Справа № 21-507а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоКривенка В.В.,
суддів:Гриціва М.І., Гусака М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О.,
при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю − ОСОБА_1., ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представників виконавчого комітету Львівської міської ради (далі − Виконком, Міськрада відповідно) − Одинця О.М., Бекерської О.І., −

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом житлового кооперативу № 140 до Виконкому, за участю третіх осіб без самостійних вимог: Департаменту житлового господарства та інфраструктури Міськради, ЛМКП «Львівтеплоенерго», ЛКП «Залізничнетеплоенерго», Львівського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, Державної інспекції з контролю за цінами у Львівській області, Об'єднання профспілок Львівщини, житлово-будівельного кооперативу (далі − ЖБК) - № 220, товариства з обмеженою відповідальністю «Формула», членської благодійної організації «Львівська міська спілка захисту прав громадян», ЖБК «Світовид-93», ЖБК № 152, Асоціації об'єднань співвласників багатоквартирних будинків (далі − ОСББ) «Сихівчани», ОСББ «Сихівчани-1», ОСББ «Сихівчани-2», ОСББ «Сихівчани-4», ОСББ «Сихівчани-5», ОСББ «Ластівка», ЖБК № 186, громадської організації «Вартові закону», ОСОБА_4 та інших, про визнання недійсним рішення, а також за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСББ «Угорська № 22», до Виконкому про визнання незаконним та протиправним рішення,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2007 року житловий кооператив № 140 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним рішення Виконкому від 20 жовтня 2006 року № 1189 «Про двоставковий тариф на теплову енергію, тариф на підігрів води та послуги з централізованого опалення і підігріву води».

На обґрунтування позову послався на те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням вимог статті 36 Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», оскільки відсутній аналіз регуляторного впливу неоприлюднених частин додатків до оскаржуваного рішення та відсутній розрахунок за послугу з підігріву гарячої води та централізованого опалення, а в розрахунок вартості холодної води закладена вартість за тарифами, які в судовому порядку визнані незаконними. Також зазначає, що на громадських слуханнях проекту оскаржуваного рішення згідно з вимогами статті 13 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі − Закон № 280/97-ВР) були внесені пропозиції щодо незаконності проекту рішення, однак вказані пропозиції не розглянуті всупереч вимогам чинного законодавства.

Галицький районний суд міста Львова постановою від 29 січня 2013 року в задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуване рішення Виконком прийняв з дотриманням закону, затверджені тарифи на теплову енергію, підігрів води та послуги з централізованого опалення і підігріву води є економічно обґрунтованими та сформованими відповідно до встановленого чинним законодавством порядку формування тарифів на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії та послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 16 жовтня 2013 року рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нове, яким позов задовольнив.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення Виконком прийняв із перевищенням повноважень, а також вказав на необґрунтоване застосування судом першої інстанції при прийнятті рішення у справі Правил розрахунку двоставкового тарифу на теплову енергію та гарячу воду, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 8 вересня 2000 року № 191 (далі − Правила), оскільки на час прийняття Виконкомом оскаржуваного рішення зазначені Правила не можна було використовувати в частині розрахунку двоставкового тарифу (частина перша пункту 1.1, пункти 1.4, 1.5 розділу 1 зазначених Правил містили посилання на скасовані нормативно-правові акти в частині розрахунку двоставкового тарифу).

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24 липня 2014 року постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року скасував, а постанову Галицького районного суду міста Львова від 29 січня 2013 року залишив у силі.

Приймаючи таке рішення, суд касаційної інстанції вказав, що суд апеляційної інстанції при прийнятті рішення не врахував рішення судів в іншій адміністративній справі за позовом до Виконкому про оскарження того ж рішення, яке має преюдиціальне значення для вирішення справи, що розглядається. У зазначеній справі суди дійшли висновку, що оспорюване рішення відповідача від 20 жовтня 2006 року № 1189 «Про двоставковий тариф на теплову енергію, тариф на підігрів води та послуги з централізованого опалення і підігріву води» є економічно обґрунтованим та прийнятим виконкомом з дотриманням вимог чинного законодавства.

Не погоджуючись з ухвалою суду касаційної інстанції, ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулись із заявами про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, а саме: статті 28 Закону № 280/97-ВР, статті 8 Закону України від 5 квітня 2005 року № 2509-IV «Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу», статей 17, 20 Закону України від 2 червня 2005 року № 2633-IV «Про теплопостачання», постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, постанов Національної комісії регулювання електроенергетики України від 12 жовтня 2005 року №№ 896, 898, просять скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 24 липня 2014 року, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року залишити в силі.

На підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах заявники посилаються на ухвали Вищого адміністративного суду України від 5 травня 2009 року та 24 липня 2014 року, які, на їх думку, підтверджують неоднакове правозастосування.

Ухвалами від 12 вересня (В/800/3978/14, B/800/3977/14) та 16 вересня 2014 року (B/800/4029/14) Вищий адміністративний суд України допустив до провадження Верховного Суду України справу, що розглядається, з підстав неоднакового застосування норм матеріального права, при цьому зазначив, що з наданої заявниками ухвали касаційного суду від 24 липня 2014 року не вбачається неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені заявниками доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заяви не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави, передбачені частиною першою статті 237 КАС.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 КАС перегляд Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися виключно з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У рішеннях суду касаційної інстанції, які надані на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права, та ухвалі цього суду у справі, що розглядається, обставини, які формують зміст правовідносин та впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 5 травня 2009 року цей суд, вирішуючи питання про правомірність прийняття Бориспільською міською радою рішення від 4 жовтня 2005 року № 639, яким було введено в дію двоставковий тариф з оплати послуг теплопостачання, погодився з висновком суду апеляційної інстанції щодо необхідності застосування до спірних відносин постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та з обґрунтованістю скасування зазначеного рішення у частині «...незалежно від наявності лічильника».

В ухвалі ж Вищого адміністративного суду України від 24 липня 2014 року цей суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 30 грудня 2008 року № 1031/24 в частині затвердження плати за одиницю приєднаного теплового навантаження в розрахунку на 1 кв. метр приведеної площі, що підлягає сплаті щомісячно протягом року незалежно від наявності приладів обліку, є таким, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України та чинним на момент його прийняття нормативним актам, які регулюють порядок формування тарифів на житлово-комунальні послуги.

Таким чином, ухвала Вищого адміністративного суду України від 24 липня 2014 року, про перегляд якої подані заяви, та додані до заяв рішення цього суду прийняті за різних фактичних обставин справ, установлених судами, що не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 244 КАС Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяв ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_2 відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді: М.І. Гриців М.Б. Гусак
О.А. КороткихО.В. Кривенда
В.Л. МаринченкоП.В. Панталієнко
О.Б. ПрокопенкоІ.Л. Самсін
О.О. Терлецький