Справа № 2а-6380/12/2670
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року м. Київ К/800/23378/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Усенко Є.А.,

Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» (далі - Заклад) на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 липня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року у справі за адміністративним позовом Товариства до Комунального підприємства «Феодосійське міжміське бюро реєстрації та технічної інвентаризації» (далі - БТІ), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональна інвестиційно-лізингова компанія» (далі - Товариство),

про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2011 року Заклад звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування рішення БТІ № 559690 від 15.07.2010 року щодо відмови в реєстрації права власності та зобов'язання БТІ зареєструвати право власності на другий поверх будівлі, загальною площею 677,8 кв.м. та 771,8 кв.м., на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Зазначив, що відмова БТІ у реєстрації права власності на зазначену будівлю порушує його права, передбачені чинним законодавством України.

18 липня 2012 року постановою Окружного адміністративного суду м. Києва, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Заклад звернувся з касаційною скаргою про скасування постанови Окружного адміністративного суду м. Києва та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 11.04.2005 року між Товариством та Закладом був укладений договір фінансового лізингу № 4, предметом якого є придбання Товариством у власність та подальше надання у платне користування на умовах фінансового лізингу Закладу будівлі, загальною площею 677,8 кв.м. та 771,8 кв.м., розташованого на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 для підприємницьких цілей Закладу на 58 місяців з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна.

13 липня 2010 року Заклад звернувся до БТІ із заявою щодо реєстрації права власності на це нерухоме майно.

15 липня 2010 року БТІ відмовило Закладу в реєстрації права власності на зазначене майно у зв'язку з тим, що укладений у письмовій формі договір лізингу нотаріально не був посвідчений.

Відповідно до ст. 1 Закон України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР від 16.12.1997 року (далі - Закон № 723/97-ВР) фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 723/97-ВР предметом договору фінансового лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Суб'єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця; продавець (постачальник) - фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу; інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу (ст. 4 Закону № 723/97-ВР).

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону № 723/97-ВР договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до п. 4.3 Договору лізингу приймання Закладом майна в лізинг оформляється шляхом складання акту приймання-передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність майна і відповідність майна техніко-економічним показникам та умовам договору. Акт приймання-передачі підписується повноважними представниками сторін і скріплюється печатками сторін.

1 червня 2010 року між Товариством та Закладом був складений акт приймання-передачі у власність Закладом зазначених будівель.

Відповідно до ч.,ч. 1, 4 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 1.07.2004 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні визначає Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 7.02.2002 року, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за №157/6445 (далі - Тимчасове положення), яке спрямоване на забезпечення визнання та захисту цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, активізації інвестиційної діяльності, діє на всій території України і є обов'язковим для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності.

Відповідно до п. 1.3 Тимчасового положення державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Згідно з п. 1.12 Тимчасового положення рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації прав приймає реєстратор прав власності на нерухоме майно (далі - реєстратор), що є працівником БТІ, який безпосередньо здійснює реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

У своїх діях реєстратор керується виключно чинним законодавством України, в тому числі, Тимчасовим положенням (п. 3.1 Тимчасового положення).

Відповідно до п. 2.1 Тимчасового положення для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням.

Згідно з п. 1 додатку 1 Тимчасового положення до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, належать договори лізингу.

При реєстрації прав власності на нерухоме майно, які виникли відповідно до договорів про відчуження нерухомого майна, що не посвідчені в нотаріальному порядку, подається також довідка про відсутність або наявність арештів з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, яка видається на підставі відповідного запиту БТІ (додаток 2), та витяг з Реєстру застав рухомого майна про наявність чи відсутність податкової застави на об'єкт нерухомого майна (п. 2.2 Тимчасового положення).

Згідно з п. 2.7 Тимчасового положення документи, що підтверджують виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно і подаються для реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України.

Відповідно до п. 3.1, п. 3.3 Тимчасового положення з моменту прийняття заяви розпочинається розгляд реєстратором заяви та доданих до неї документів.

Реєстратор: установлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об'єкт нерухомості, інших підстав для відмови в реєстрації прав; перевіряє угоди, які відповідно до чинного законодавства України не були нотаріально посвідчені; приймає рішення про реєстрацію прав власності чи про відмову в реєстрації прав власності; видає витяги з Реєстру прав або відмовляє у наданні таких витягів.

У реєстрації прав на нерухоме майно може бути відмовлено, якщо: заявлене право не є таким, що підлягає реєстрації відповідно до цього Положення; об'єкт нерухомого майна розташований на території, реєстрацію прав власності на якій здійснює інше БТІ; із заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно звернулась особа, яка не може бути заявником відповідно до цього Положення; подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Положенням та іншими актами чинного законодавства України, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; заявлене право вже зареєстроване; не проведено інвентаризаційних робіт або вони проведені не тим БТІ, яке здійснює реєстрацію прав власності на нерухоме майно; право власності на нерухоме майно виникло на підставі договорів відчуження, за наявності інформації про накладення арешту на відчуження об'єктів нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; право власності на нерухоме майно, що перебуває у податковій заставі, виникло без дотримання встановленого порядку відчуження; відчуження нерухомого майна відбулося без отримання витягу з Реєстру прав або строк його дії закінчився; при укладенні угод між юридичними особами, які нотаріально не посвідчені, не надано правовстановлювальний документ попереднього власника.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 723/97-ВР відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч.,ч. 1, 2 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Тобто, якщо договір лізингу передбачає придбання предмета лізингу лізингодавцем, його відносини з продавцем регулюються відповідними положеннями про договір купівлі-продажу, поставки тощо, якщо інше не передбачене законом.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що а матеріалах адміністративної справи відсутні докази того, що договір фінансового лізингу № 4 від 11.04.2005 року був нотаріально посвідчений відповідно до вимог норм Цивільного кодексу України.

Крім того, при укладанні договору фінансового лізингу Товариство не було власником майна, яке було предметом договору лізингу.

11 квітня 2005 року між ОСОБА_3 та Товариством був укладений договір купівлі-продажу будівель охорони здоров'я, відповідно до п. 1.1. якого ОСОБА_3 був зобов'язаний передати у власність Товариству будівлі охорони здоров'я, загальною площею 677,8 кв.м. та 771,8 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 для житлової забудови та громадського призначення.

Згідно з п. 7.1 договору купівлі-продажу договір вступає в силу з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

12 квітня 2005 року між ОСОБА_3 та Товариством був складений акт прийому-передачі зазначених будівель.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6988367, рішення про реєстрацію права власності Товариства на вищезазначені будівлі за договором купівлі-продажу Феодосійським міжміським бюро реєстрації та технічної інвентаризації було прийнято 13.04.2005 року.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що договір фінансового лізингу № 4 від 11.04.2005 року був укладений до реєстрації за Товариством права власності на зазначені будівлі, у зв'язку з чим БТІ правомірно відмовило Закладу у реєстрації права власності.

Висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст., ст. 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 липня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Усенко Є.А.

Юрченко В.П.