Справа № 2а-5825/10/0870
Суддя: Конишева Олена Василівна
Дата ухвалення: 2010-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2010 року Справа № 2а-5825/10/0870

Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді О.В. Конишевої,

при секретарі судового засідання С.А. Даниловій

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

За позовною заявою : Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра»

до : Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя

про : визнання нечинними податкові повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання нечинними податкові повідомлення-рішення.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на те, що податкові повідомлення-рішення від 9.12.2009 № /0/20261/10/17 та № /0/20304/10 (від 19.02.2010 №/1/2522/10/17 та № /1/2523/10/22) про сплату визначених сум податкових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб та податку на прибуток з урахуванням рішення ДПА у Запорізькій області від 29.04.2010 № 1866/10/25-020, прийнятого за розглядом повторної скарги (податкові повідомлення - рішення від 11.05.2010 №/2 і № /2/6909/10/22) та з урахуванням рішення ДПА України від 14.07.2010 № 6767/6/25-0315 (податкові повідомлення-рішення № /3/13605/10/22 від 26.07.2010 року та № /3 від 14.07.2010) прийняті незаконно та всупереч вимогам діючого законодавства.

Позивач вважає, що визначені порушення в акті перевірки, на підставі яких були прийняті зазначені податкові повідомлення-рішення не відповідають дійсності, адже порушення допущено не було.

Обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що пунктом 5.1 кредитного договору за згодою сторін встановлено зміну процентної ставки за користування кредитом, що передбачено п.2 ст.611 ЦК України. Зміна, у тому числі - збільшення, процентної ставки - це зміна умов зобов`язання, і не може вважатися штрафом чи пенею. Тому, проценти, які були отримані згідно п.5.1 кредитного договору за своєю правовою природою не являються неустойкою (пенею чи штрафом) і сплачені Позичальниками не внаслідок порушення зобов'язання, як це трактує Відповідач.

Таким чином, кредитна спілка реалізувала своє право щодо встановлення розміру плати (процентів) за користування кредитами.

Стосовно процентів, передбачених пунктом 5.2 кредитного договору, а саме: «При запізненні повернення основної суми - кредиту в строк, передбачений кредитним договором, Позичальник сплачує підвищену процентну ставку в розмірі 0,1 проценту від залишку суми неповерненого кредиту за кожен день запізнення», то така процентна ставка взагалі не була отримана Позивачем в перевіряємому періоді. Процентна ставка, передбачена п.5.2 кредитного договору, може нараховуватися та сплачуватися тільки після настання строку повернення кредиту, якщо грошові кошти не будуть повернені позичальником належним чином. Оскільки, в додатку № 6 до Акту наведені кредитні договори за якими не настав строк виконання зобов'язання, а тому нарахування та отримання процентів згідно п.5.2. кредитного договору не відбувалося взагалі.

Позивач вважає, що плата за користування кредитом при запізненні строків сплати процентів або погашення кредиту є операцією з активами кредитної спілки і регулюється п.п. 7.11.4 п. 7.11 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

В обґрунтування позовних вимог, щодо законності віднесення компенсації по технічному обслуговуванню транспортних засобів на підставі договорів щодо використання працівником власного автотранспорту для службових потреб до витрат на ведення господарської діяльності зазначає наступне.

Підставою для проведення компенсації - є положення цивільного законодавства України. Цивільний Кодекс України передбачає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків: договори та інші правочини, створення результатів інтелектуальної, творчої діяльності, завдання шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, позивач має право здійснювати будь-які правочини, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Тобто, обов'язок кредитної спілки компенсувати працівникові витрати, пов'язані з використанням ним власного автомобіля (поточний ремонт, технічне обслуговування, автостоянка тощо) та відповідне право працівника на компенсацію виникають на підставі їхньої взаємної домовленості.

Крім того, витрати на проведення поточних ремонтів проводились шляхом оплати запчастин та послуг по ремонту безпосередньо постачальникам, а не працівникам. У відповідності з вимогами законодавства, витрати на використання власних автомобілів працівників підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, якими є договір між працівником і позивачем, відповідні накази керівника про використання автомобілів, чеки на придбання запчастин тощо.

Таким чином, вищевказані витрати є витратами на ведення господарської діяльності, а не є доходами чи додатковими благами фізичних осіб - працівників спілки, а тому не підлягають оподаткуванню як доходи фізичних осіб.

Враховуючи вище викладене позивач просить задовольнити його адміністративний позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив усно, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Зокрема зазначив що в ході перевірки позивача встановлено, що протягом перевіряємого періоду, на підставі відповідних наказів, Головою правління Петровою О.А. укладалися договори про використання працівниками головного офісу ЗОКС «Довіра» власного автотранспорту для службових потреб спілки на підставі яких позивач здійснював компенсацію на ремонт власникам автотранспорту та включав цю компенсацію до витрат на ведення господарської діяльності для подальшого звільнення від оподаткуванняю

Також відповідач зазначив, що згідно кредитного договору не сплачувалися податки з суми, яку отримував позивач в результаті нарахування штрафа, пені або неустойки, які позивач вважає збільшенням процентної ставки.

За використання власного автотранспорту нараховувалась відповідна компенсація, видача якої проводилась через касу кредитної спілки, згідно видаткових касових ордерів

Сплата грошових компенсація позивачем по обслуговуванню авто (ремонт і технічне обслуговування автомобілів, закупка автозапчастин, оплата автостоянки автомобілів та інш.), по яким укладені договори з працівниками ЗОКС «Довіра» про використання вставного автотранспорту для службових потреб спілки наведено у п. 3.3.5 акту перевірки та відповідних додатках.

Що стосується другого порушення, то відповідач вважає, що збільшення процентної ставки, як встановлено п.5.1-5.3 кредитного договору не можна вважати «пасивним доходом» у вигляді процентів, а відповідно звільнити позивача від оподаткування, бо виходячи зі змісту цих пунктів, позивач отримував не проценти від Позичальників, а штраф, пеню або неустойку, яка оподатковується згідно Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Враховуючи вкладене, відповідач просить відмовити в задоволені адміністративного позову у повному обсязі.

Проаналізувавши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд вважає, позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Підставами для визнання незаконними (нечинними) актів в судовому порядку та їх скасування є невідповідність їх вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним (його скасування) є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів фізичної особи, підприємства чи організації - позивача у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, проводилася планова виїзна перевірка Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період 01.07.2007 по 30.06.2009 ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя. Термін проведення перевірки продовжувався з 09.11.2009 по 20.11.2009 на підставі наказу ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя від 06.10.2009 № 999. За результатами проведеної перевірки був складений акт від 27.11.2009 №3969/22/25821181 про результати планової виїзної перевірки Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра», яким встановлено порушення:

- п.п.4.1.6 п.4.1 ст. 4, п.п.7.11.4, 7.11.9 п.7.11 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 22.05.1997 №283/97, у результаті чого занижено податок на прибуток у періоді, що перевірявся, на загальну суму 30 501 грн., у тому числі: 1 квартал 2009 - 8 770 грн., півріччя 2009 року - 30501 грн.;

- п. 1.2 ст. 1, п.п. «г» пп. 4.2.9 ст. 4, п.п. 8.1.1 п.8.1 ст. 8, п.п.19.2 «а» ст.19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 №889, за період з 01.07.2007 по 30.06.2009 не утримала та не перерахувала до бюджету податок з доходів фізичних на загальну суму 12 356,38 грн., з наданих працівникам додаткових благ;

- п. 16.3.2 ст. 16, п. 17.2 «а» ст.17, п. 19.2 «а» ст.19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889, ЗОКС «Довіра», як податковим агентом, не нарахувано та не перераховано податок з доходів фізичних осіб в бюджет у вересні 2008 року з доходу виплаченого приватному нотаріусу (1350,00грн.), на загальну суму 202,50 грн.

- п.2.11, п. 7.39, п. 7.41 Положення «Про ведення касових операцій у національній валюті Україні» затвердженого Постановою правління Нацбанку України від 15.12.2004 №637, зареєстрованого в Мінюсті України 13.01.2005 за №40/10320, 1.1 п.1 розділу 1 Інструкції «Про службові відрядження в межах України та за кордон» від 13.03.1998 № 59 (в редакції на Міністерства фінансів України від 10.06.1999 № 146) та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 за № 218/2658: по Михайлівській філії ЗОКС «Довіра» - 194,66 грн., по Василевській філії ЗОКС «Довіра» - 135,00 грн., по Кам'янсько-Дніпровській філії ЗОКС «Довіра» - 102,40 грн., по Бердянській філії ЗОКС «Довіра» - 150 грн., по Куйбишевській філії ЗОКС «Довіра» - 76 грн., по Веселівській філії ЗОКС «Довіра» - 170 грн., по Пологівській філії ЗОКС «Довіра» - 134,90 грн.

За результатами проведеної перевірки 09.12.2009 ДПІ було прийнято податкові повідомлення-рішення № /0/20261/10/17, згідно якого визначено суму податкового зобов'язання у розмірі 37 676,64 грн., з яких за основним платежем - 12 558,88 грн., штрафні санкції - 25 117,76 грн.; № /0/20304/10, згідно якого визначено суму податкового зобов'язання у розмірі 37 478,20 грн., з яких за основним платежем - 30 501 грн., штрафні санкції - 6 977,20 грн.

Що стосується останніх двох порушень, а саме: п. 16.3.2 ст. 16, п. 17.2 «а» ст.17, п. 19.2 «а» ст.19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та п.2.11, п. 7.39, п. 7.41 Положення «Про ведення касових операцій у національній валюті Україні» затвердженого Постановою правління Нацбанку України від 15.12.2004 №637, пп.1.1 п.1 розділу 1 Інструкції «Про службові відрядження в межах України та за кордон» від 13.03.1998 № 59 то позивачем ці порушення не оспорюються.

Не погодившись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, з визначеними сумами податкових зобов'язань, в тому числі, і сумами штрафних (фінансових) санкцій 21.12.2009 позивачем подано скаргу на вищевказані податкові повідомлення - рішення до ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя. 30.12.2009 ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя прийнято рішення про продовження строку розгляду первинної скарги по 18.02.2010 включно.

17.02.2010 № 2409/10/25-47 ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя прийнято рішення про результати розгляду первинної скарги, яким залишено без змін податкові повідомлення - рішення, а скаргу - без задоволення та винесено нові податкові повідомлення-рішення від 19.02.2010 № /1/2523/10/22, згідно якого визначено суму податкового зобов'язання 37 478,20 грн., з них за основним платежем - 30 501 грн., штрафні санкції - 6 977,20 грн. та № /1/2522/10/17, згідно якого визначено суму податкового зобов'язання - 37 676,64 грн., з них за основним платежем - 12 558,88 грн., штрафні санкції - 25 117,76 грн.

Не погодившись з винесеними податковими повідомленнями-рішення від 19.02.2010 позивачем 02.03.2010 подано повторну скаргу до ДПА у Запорізькій області. ДПА у Запорізькій області своїм рішенням від 16.03.2010 № 1083/10/25-020 продовжила строк розгляду повторної скарги по 30.04.2010.

29.04.2010 № 1866/10/25-020 ДПА у Запорізькій області прийнято рішення про результати розгляду повторної скарги, яким залишено без змін податкові повідомлення - рішення від 09.12.2009 № /0/20304/10, про сплату донарахованих податкових зобов'язань і застосованих штрафних (фінансових) санкцій з податку на прибуток та в зазначеній частині рішення ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя від 17.02.2010 №2409/10/25-47, прийняте за розглядом первинної скарги (податкове повідомлення-рішення від 19.02.2010 № /1/2523/10/22) та скасовано податкові повідомлення - рішення ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя від 09.12.2009 № /0/20261/10/17 та від 17.02.2010 №2409/10/25-47, прийняте за розглядом первинної скарги (податкове повідомлення - рішення від 19.02.2010 № /1/2522/10/17) в частині 9 422,60 грн. податку з доходів фізичних осіб, нарахованого на суму відшкодованої громадянину Довгополику А.В. згідно авансових звітів вартості пального, придбаного при використанні автотранспорту для службових потреб, та відповідно в частині надмірно застосованих штрафних (фінансових).

Враховуючи викладене ДПА у Запорізькій області прийняті нові податкові повідомлення-рішення від 11.05.2010 № /2/6909/10/22, згідно якого визначено суму податкового зобов'язання - 37 478,20 грн., з них за основним платежем - 30 501,00 грн., штрафні санкції - 6 977,20 грн. та № /2, згідно якого визначено суму податкового зобов'язання 9 408,84 грн., з них за основним платежем - 3 136,28 грн., штрафні санкції - 6 272,56 грн.

Не погодившись з винесеними податковими повідомленнями-рішення від 11.05.2010 позивачем подано повторну скаргу до ДПА України. ДПА України своїм рішенням від 31.05.2010 № 5200/6/25-0315 продовжила строк розгляду повторної скарги по 16.07.2010 (включно).

14.07.2010 № 6767/6/25-0315 ДПА України прийнято рішення, яким скаргу Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» залишено без задоволення, відповідні податкові повідомлення - рішення без змін та винесені нові податкові повідомлення - рішення № /3 від 26.07.2010 та № /3 від 14.07.2010.

Що стосується порушення зазначеного у податкових повідомленнях - рішеннях № /1; /2; /3 про сплату донарахованих податкових зобов'язань і застосованих штрафних (фінансових) санкцій з податку на прибуток, судом встановлено наступне.

Згідно акту перевірки та наданого позивачем примірника договору, позивачем у перевіряємому періоді укладено з членами кредитної спілки (Позичальниками) кредитні договори, згідно з якими Спілка надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру кредит на визначений договором строк, зі сплатою за користування кредитом встановлених договором відсотків. Відсотки (проценти) сплачуються щомісячно наперед від залишку суми неповерненого кредиту у відповідності з графіком погашення суми кредиту і процентів за користування кредитом (підпункти 1.1 - 1.3 пункту 1 кредитних договорів).

При цьому п.п. 5.1 - 5.3. п. 5 «Відповідальність сторін» укладених кредитних договорів передбачено, що при запізненні строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит Позичальник сплачує подвійні проценти за кожен місяць запізнення по сплаті, до повного повернення суми кредиту. При запізненні повернення основної суми - кредиту в строк, передбачений кредитним договором Позичальник сплачує підвищену процентну ставку в розмірі 0,1 % від залишку суми неповерненого кредиту за кожен день запізнення. У разі виникнення простроченої заборгованості по поверненню кредиту і процентів за користування кредитом Позичальник в першу чергу сплачує Спілці заборгованість по процентах, потім заборгованість по основній сумі - кредиту, підвищені проценти і спричинені Спілці збитки.

Перевіркою встановлено, що згідно з прибутковими касовими ордерами загальна сума внесених Позичальниками до каси готівкових коштів у вигляді «підвищених процентів» за кредитними договорами у період з березня 2009 року по червень 2009 року становить 122 003 грн.

В бухгалтерському обліку Спілки надходження в касу коштів по сплаті «підвищених процентів» відображено по Дт 301 «Каса» і Кт 373-1 «Розрахунки за нараховані проценти за кредитами, наданими членам КС» та по Дт 373-1 «Розрахунки за нараховані проценти за кредитами, наданими членам КС» і Кт 719 «Інші доходи від операційної діяльності (дохід від нарахованих процентів по позичках)».

Перевіркою зроблено висновок, що в порушення вимог п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.11.4, 7.11.9 п.п. 7.11 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». ЗОКС «Довіра» не включені до складу доходів з інших джерел суми штрафів та/або неустойки чи пені, фактично одержаних за рішенням сторін договору або за рішенням відповідних державних органів суду, що призвело до заниження прибутку, що підлягає оподаткуванню на загальну суму 122 003 грн., в тому числі: за 1-й квартал 2009 року - на 35 081 грн.; за півріччя 2009 року - на 122 003 грн. Тобто, відповідач вважає, що позивач не мав права встановлювати подвійну процентну ставку, а за порушення умов договору повинні встановлюватися штрафів та/або неустойки чи пеня.

Статтею 1 Закону України «Про кредитні спілки» визначено, що кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої с надання фінансових послуг, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка відповідно до свого статуту, зокрема, надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі.

Кредитна спілка має право самостійно встановлювати: розмір плати (процентів) за користування кредитами, наданими кредитною спілкою; способи забезпечення кредитних зобов'язань, вимоги щодо забезпечення погашення кредитів.

Згідно ст. 509 ЦК України Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 1054 ЦК України встановлено поняття кредитного договору, згідно якого банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитним договором, який надавав позивач суду для огляду, встановлено, що за користування кредитом, Позичальник сплачує щомісячно проценти.

Цивільним кодексом використовується таке поняття, як «збільшення процентної ставки» п.2 ст. 1056-1 ЦК України. Однак ототожнювати поняття «збільшення процентної ставки» та «подвійні проценти» в тому розумінні, як зазначено у кредитному договорі позивача є не вірним з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1.10 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» проценти - доход, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора у вигляді плати за використання залучених на визначений строк коштів або майна.

Згідно з підпунктом 7.11.4. пункту 7.11. статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від оподаткування звільняються доходи неприбуткових організацій, визначених у абзаці «в» підпункту 7.11.1, отримані у вигляді: доходів від здійснення операцій з активами (у тому числі пасивних доходів) недержавних пенсійних фондів та кредитних спілок, за пенсійними вкладами (внесками), рахунками учасників фондів банківського управління відповідно до закону з цих питань.

Відповідно до підпункту 7.11.13. пункту 7.11 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» під терміном «пасивні доходи» слід розуміти доходи, отримані у вигляді процентів, дивідендів, страхових виплат і відшкодувань, а також роялті (підпункт 7.11.13. пункту 7.11 статті 7 цього Закону).

В пункті 1.10 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не іде мова про те, що процент сплачується за невиконання зобов'язань, а вважати подвійні проценти, які зазначені у кредитному договорі позивача, збільшенням процентної ставки, теж є не вірним, бо навіть коли збільшується процентна ставка, це все одно вважається платою за використання коштів відповідно до зазначеної статті, а ні платою при запізненні строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит.

Таким чином, під поняття «проценти» не підпадає дохід який сплачується Позичальником у вигляді плати за запізнення строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит. Відповідно суд приходить до висновку, що віднести до «процентів» плату за запізнення строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит (за кредитним договором- подвійна процентна ставка) є не вірним. Крім того, позивач підмінює поняття «збільшення процентної ставки», як плату за використання коштів та «збільшення процентної ставки або подвійна процентна ставка», як плата при запізненні строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит.

Таким чином, суд приходить до висновку, що ототожнювати плату при запізненні строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит, про яку іде мова у кредитному договорі позивача та плату за використання залучених на визначений строк коштів, не можна. У першому випадку, а саме у кредитному договорі позивача, іде мова про невиконання зобов'язань, а у пункті 1.10 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» мова іде про правовідносини, які виникли між Спілкою та Позичальником, що відповідає нормам ст. 509 ЦК України, в якій закріплено поняття «зобов'язання».

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Дійсно договором можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання, враховуючи те, що позивач зазначає, що подвійна процентна ставка і є іншим видом забезпечення виконання зобов'язання, то таким чином він погоджується з тим, що плата при запізненні строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит є забезпеченням виконання зобов'язання, а ні процентами, визначення яких надається у пункті 1.10 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та яке ні яким чином не пов'язано з забезпеченням виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Природа походження понять пені, штрафу і неустойки та плати при запізненні строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит, як зазначено у кредитному договорі позивача, є загальною, а саме: невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Відповідно до абзацу другого підпункту 7.11.9 пункту 7.11. статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» незалежно від положень абзацу першого цього підпункту, у разі коли неприбуткова організація отримує доход з джерел, інших ніж визначені відповідними підпунктами 7.11.2 - 7.11.7 цього пункту, така неприбуткова організація зобов'язана сплатити податок на прибуток, який визначається як сума доходів, отриманих з таких інших джерел, зменшена на суму витрат, пов'язаних із отриманням таких доходів, але не вище суми таких доходів.

Згідно з підпунктом 4.1.6. пункту 4.1. статті 4 зазначеного Закону, валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді, зокрема, сум штрафів та/або неустойки чи пені, фактично одержаних за рішенням сторін договору або за рішенням відповідних державних органів, суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обгрунтування позивача щодо звільнення його від оподаткування на підставі того, що плата при запізненні строків обов'язкової щомісячної сплати процентів за кредит - це проценти, а відповідно їх слід вважати пасивним доходом, який звільнюється від оподаткування є необґрунтованим та вимога щодо скасування податкових повідомлень- рішень від 09.12.2009 № /0/20304/10;19.02.2010 №/1/2522/10/17 та 26.07.2010 № /3/13605/10/22 не підлягає задоволенню.

Що стосується правомірності винесеного податкового повідомлення - рішення від 11.05.2010 №000979170/2 та №000979170/3 від 14.07.2010 якими визначено суму податкового зобов'язання 9408, 84 грн. (осн. платіж - 3136, 28 грн., штрафні санкції - 6272,56 грн.) судом встановлено наступне.

Між ЗОКС «Довіра» та працівниками головного офісу ЗОКС «Довіра» були укладені договори про використання працівниками власного автотранспорту для службових потреб спілки, а саме: зі старшим інспектором служби безпеки головного офісу ЗОКС «Довіра» Довгополиком А.В. про використання автомобілів MERSEDES-BENZ VITO 108 СDІ (у 2006-2008 роках) та MERSEDES-BENZ VITO 111 СDІ (у 2009 році); з юрисконсультом Довгополик А.А. про використання у 2007 році автомобілю ВАЗ - 21099; з інспектором служби безпеки Нечаєвим О.О. про використання у 2008 році автомобілю ВАЗ - 21099; з заступником голови правління Довгополик А.А. про використання у 2008 році автомобілю DAEWOO LANOS та з юрисконсультом Нечаєвим О.О. про використання у 2009 році автомобілю DAEWOO LANOS.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що витрати по обслуговуванню автомобілів є витратами на ведення господарської діяльності, а не є доходами чи додатковими благами фізичних осіб - працівників спілки, а тому не підлягають оподаткуванню як доходи фізичних осіб.

Згідно п. 5. Договору при використанні автомобілю кредитна спілка забезпечує працівника паливно-мастильними матеріалами, згідно подорожніх листів, по яким працівник звітує після повернення з кожної поїздки, а також проводить поточний ремонт і технічне обслуговування для підтримки автомобіля в робочому стані.

Згідно п.п. 6.1 п.6 Договору спілка здійснює на користь Працівника компенсаційні виплати в межах амортизації за знос автомобіля при його використанні в інтересах Спілки для службових потреб.

За використання власного автотранспорту нараховувалась відповідна компенсація, видача якої проводилась через касу кредитної спілки, згідно видаткових касових ордерів

Протягом перевіряємого періоду ЗОКС «Довіра» проводила компенсаційні виплати робітникам спілки по придбанню палива, оплату автостоянки, послуг по ремонту, закупівлі автозапчастин та використання власного авто у службових цілях. Позивачем сплачено компенсаційних виплат по обслуговуванню авто (ремонт і технічне обслуговування автомобілів, закупка автозапчастин, оплата автостоянки автомобілів та інш.), по яким укладені договори з працівниками ЗОКС «Довіра про використання вставного автотранспорту для службових потреб спілки в сумі 19558,5 грн., в т.ч.: півріччя 2007 - 3631,0 грн.; 2008 рік - 12743,5 грн.; півріччя 2009-3184,0 грн.

Пунктом 1.2. ст. 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» визначено, що дохід - сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість.

Відповідно до пункту 1.1. ст. 1 зазначеного Закону додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються платнику податку його працедавцем (самозайнятою особою), якщо такий дохід не є заробітною платою чи виплатою, відшкодуванням чи компенсацією за цивільно-правовими угодами, укладеними з таким платником податку.

Згідно з пунктом 1.15. ст. 1 вищезазначеного Закону податковий агент - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

Підпунктом «е» пп. 4.2.9 п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» визначено, що до складу загального місячного оподатковуваного доходу включається, зокрема, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), а також суми знижки з ціни (вартості) товарів (послуг), що перевищує звичайну, розраховану за правилами визначення звичайних цін (у розмірі такої знижки), крім випадків, передбачених пунктом 4.3 цієї статті.

Відповідно до п.8.1.1. ст..8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» податковий агент, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку, утримує податок від суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у відповідних пунктах статті 7 цього Закону.

Пунктом 7.1 ст. 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» визначено, що ставка податку становить 15 % від об'єкта оподаткування.

Аналізуючи норми діючого законодавства, суд приходить до висновку, що витрати по обслуговуванню автомобілів не є витратами на ведення господарської діяльності, оскільки автомобілі використовувалися не лише в господарській діяльності позивача, але і у власних потребах власників цих автомобілів, з якими були заключні договори на використання власного автотранспорту для службових потреб.

Крім того, довести, що підставою для технічного обслуговування транспортного засобу стала саме господарська діяльність, а ні використання транспортного засобу для власних потреб позивач не може. Надання позивачем документів, що підтверджують витрати на ремонт транспортних засобів не доводить те, що причиною технічного обслуговування стало використання автотранспорту у господарській діяльності позивача.

Таким чином суд приходить до висновку, що у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до підпункту 17.1.3. пункту 17.1. статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті «б» пп. 4.2.2 п. 4.2 ст. 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

Підпунктом 17.1.9. пункту 17.1. статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» передбачено, що у разі коли платник податків здійснює грошові виплати без попереднього нарахування та сплати податку, збору (обов'язкового платежу) якщо відповідно до законодавства таке нарахування та сплата є обов'язковою передумовою виплати, такий платник податків сплачує штраф у подвійному розмірі від суми зобов'язання з такого податку, збору (обов'язкового платежу).

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2, 4 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено правомірність прийнятих податкових повідомлень - рішень, відповідно позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158, 160, 162, 163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені адміністративного позову - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складення її в повному обсязі, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова в повному обсязі виготовлена 25.10.2010.

Суддя /підпис/ О.В. Конишева