприємств та громадян можуть представляти митні брокери та інші особи на підставі відповідного договору, укладеного з підприємством, або нотаріально посвідченої довіреності (доручення), виданої громадянином.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 Кодексу декларантами можуть бути підприємства або громадяни, яким належать товари і транспортні засоби, що переміщуються через митний кордон України, або уповноважені ними митні брокери (посередники).

Відповідно до ст. 176 Кодексу митний брокер (посередник) - це підприємство, що здійснює декларування товарів і транспортних засобів, які переміщуються через митний кордон України, і має ліцензію на право здійснення митної брокерської діяльності, видану спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 Кодексу взаємовідносини митного брокера з особою, яку він представляє, визначаються договором доручення.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції сума грошових коштів (що віднесена судом апеляційної інстанції до складу виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг)), отримана позивачкою як митним брокером у рамках здійснення брокерської діяльності щодо декларування товарів, які переміщуються через митний кордон України, на підставі договорів доручення.

Зокрема це кошти, які надійшли митному брокеру від суб'єкта ЗЕД для сплати митних платежів: мита, ПДВ, акцизного збору тощо на окремий розрахунковий рахунок з рухом на депозит митних органів, тобто кошти переходили з власності клієнта (суб'єкта ЗЕД) у власність держави.

Операції з отримання митним брокером на окремий розрахунковий рахунок, з якого здійснюється рух на депозит митних органів, від суб'єкта ЗЕД коштів для сплати митних платежів, не є операціями з реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), тому, зазначені кошти не є виручкою в розумінні ст. 5 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 № 727.

Обсяг виручки як підприємця, що є платником єдиного податку і здійснює свою діяльність як митний брокер, складається лише із сум винагороди, яка у періоді, що перевірявся, не перевищила визначеного цим Указом граничного розміру.

Враховуючи наведене, позивачкою була дотримана умова перебування на спрощеній системі оподаткування - отримання виручки в сумі, не більшій за граничний обсяг у 500000 грн.

Посилання суду апеляційної інстанції на постанову Верховного Суду України від 06.03.2012 у справі № 21-34а12 є безпідставним, оскільки в цій справі мали місце інші правовідносини, які визначалися обставинами щодо отримання платником єдиного податку на розрахунковий рахунок коштів від реалізації товару в рамках договору комісії, тоді як у цій справі мають місце обставини щодо отримання платником єдиного податку коштів в рамках договору доручення, за яким такий платник за винагороду надавав митні брокерські послуги, для чого отримував на окремих рахунок кошти для сплати митних платежів.

До того ж, як правильно встановлено судом першої інстанції, податковий орган під час перевірки взагалі не встановлював суми перевищення виручки над максимально допустимим обсягом, тим самим не визначав обсягу доходу позивача, який підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб, із суми перевищення.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанцій дійшов висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції із залишенням в силі постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.06.2012 скасувати та залишити в силі постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 07.02.2012.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою через Вищий адміністративний суд України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун