Справа № 814/648/13-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/648/13-а

Категорія: 8.1.1 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області ДПС на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області ДПС про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

08.02.2013 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до Жовтневої МДПІ Миколаївської області ДПС, в якому просив визнати протиправними дії відповідача, пов'язані з відмовою в прийнятті податкової декларації про майновий стан і доходи за 2011 рік (з додатком).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він до МДПІ засобами електронного зв'язку подав податкову декларацію з додатком № 5, але останній, в порушення приписів ПК України, не визнав їх як податкову звітність.

Відповідач позов не визнав та подав письмові заперечення, в яких вказав на те, що в податковій декларації позивачем невірно зазначений один з реквізитів, а саме звітній (податковий) період, що було розцінено як порушення вимог ст.48 п.48.3 ПК України.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним дії Жовтневої МДПІ Миколаївської області ДПС, які полягають у не визнанні податкової декларації про майновий стан і доходи № від 19.11.2012р. з додатком №5, як податкової звітності.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник Жовтневої МДПІ 16.05.2013р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми процесуального і матеріального права та просив скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.04.2013 року, прийняти нову постанову, якою відмовити ФОП ОСОБА_1 у позові.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

19.11.2012 року позивач - ФОП ОСОБА_1, на виконання вимог пп. "в" п.49.3 ст.49 ПК України, засобами електронного зв'язку надіслав на електронну адресу відповідача уточнюючу податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2011 рік, з додатком №5.

Згідно квитанції №2, вказана податкова декларація з додатком того ж дня була прийнята на районному рівні, і цим матеріалам присвоєно № і № відповідно.

В той же день, т.б. 19.11.2012р., МДПІ надіслала позивачу листа, в якому зазначила, що податковій декларації присвоєно статус - «не визнано як податкова звітність», у зв'язку з тим, що в ній невірно зазначений звітний (податковий) період, хоча в чому саме полягає невірність вказаного позивачем звітного (податкового) періоду, в цьому листі роз'яснено не було.

Не погодившись з вказаними вище діями податкового органу позивач оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції, виходив з неправомірності дій відповідача та відповідно, з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає їх обґрунтованими та відповідаючими діючому на той час законодавству, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як слідує з приписів п.48.3 ст.48 ПК України, одним з обов'язкових реквізитів податкової декларації є звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація.

Так, як встановлено з матеріалів справи у спірній декларації в графі «звітній (податковий) період» позивачем зазначено 2011 рік, тоді як відповідач вважає, що в ній повинно бути зазначено 2012 р., тобто рік, в якому ця податкова декларація фактично подавалась.

Відповідно до вимог абз.2 п.48.1. ст.48 ПК України, форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

При чому, ст.48 п.48.2. ПК України визначає, що обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків. Отже, ПК України пов'язує втрату податковою декларацією статусу податкової звітності виключно із відсутністю одного з обов'язкових реквізитів, тоді як відповідач, в даному випадку, фактично штучно розширює зміст цієї норми ПК та вважає, що вона розповсюджується і на випадки невірного зазначення реквізитів, в даному спорі - року подання декларації.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, приходить до висновку про те, що порушенням вимог ПК України було б не заповнення позивачем графи «звітній (податковий) період», тобто повна відсутність у ній будь яких даних, а не помилкове зазначення іншого року.

До того ж, на переконання суду, належним способом реагування МДПІ на таку помилку з боку позивача, було б проведення камеральної перевірки, якій, за правилами ст.76 п. 76.1. абз. 2 ПК України, підлягає вся податкова звітність суцільним порядком та складання відповідного акту перевірки.

Окрім того, на думку суду, доречним буде і застосування до спірних правовідносин вимог п.56.21 ст.56 ПК України, згідно якої, у разі коли норма цього Кодексу суперечить між собою та припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків. Таким чином, наведена норма зобов'язує відповідача у випадку неоднозначного тлумачення податкового законодавства, прийняте рішення, сприятливе для платника податків.

У відповідності до п.49.11 ст.49 ПК України, у разі подання платником податків до органу державної податкової служби податкової декларації, заповненої з порушенням вимог п.п.48.3,48.4 ст.48 цього Кодексу, такий орган державної податкової служби зобов'язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови, а п.49.15. цієї ж статті передбачає, що податкова декларація, надіслана платником податків або його представником поштою або засобами електронного зв'язку, вважається неподаною за умови її заповнення з порушенням норм п.п.48.3 та 48.4 ст.48 цього Кодексу та надсилання податковим органом платнику податків письмової відмови у прийнятті його податкової декларації.

Отже, з наведених вище норм ПКУ слідує, що єдиним передбаченим ПК України правом відповідача, є письмова відмова у прийнятті податкової декларації, яка має своїм наслідком те, що така декларація вважається неподаною, разом з тим, відповідач, в даному випадку безпідставно присвоїв їй статус «не визнано як податкова звітність», що, в свою чергу, суперечить зазначеним приписам ПК України, тоді як ч.2 ст.19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог п.49.13 ст.49 ПК України, у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови органом державної податкової служби (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання органом державної податкової служби.

Так, як вбачається з позовної заяви, позивач просив суд визнати дії МДПІ по відмові в прийнятті податкової декларації протиправними, але, як вже зазначалося вище, відповідач фактично не відмовив позивачу в прийнятті цієї податкової декларації, а лише присвоїв їй відповідний статус - «не визнано як податкова звітність».

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції, посилаючись на ч.2 ст.162 КАС України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що для захисту прав позивача слід визнати протиправними саме дії відповідача по невизнанню податкової декларації в якості податкової звітності.

До того ж, судова колегія звертає увагу, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що в даному випадку, не було зроблено відповідачем при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, суд апеляційної інстанції, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області ДПС - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко