Справа № 2а-8601/12/2070
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року м. Київ К/800/11933/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України

в складі: головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Олендер І.Я., Ситников О.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2012р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2013р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування наказу,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року громадянин Киргизстану ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 17.05.2012р. №35-12.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2012р., яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2013р., у задоволенні позовних вимог відмовлено.

З такими рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій не погодився позивач, подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати ухвалені судом рішення, а справу направити на новий розгляд.

Заслухавши доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та касаційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 цього Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Абзацом 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судами встановлено, що позивач є громадянином Киргизстану, узбек, сповідує іслам, одружений. Прибув до України в 2005 році для працевлаштування, але потім періодично виїздив до Киргизстану. Оскільки там він не міг знайти роботу, то починаючи з 2008 року знаходиться в Україні та кожні три місяці виїздив до Російської Федерації для перереєстрації.

18.02.2011р. позивач звернувся до управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про надання йому статусу біженця.

12.03.2011р. наказом управління Державної міграційної служби України в Харківській області №53-о позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Даний наказ був оскаржений позивачем в адміністративному порядку шляхом подання скарги до Державного комітету України в справах національностей та релігій.

За наслідком розгляду скарги 17.05.2012р. відповідачем було прийнято рішення №35-12, яким подана скарга була відхилена, оскільки в матеріалах справи відсутні фактичні дані щодо особистого переслідування заявника на батьківщині за національною чи будь-якою іншою ознакою. Заявник ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. Участі у бойових діях чи організації таких дій не брав. Під час масових сутичок у червні в Киргизстані у 2010 році перебував на території України, а тому свідком цих подій не був і не відчув особисто на собі їх негативний наслідок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З такими висновками суду першої та апеляційної інстанцій колегія суддів погоджується і вважає їх такими, що відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній скарзі, висновки суду не спростовують і є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що факти переслідувань та фактичної небезпеки для позивача відсутні, побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є необгрунтованими, а тому суди дійшли законного та обґрунтованого висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України.

Відповідно до статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди не допустили порушень норм матеріального і процесуального права, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 210, 220-1, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2012р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2013р. у даній справі - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.П. Стародуб

Судді: І.Я. Олендер

О.Ф. Ситников