Справа № 804/15083/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2014 р. Справа № 804/15083/14
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: Конєвої С.О. Щербак А.Ю. ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом гр. ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування рішення відповідача і зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

17.09.2014р. гр. ОСОБА_3 звернулася з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та просить:

- визнати рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну та відмову у оформленні посвідки та постійне проживання для позивача незаконним та скасувати;

- зобов'язати відповідача надати дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_3, що зареєстрована: АДРЕСА_1 та оформити їй посвідку на постійне проживання в Україні.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона у 1993р., у зв'язку з воєнними діями у Вірменії, прибула на територію України та постійно мешкає на території України з 16.01.1996р., що встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04.12.2002р. 06.05.2003р. за її заявою їй було надано дозвіл на імміграцію в Україну та надана посвідка на постійне проживання на території України. Однак, 26.05.2014р. відповідачем було прийнято рішення про відмову позивачці у оформленні посвідки на постійне проживання в Україні з посиланнями на п.п.6 п.17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне та посвідки на тимчасове проживання. Позивачка вважає, що вказане рішення відповідача незаконне та підлягає скасуванню посилаючись на те, що на момент отримання нею дозволу на імміграцію в Україну вона мала всі необхідні документи, передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002р., а саме: прибула на територію України у 1993р. по паспорту зразка СРСР, постійно проживає на території України протягом більш ніж три роки, у 2005р. та у 2008р. на території України народилися її онуки, які є громадянами України та згідно ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції, зокрема, особам, які є дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився без поважної причини, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином 22.10.2014р., 29.10.2014р., що підтверджується телефонограмою та поштовим повідомленням наявними в матеріалах справи (а.с.28-29).

Згідно до вимог ч. 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи наведене, належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст.35, 38 Кодексу адміністративного судочинства України, не повідомлення відповідачем про причини неявки, строки розгляду і вирішення справи, встановлені ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами у відповідності до вимог ч.4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у справі.

Громадянка Вірменії ОСОБА_3 разом зі своєю родиною у 1993р. у зв'язку з воєнними діями на території Вірменії, прибула на територію України по паспорту зразка СРСР та постійно проживає на території України з 16.01.1996р., що підтверджується копією рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2002р. у справі №2-3930/2002 (а.с.11).

Як свідчать матеріали справи, 05.05.2003р. позивачці був наданий дозвіл на імміграцію в Україну на підставі вищенаведеного судового рішення та позивачкою була отримана посвідка на постійне проживання на території України (а.с.7).

Після досягнення позивачкою 45-річного віку, вона звернулася до відповідача з питання обміну попередньої посвідки.

В подальшому, позивачка отримала лист від відповідача від 05.06.2014р. зі змісту якого довідалася, що 26.05.2014р. відповідачем було прийнято рішення про відмову у оформленні посвідки на постійне проживання на підставі п.п.6 п.17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне та посвідки на тимчасове проживання» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012р. №251, а саме: нормативними актами не встановлено, що факт постійного проживання є підставою для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні (а.с.6).

Позивачка вважає вищевказане рішення відповідача від 26.05.2014р. незаконним, просить його скасувати посилаючись на те, що дозвіл на імміграцію в Україну та посвідка на постійне проживання на території України їй була надана ще 05.05.2003р. та скасування її на підставі постанови КМУ від 28.03.2012р. №251 є незаконним.

Заслухавши позивачку, яка брала участь у судовому розгляді справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині визнання протиправним рішення відповідача від 26.05.2014р. про відмову у оформленні посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_3, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідачем 26.05.2014р. у ході оформлення посвідки на постійне проживання ОСОБА_3 у зв'язку з обміном попередньої посвідки по досягненню 45-річного віку, яка була видана позивачці 05.05.2003р., було прийнято рішення про відмову у оформленні посвідки на постійне проживання у зв'язку з тим, що їй був наданий дозвіл на імміграцію в Україні на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про встановлення факту проживання на території України з 16.01.1996р., однак нормативними актами не встановлено, що факт постійного проживання є підставою для оформлення посвідки на постійне проживання на підставі п.п.6 п.17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне та посвідки на тимчасове проживання» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012р. №251 (а.с.6).

Між тим, такі доводи відповідача є протиправними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України.

Так, згідно ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України «Про імміграцію».

За приписами абз. 4 ст. 11 вищевказаного Закону, особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади,

що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

За приписами п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», який набрав чинності з 07.08.2001р., вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

За приписами п.16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки та посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України віл 28.03.2012р. № 251 ( далі - Порядок № 251) встановлено, що для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Згідно п.17 Порядку № 251, рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі:

1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку;

2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі;

4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів;

5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання);

6) інших випадках, передбачених законами.

Посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України «Про імміграцію» - п.18 Порядку №251.

Як свідчать матеріалами справи, позивачці 05.05.2003р. була надана посвідка на постійне проживання в Україні без оформлення дозволу на імміграцію у відповідності до вимог п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», який набрав чинності з 07.08.2001р., що підтверджується копією відповідної посвідки (а.с.7).

Факти прибуття позивачки на територію України в 1993р. та постійного проживання в Україні з 16.01.1996р. встановлені та підтверджуються рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04.12.2002р. у справі №2-3930/2002 (а.с.11).

В подальшому, позивачка звернулася до відповідача для обміну посвідки у зв'язку з досягненням нею 45-річного віку, однак відповідач 26.05.2014р. прийняв рішення про відмову у оформленні посвідки з підстав того, що нормативними актами не встановлено, що факт постійного проживання є підставою для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні (а.с.6).

З системного аналізу вищенаведених норм чинного законодавства та встановлених обставин і підстав, які слугували прийняттю оспорюваного рішення відповідачем про відмову позивачці у оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, суд приходить до висновку, що вищенаведені норми чинного законодавства України містять вичерпний перелік підстав для відмови у оформленні посвідки на постійне проживання в Україні та відсутня така підстава для відмови у оформленні посвідки на постійне проживання в Україні, а саме: нормативними актами не встановлено, що факт постійного проживання є підставою для оформлення посвідки на постійне проживання.

Частина 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідач в судове засідання не з'явився без поважної причини, не надав суду жодних доказів та не навів жодних підстав, які б свідчили про правомірність та обґрунтованість прийнятого оспорюваного рішення про відмову у оформленні посвідки на постійне проживання в Україні позивачеві за вищевикладених обставин та норм чинного законодавства України з урахуванням того, що будь-яких рішень відповідачем про скасування попередньої посвідки на постійне проживання в Україні, виданій позивачці 05.05.2003р., суду не надано.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача у оспорюваному рішенні на те, що дозвіл на імміграцію в Україну позивачці був наданий на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про встановлення факту проживання на території України з 16.01.1996р., однак нормативними актами не встановлено, що факт постійного проживання є підставою для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні згідно п.п.6 п.17 Порядку № 251 з огляду на те, що у відповідності до вимог ст. 124 Конституції України судові рішення, які набрали законної сили є обов'язковими для виконання на всій території України, організаціями установами і підприємствами, а також їх посадовими особами, зокрема і посадовими особами відповідача.

Також, слід зазначити, що у відповідності до вимог ст. 58 Конституції України закони та нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому норми п.п.6 п.17 Порядку №251 не можуть бути підставами для відмови у оформленні посвідки позивачеві на постійне проживання з урахуванням того, що посвідка на постійне проживання була оформлена позивачеві 05.05.2003р. на підставі п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

При цьому, слід зазначити, що станом на 05.05.2003р. діяв п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», який набрав чинності з 07.08.2001р., за яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні.

Отже, з аналізу наведеної норми видно, що на момент отримання позивачкою посвідки на постійне проживання в Україні 05.05.2003р. підставою для її отримання було саме встановлення факту прибуття позивачки на територію України на постійне проживання до 07.08.2001р., який, в даному випадку, встановлений та підтверджується вищенаведеним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська (а.с.11).

Окрім того, слід зазначити, що застосування відповідачем п.п.6 п.17 Порядку №251 з приводу відмови позивачці у оформленні посвідки на постійне проживання в Україні повторно є протиправним, оскільки посвідка на постійне проживання в Україні була видана позивачці ще 05.05.2003р. (а.с.7), не була скасована у встановленому вищенаведеним законодавством порядку, а тому відповідач був зобов'язаний здійснити обмін цієї посвідки у зв'язку з досягненням позивачкою 45-річного віку у порядку, встановленому п.16 Порядку № 251.

Згідно зі ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що оспорюване рішення про відмову у оформленні посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з обміном попередньої посвідки, виданої 05.05.2003р. по досягненню позивачкою 45-річного віку від 26.05.2014р. прийняте відповідачем не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а тому у адміністративного суду наявні обґрунтовані правові підстави для визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення відповідача.

При цьому, вирішуючи позовні вимоги позивача про визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення, суд виходить із того, що у відповідності до вимог ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд у разі задоволення позову може прийняти постанову про визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення.

Таким чином, слід визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову позивачці у оформленні посвідки на постійне проживання в Україні від 26.05.2014р.

В той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування дозволу на імміграцію в Україну з огляду на те, що ні позивачем, ні відповідачем будь-яких доказів які б свідчили про скасування відповідачем вказаного дозволу суду не надано.

Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача надати дозвіл на імміграцію в Україну позивачці з огляду на те, що такий дозвіл їй було надано шляхом оформлення посвідки на постійне проживання в Україні 05.05.2003р. у порядку, передбаченому п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», який набрав чинності з 07.08.2001р., вказаний дозвіл не скасований у встановленому законодавством порядку, оскільки будь-яких доказів такого скасування суду не надано, а тому підстави для зобов'язання відповідача надати позивачеві повторно дозвіл на імміграцію в Україну у адміністративного суду відсутні.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов задоволено частково, судові витрати здійснені позивачем присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За викладеного, підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору, які понесені позивачем частково у розмірі 36 грн. 54 коп. за квитанцією №41501/з13 від 12.09.2014р.(а.с.2).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71,86, 94, 122,128, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов гр. ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування рішення відповідача і зобов'язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 26.05.2014р. про відмову у оформленні посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_3.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 (52410, АДРЕСА_1) - судові витрати по сплаті судового збору у сумі 36 грн. 54 коп. ( тридцять шість грн. 54 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений - 12.11.2014р.

Суддя С.О. Конєва