Справа № 2-а-17714/11/2070
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 року м. Київ К/9991/37090/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Островича С.Е.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області Державної податкової служби

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2012 року

у справі № 2-а-17714/11/2070

за позовом Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області Державної податкової служби

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Пересічанський МЕЗ»,

Приватного підприємства «Агротехсервіс НК»

про застосування наслідків нікчемності правочину, -

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області Державної податкової служби (далі - ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області ДПС; позивач) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Пересічанський МЕЗ» (далі - ТОВ «ТД «Пересічанський МЕЗ»; відповідач-1) та Приватного підприємства «Агротехсервіс НК» (далі - ПП «Агротехсервіс НК»; відповідач-2) про стягнення з кожного з відповідачів у дохід держави коштів у розмірі 190 034,00 грн. як таких, що отримані за нікчемним договором № Ш-280211/5-К від 28 лютого 2011 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2012 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області ДПС оскаржила їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, ставиться питання про скасування постанови Харківського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року, ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2012 року та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між відповідачами укладено договір № Ш-280211/5-К від 28 лютого 2011 року на поставку товару (шроту соняшникового), фактичне виконання якого засвідчується наявними в матеріалах справи належним чином оформленими видатковими та податковими накладними, актами приймання-передачі товару. В матеріалах справи наявні також докази на підтвердження подальшої реалізації ТОВ «ТД «Пересічанський МЕЗ» третім особам придбаного у ПП «Агротехсервіс НК» товару.

Згідно з частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України) якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а в разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Аналіз вказаної норми ГК України дає підстави для висновку про те, що необхідною умовою для кваліфікації правочину як такого, що порушує публічний порядок, та, як наслідок, для застосування конфіскаційних санкцій до учасників такого правочину, є наявність у сторін (сторони) мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, позивач посилався на акт № 3673/23-05/34758433 від 12 серпня 2011 року про результати документальної невиїзної перевірки відповідача-1 з питань дотримання вимог податкового законодавства за квітень 2011 року по взаємовідносинам з ПП «Агротехсервіс НК», в якому викладено думку про порушення ТОВ «ТД «Пересічанський МЕЗ» вимог податкового законодавства при здійсненні господарських операцій з відповідачем-2, що стало підставою для прийняття контролюючим органом податкових повідомлень-рішень № від 30 серпня 2011 року про збільшення відповідачу-1 суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 190 035,00 грн. та № від 31 жовтня 2011 року про зменшення відповідачу-1 суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 950 168,00 грн.

За змістом пункту 11 статті 10 Закону України від 04 грудня 1990 року № 509-XII «Про державну податкову службу в Україні» (в редакції, чинній на час звернення ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області ДПС з позовом до суду) органи державної податкової служби, вказані в абзаці першому цієї статті, могли звертатись до судів із позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Водночас передумовою для звернення до суду з позовом про стягнення коштів, отриманих за нікчемним правочином, мало бути отримання контролюючим органом відповідних доказів на підтвердження наявності у сторін (сторони) такого правочину мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства. При цьому санкції, встановлені частиною 1 статті 208 ГК України, не можуть застосовуватись за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів), зокрема однією із сторін договору, що є самостійним правопорушенням. Для застосування санкцій, передбачених вказаною нормою, необхідним є умисел на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Разом з тим, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, вказуючи про те, що укладений між ТОВ «ТД «Пересічанський МЕЗ» та ПП «Агротехсервіс НК» договір є нікчемним, позивач не надав жодних належних доказів того, що спірний правочин не відповідає дійсним намірам учасників щодо набуття цивільних прав і обов'язків та що ці наміри суперечать інтересам держави і суспільства, як-от - обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, яким встановлено наявність вини у формі протиправного умислу конкретних посадових осіб відповідачів щодо ухилення від сплати податків, незаконного отримання податкової вигоди або порушення публічного порядку шляхом укладення розглядуваного господарського зобов'язання.

Більш того, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2011 року у справі № 2а-13319/11/2070, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року, прийняті контролюючим органом на підставі акту перевірки № 3673/23-05/34758433 від 12 серпня 2011 року акти індивідуальної дії скасовано. Вказаними судовими рішеннями, зокрема, встановлено реальність здійснених поставок шроту соняшникового за договором № Ш-280211/5-К від 28 лютого 2011 року та правомірність формування відповідачем-1 даних податкового обліку за ним.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, за змістом названої процесуальної норми учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Водночас передбачене частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України звільнення від доказування не має абсолютного характеру та не може сприйматись судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Проте, для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази.

Однак, як з'ясовано судовими інстанціями, позивачем на підтвердження своєї правової позиції щодо нікчемності оспорюваного правочину не надано жодного належного доказу.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2012 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області Державної податкової служби відхилити, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Острович С.Е.