Справа № 2а-4849/12/2170
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року м. Київ К/800/36877/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Усенко Є.А.,

Юрченко В.П.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Херсонській області (далі - Інспекція) на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2013 року у справі за адміністративним позовом Інспекції до Херсонської виправної колонії управління державного департаменту з питань виконання покарань у Херсонській області №61 - міжобласна спеціалізована туберкульозна лікарня (далі - Колонія),

про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2012 року Інспекція звернулася до суду з адміністративним позовом про зобов'язання Колонії виконати пункти 2, 3, 4, 5 вимоги Інспекції № 21-08-16-14/4935 від 22.08.2012 року (далі - Вимога № 21-08-16-14/4935) щодо усунення порушень законодавства в частині безпідставного витрачання бюджетних коштів.

Зазначила, що здійсненою ревізією фінансово-господарської діяльності Колонії за період 2010-2011 року та до 1.06.2012 року були виявлені порушення щодо безпідставного підвищення до посадового окладу і надбавки за безперервну роботу працівникам Колонії та зайвої сплати єдиного соціального внеску.

13 лютого 2013 року постановою Херсонського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що у Колонії була відсутня можливість виконання вимог Інспекції в частині стягнення шкоди з винних осіб, оскільки вирішення такого питання не відноситься до його повноважень і є компетенцією вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Інспекція звернулася з касаційною скаргою про скасування постанови Херсонського окружного адміністративного суду та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, з 23.04.2012 року до 12.07.2012 року Інспекція здійснила ревізію фінансово - господарської діяльності Колонії за період 2010-2011 роки та до 1.06.2012 року, за наслідками якої 19.07.2012 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що працівникам установи, які не мають спеціальних звань рядового та начальницького складу, а саме державним службовцям, яким нарахування заробітної плати здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 9.03.2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», необґрунтовано були підвищені посадові оклади на загальну суму 131 108,58 грн. та зайво сплачені страхові внески до державних цільових фондів, у розмірі 47 592,41 грн.

Необґрунтовано підвищені посадові оклади іншим працівникам бюджетної сфери колонії (вільнонаймані працівники) на 15%, а саме: застосовано Додаток 5 постанови Кабінету Міністрів України №1510 від 18.08.1999 року «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби», який втратив чинність з 7.11.2007 року, що призвело до безпідставної виплати заробітної плати, у розмірі 73 454,25 грн., та зайвого перерахування єдиного соціального внеску, у розмірі 26 663,89 грн.

Працівникам вільного найму інших галузей бюджетної сфери, умови оплати праці яких визначені наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №184, проводилось нарахування і виплата надбавки за безперервну роботу на підставі наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань №98 від 24.05.2000 року, який не зареєстрований в Міністерстві юстиції України. Надбавка за безперервну роботу не передбачена наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №184, а також діючими постановами Кабінету Міністрів України. Колонія зайво нарахувала та виплатила надбавку працівникам, у розмірі 57 051,06 грн., зайво сплачені страхові внески до державних цільових фондів на суму 20 709,53 грн.

У порушення вимог п.п. 1.5, 4.1 наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров'я України №308/519 від 5.10.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення» та п. 7.1 наказу Державного департаменту України з питань виконання покарань №190 від 3.10.2004 року «Про затвердження Порядку підвищення посадових окладів (тарифних ставок) працівників установ Державної кримінально-виконавчої служби, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу, за особливі умови праці, пов'язані з роботою із засудженими та особами, що тримаються у слідчих ізоляторах» чотирьом працівникам, які перебуваючи на посадах молодших медичних сестер фактично не виконували безпосередні посадові обов'язки, необґрунтовано підвищено посадові оклади на 30% за шкідливі умови праці та на 50% за особливі умови праці, пов'язані із роботою із засудженими, внаслідок чого їм безпідставно виплачено заробітну плату, у розмірі 46 667,87 грн., та перераховано до державних цільових фондів внесків на суму 16 940,71 грн.

22 серпня 2012 року Інспекція прийняла Вимогу №21-08-16-14/4935 відповідно до пунктів 2, 3, 4, 5 якої Колонію зобов'язано усунути зазначені порушення шляхом утримання із заробітної плати працівників сум зайво нарахованих та виплачених коштів, а в іншому випадку стягнення цих коштів з осіб, винних у зайвих грошових виплатах у порядку та розмірах, встановлених ст.,ст. 133-136 Кодексу законів про працю України та коригуванням сум зайво сплаченого єдиного соціального внеску.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Наказ Державного департаменту з питань виконання покарань №190 від 3.10.2004 року «Про затвердження Порядку підвищення посадових окладів (тарифних ставок) працівників установ Державної кримінально-виконавчої служби, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу, за особливі умови праці, пов'язані з роботою із засудженими та особами, що тримаються у слідчих ізоляторах» розроблений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1080 від 25.08.2004 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України №534 від 14.07.1993 року», визначає порядок установлення підвищень посадових окладів (тарифних ставок) працівників установ Державної кримінально-виконавчої служби, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу (далі - працівники), за особливі умови праці, пов'язані з роботою із засудженими та особами, що тримаються у слідчих ізоляторах.

Зазначеним Порядком передбачено право керівників установ виконання покарань, слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби встановлювати працівникам, які не мають спеціальних звань рядового та начальницького складу, посадові оклади (тарифні ставки) з підвищенням за особливі умови праці, пов'язані з роботою із засудженими та особами, що тримаються у слідчих ізоляторах, у розмірах, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №1510 від 18.08.1999 року «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби» працівникам Державної кримінально-виконавчої служби, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу, посадові оклади (тарифні ставки), встановлені згідно з законодавством, виплачуються з підвищенням: на 10% - у кримінально-виконавчих установах закритого типу середнього рівня безпеки, де тримаються чоловіки, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі; на 15% - у кримінально-виконавчих установах закритого типу максимального рівня безпеки.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу» центральний орган виконавчої влади з питань виконання покарань реалізує єдину державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, спрямовує, координує та контролює діяльність Державної кримінально-виконавчої служби України, у межах своїх повноважень видає накази, організовує та контролює їх виконання.

У зв'язку з утворенням Державного департаменту України з виконання покарань України і виведенням його з підпорядкування МВС України, а також відповідно до постанов Кабінету Міністрів України №653 від 22.04.1999 року «Про заходи щодо забезпечення діяльності Державного департаменту з питань виконання покарань» та №1510 від 18.08.1999 року «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої системи», наказом ДДУВП №98 від 24.05.2000 року (далі - Наказ № 98) була затверджена Інструкція про порядок виплати процентної надбавки за безперервну роботу робітникам і службовцям підприємств, установ, організацій та навчальних закладів кримінально - виконавчої системи.

З огляду на приписи Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу» зазначений наказ є обов'язковим для виконання підприємствами установ виконання покарань, до яких відноситься й Інспекція.

Крім того, п. 2 Наказу №98 зобов'язано начальників управлінь (самостійних відділів) Державного департаменту України з питань виконання покарань, управлінь (відділів, відділення) Державного департаменту України з питань виконання покарань в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, керівникам установ, організацій та навчальних закладів, підлеглих Департаменту, забезпечити точне та неухильне виконання встановленого порядку обчислення і виплати робітникам і службовцям процентної надбавки за безперервну роботу відповідно до затвердженої Інструкції.

Відповідно до п. 3 Наказу №98 надбавка за безперервну роботу підлягає виплаті в межах асигнувань, що виділяються на утримання органів і підрозділів кримінально-виконавчої системи, та за рахунок і в межах фондів оплати праці підприємств, що знаходяться на госпрозрахунку.

Наказом №98 передбачено умови, за яких повинна здійснюватися виплата вказаної надбавки.

Відповідно до п.7 постанови Кабінету Міністрів України №653 від 22.04.1999 року «Про заходи щодо забезпечення діяльності Державного департаменту з питань виконання покарань» джерелами фінансування Державної кримінально-виконавчої служби є бюджетні асигнування та доходи від працевикористання засуджених.

Згідно з Законом України «Про колективні договори» та ст. 13 КЗпП України зміст колективних договорів можуть містити нормування і оплати праці, встановлення форм системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.).

Відповідно до пп. 2.3.6 галузевої угоди між Державним департаментом і Центральним комітетом профспілок України на 2008-2010 роки, яка зареєстрована Міністерством праці та соціальної політики України за №9726/6/14-08/18 від 17.09.2008 року, оплата праці працівників установ і організацій Державної кримінально-виконавчої служби, що фінансується з бюджету здійснюється на підставі законодавчих та відомчих нормативно-правових актів, Генеральної угоди, колективних договорів в межах асигнувань.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що Інспекція невірно застосувала постанову Кабінету Міністрів України №268 від 9.03.2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» щодо підвищення посадових окладів (тарифних ставок), оскільки Колонія правомірно керувалася вищезазначеними наказами та постановами Кабінету Міністрів України, та проводила нарахування надбавок відповідно до вимог Наказу №98.

Відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з ст. 136 цього Кодексу відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в п.п. 3, 5 і 6 ст. 36 і п.п. 1, 2 і 5 ст. 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації.

Відповідно до ст. 1215 Цивільного кодексу України який розглядає зайво виплачену заробітну плату як безпідставно набуте майно, не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Згідно з ст. 127 КЗпП України підприємство (установа, організація) має право відрахувати із зарплати свого працівника суми, зайво виплачені йому внаслідок лічильних помилок. При цьому власник підприємства (установи, організації) або уповноважений ним орган вправі прийняти рішення про відрахування, але не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що тільки при виявленні лічильних помилок підприємство має право здійснювати відрахування із заробітної плати свого працівника, а при виявлені інших помилок такого права у підприємства немає.

До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними непов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору.

Суди попередніх інстанцій встановили, що виплата заробітної плати окремим працівникам відбулась не внаслідок лічильної помилки і у Колонії були відсутні підстави для застосування положень ст. 127 КЗпП України та здійснення відрахувань із заробітної плати цих працівників.

Щодо позовних вимог про усунення порушень шляхом стягнення зайво нарахованих та виплачених коштів з осіб, винних у зайвих грошових виплатах у порядку та розмірах, встановлених ст.ст. 133-136 КЗпП України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 133 КЗпП України у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть, зокрема, керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами.

Згідно з ст. 136 КЗпП України покриття шкоди керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу або за заявою прокурора.

Суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що виконання Колонією вимоги в частині стягнення шкоди з винних осіб є неможливим, оскільки вирішення такого питання не відноситься до її повноважень і є компетенцією вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись ст., ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Херсонській області залишити без задоволення.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Усенко Є.А.

Юрченко В.П.