Справа № 1512/462/2012
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 р.м.ОдесаСправа № 1512/462/2012

Категорія: 10.2 Головуючий в 1 інстанції: Калашнікова О.І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Кравця О.О., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси на постанову Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2012 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси про скасування розпорядження про припинення виплати пенсії, визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсії стягнення невиплачених коштів, -

ВСТАНОВИВ:

17 січня 2012 року ОСОБА_1, звернувшись до Київського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси, просив суд:

- визнати протиправними дії пенсійного органу щодо припинення виплати пенсії за віком з 01 травня 2010 року по 15 серпня 2011 року;

- скасувати розпорядження відповідача № 175232 щодо припинення виплати пенсії з 01 травня 2010 року

- стягнути з відповідача невиплачену пенсію за період з 01 травня 2010 року по 15 серпня 2011 року.

Постановою від 22 лютого 2012 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Київський районний суд м. Одеси задовольнив адміністративний позов, визнав протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси щодо припинення виплати позивачу пенсії за віком з 01 травня 2010 року по 15 серпня 2011 року, скасував розпорядження відповідача № 175232 про припинення виплати позивачу пенсії за віком з 01 травня 2010 року, зобов'язав відповідача виплатити позивачу пенсію за віком за період з 01 травня 2010 року по 15 серпня 2011 року.

Не погоджуючись з постановою суду, управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, оскільки управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси діяло у відповідності до вимог ст. 3 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ч. 3 ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Також апелянт послався на те, що положення рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року поширює свою дію на тих осіб, які отримують пенсію та виїхали за кордон після 07 жовтня 2010 року, в той час як позивач виїхав за кордон у серпні 2002 року.

ОСОБА_1 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалюючи постанову про задоволення адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 01 липня 1998 року перебуває на пенсійному обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси, та отримує пенсію за віком.

Розпорядженням управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси № 175232 (без дати) ОСОБА_1 припинена виплата пенсії з 01 травня 2010 року (а.с. 7).

За заявою ОСОБА_1 від 15 серпня 2011 року (а.с. 28) йому відновлена виплата пенсії з 15 серпня 2011 року.

З урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, вимог ч. 5 ст. 152 Конституції України, ч. 2 ст. 49 Закону України № 1058, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування рішення № 175232 (без дати) та зобов'язання виплатити пенсію за період з 01 травня 2010 року по 15 серпня 2011 року.

Справа розглянута в порядок письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Матеріалами справи підтверджено та сторонами по справі не оспорюється, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 29), з 01 липня 1998 року отримує пенсію за віком та перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси (а.с. 21). Розпорядженням управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси № 175232, в якому відсутня дата прийняття розпорядження, ОСОБА_1 припинена виплата пенсії за віком з 01 травня 2010 року, у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Німеччини (а.с. 7). За заявою ОСОБА_1 від 15 серпня 2011 року (а.с. 28) управлінням Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси відновлена виплата пенсії за віком з 15 серпня 2011 року (а.с. 22), а з 02 вересня 2011 року позивач перейшов на інший вид пенсії - по інвалідності.

Зазначені обставини підтверджені матеріалами справи та сторонами по справі не оспорюються.

Вирішуючи справу суд першої інстанції виходив з того, що кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав. Крім того, не є підставою для відмови в нарахуванні та виплаті пенсії відсутність нормативно-правових актів, що передбачають умови, норми та механізм виплати пенсій громадянам, що проживають за кордоном.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71, 72 КАС України, ст. ст. 22, 24, 46 Конституції України, ст. 94 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.ст.49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.209 року, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Апеляційний суд не приймає доводи апелянта про відсутність законодавчо визначених умов, норм та механізмів виплати пенсій громадянам, що проживають за кордоном.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом. (абз.6, 11 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування").

Таким чином, позивач, проживаючи за межами України, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням за ним усіх конституційних прав.

Також в ч.3 ст. 22 Конституції України проголошено, що при прийняти нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення п. 2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України.

Також в зазначеному рішенні звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Підпунктом 3.3. Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року зазначено, що виходячи з правової, соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи питання дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, апеляційний суд зазначає, що відповідач - суб'єкт владних повноважень, всупереч вимог ч. 4 ст. 70КАС України, не надав доказів направлення позивачу оскарженого розпорядження № 175232, внаслідок чого датою з якої позивач дізнався про порушення своїх прав є дата подання заяви про відновлення виплати пенсії - 15 серпня 2011 року.

Оскільки про порушення прав позивач дізнався 15 серпня 2011 року, а адміністративний позов поданий до суду 17 січня 2012 року, то шестимісячний строк звернення до суду встановлений ст. 99 КАС України, позивачем дотриманий.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржена постанова - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 70, 195, п. 1 ч. 1 ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, , -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя О.О.Кравець

суддя Л.П.Шеметенко