Справа № 808/7392/14
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року ( 09 год. 25 хв.)Справа № 808/7392/14 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Максименко Л.Я., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовною заявою: Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1, с. Володимирівка

до відповідача: Державної податкової інспекції у Запорізькому районі Головного управління Міндоходів у Запорізькій області, м. Запоріжжя

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Суб`єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Запорізькому районі Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 05.09.2014 № , № та № .

В обґрунтування позову посилається на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені на підставі невірних висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки від 29.08.2014 № 1711/НОМЕР_4. Так, позивач не погоджується із висновками ДПІ у Запорізькому районі Головного управління Міндоходів у Запорізькій області щодо завищення податкового кредиту на суму 10 226 грн. Вказує, що у підприємця є в наявності всі податкові накладні, які згідно вимог податкового законодавства є підставою для включення до податкового кредиту сум ПДВ за такими накладними. Зазначає, що акт перевірки не містить жодних посилань податкового органу на те, що такі податкові накладні, на підставі яких позивачем здійснено формування податкового кредиту не відповідають вимогам чинного законодавства, у зв'язку із чим позивач вважає, що контролюючому органу були надані всі докази, що підтверджують реальне вчинення господарської операції, що в свою чергу підтверджує правомірність визначення платником податкового кредиту за такою операцією. Вважає висновок контролюючого органу про необґрунтоване включення позивачем до складу валових витрат, витрат, пов'язаних з використанням транспортного засобу, необґрунтованим, оскільки вказаний транспортний засіб належить на праві власності фізичній особі ОСОБА_1 У зв'язку із цим, вважає безпідставним висновок про необхідність укладення договору між позивачем як громадянином та позивачем як фізичною особою-підприємцем. Необґрунтованими є і висновки контролюючого органу щодо неможливості вважати витрати у сумі 5 757,86 грн. витратами від операційної діяльності, оскільки на думку позивача такі висновки є лише припущеннями у зв'язку із відсутністю додатка № 8 до акту перевірки. Також позивач не погоджується із донарахованою контролюючим органом сумою земельного податку за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1.

10.12.2014 позивач у судове засідання не прибув. Заявою від 10.12.2014 вх. № 51280 просить суд розглянути справу без участі позивача та його представника. На задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, у письмових запереченнях від 19.11.2014 вх. № 47113 посилається на те, що фахівцями ДПІ у Запорізькому районі Головного управління Міндоходів у Запорізькій області проведено планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 та виявлено зокрема порушення позивачем вимог п. 44.1 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 ПК України, п. 18 Порядку заповнення податкової накладної, а саме не надано розрахунків коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних № 1/2 від 01.11.2012, № 198/2 від 29.03.2013 та № 30/2 від 09.08.2013, у зв'язку із чим підприємцем завищено податковий кредит з ПДВ на загальну суму 10 226,00 грн. Вказує, що таке порушення виникло внаслідок здійснення підприємцем розподілу сум податкового кредиту визначеного у податковій накладній на частки, що чинним податковим законодавством не допускається. На підставі даних книги обліку доходів та витрат, калькуляції на виробництво продукції встановлено, що позивачем в порушення вимог п. 138.1, п. 138.8 ст. 138, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України безпідставно завищено витрати по собівартості реалізованих товарів у розмірі 5 757,86 грн., оскільки останні не відносяться до витрат операційної діяльності у розумінні п. 138.1 ст. 138 ПК України. Також, перевіркою встановлено неправомірне віднесення до складу витрат вартості запчастин та паливно-мастильних матеріалів, оскільки підприємцем не надано доказів використання автозапчастин на своїх автомобілях (актів здачі-приймання виконаних робіт, кошторисної документації щодо установки придбаних запчастин, використання паливно-мастильних матеріалів тощо). Крім того, позивачем в порушення вимог п. 274.1 ст. 274 ПК України не нараховано та не сплачено за 2011-2013 роки земельний податок у розмірі 2 721,15 грн. за користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1. Також актом перевірки виявлено факт неподання позивачем декларації про майновий стан і доходи за 2011 рік, яке підприємцем не оспорюється. На підставі викладеного, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

У судове засідання прибув представник відповідача Бедрик А.І. та підтримав заперечення.

Проте, відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки у судове засідання прибули не всі особи, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 41 КАС України, відповідно до якої у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини.

На підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20. 77 ПК України, наказу № 201 від 21.07.2014, ст. 13 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", відповідно до направлення від 01.08.2014 № 080145 та план-графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання на 3 квартал 2014 року, головним державним ревізором-інспектором відділу доходів і зборів з фізичних осіб Орловою С.Ю. ДПІ у Запорізькому районі Головного управління Міндоходів у Запорізькій області проведена планова документальна виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного законодавства та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, про що складено акт від 29.08.2014 № 82/1711/НОМЕР_4.

Перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог п. 198.3 ст. 198, п. 192.1 ст. 192, ст. 199 ПК України в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 10 226,00 грн.; п. 274.1 ст. 274 ПК України в результаті чого занижено земельний податок з фізичних осіб за 2011, 2012 та 2013 роки на загальну суму 2 721,15 грн.; п. 1ч. 2 ст. 6, п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 7 ч. 8 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в результаті чого визначено суму зобов'язань по єдиному внеску за період, що перевірявся на суму 2 808,64 грн.; п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 ПК України в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся на суму 1 214,11 грн.; п. 177.5.3 ст. 177 ПК України, а саме не подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2011 рік; п. 177.5.2 ст. 177 ПК України, с а саме не подано податкову декларацію платника єдиного податку за 9 місяців 2012 року.

05 вересня 2014 року на підставі акту перевірки від 29.08.2014 № 82/1711/НОМЕР_4 ДПІ у Запорізькому районі Головного управління Міндоходів у Запорізькій області винесені податкові повідомлення-рішення № , яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 12 782,50 грн., в т.ч. 10 226 грн. за основним платежем та 2 556,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; № , яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 1 687,64 грн., в т.ч. 1 214,11 грн. за основним платежем та 473,53 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; № , яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб на загальну суму 2 740,06 грн., в т.ч. 2 192,05 грн. за основним платежем та 548,01 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погодившись із податковим повідомлення-рішенням від 05.09.2014 № , № та № ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою про їх скасування.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Щодо завищення ФОП ОСОБА_1 податкового кредиту у розмірі 10 226,00 грн. (податкове повідомлення-рішення № від 05.09.2014)

При перевірці показників, відображених у деклараціях з податку на додану вартість (рядки 10.1-16.3) за період з 01.09.2012 по 31.12.2013 встановлено, що суб'єкт підприємництва здійснював операції з реалізації круп (пшона, гороха, кукурудзи, муки кормової).

Постачальниками круп у періоді, що перевірявся були:

- у грудні 2012 року - ПСП "Агрофірма "Перемога", податкова накладна № 1/2 від 01.11.2012, обсяг постачання (без ПДВ) 12 742,25 грн., сума ПДВ 2 548,45 грн. позивачем проведено розподіл сум податкового кредиту: у листопаді 2012 року в сумі 1 997,72 грн. (включено в реєстр отриманих податкових накладних за листопад 2012 року в сумі 4 546,17 грн., включено в додаток № 5, рядок 4 податкової декларації з ПДВ за листопад 2012 року в сумі 1 997,72 грн.) та у грудні 2012 року в сумі 2 548,45 грн. (включено в розрахунок коригування сум податку на додану вартість до податкової декларації з податку на додану вартість (Д1), розділ ІІ "Коригування податкового кредиту" підстава для коригування - арифметична помилка);

- у липні 2013 року - ТОВ "Україна", податкова накладна № 198/2 від 29.03.2013, обсяг постачання (без ПДВ) 22 745,00 грн., сума ПДВ 4 549,00 грн. позивачем проведено розподіл сум податкового кредиту: у травні 2013 року в сумі 2 451,00 грн. (включено в реєстр отриманих податкових накладних за травень 2013 року в сумі 7 000,00 грн., включено в додаток № 5, рядок 1 податкової декларації з ПДВ за травень 2013 року в сумі 2 451,00 грн.) та у липні 2013 року в сумі 4 549,00 грн. (включено в розрахунок коригування сум податку на додану вартість до податкової декларації з податку на додану вартість, розділ ІІ "Коригування податкового кредиту", підстава для коригування - помилка при врахуванні податкового кредиту);

- у вересні 2013 року -ПАТ "Сонячне 2007", податкова накладна № 30/2 від 09.08.2013, обсяг постачання (без ПДВ) 12 110,00 грн., сума ПДВ 2 422,00 грн. позивачем проведено розподіл сум податкового кредиту: у серпні 2013 року в сумі 4 371,15 грн. (включено в реєстр отриманих податкових накладних за серпень 2013 року, в сумі 7 500,00 грн., включено в додаток № 5 рядок 3 податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2013 року в сумі 4 371,15 грн.), у вересні 2013 року в сумі 2 422 грн. (включено в розрахунок коригування сум податку на додану вартість до податкової декларації з ПДВ, розділ ІІ "Коригування податкового кредиту", підстава для коригування - помилка при врахуванні податкового кредиту) та у жовтні 2013 року в сумі 706,85 грн. (включено в розрахунок коригування сум податку на додану вартість до податкової декларації з ПДВ, розділ ІІ "Коригування податкового кредиту", підстава для коригування - помилка при врахуванні податкового кредиту);

- у жовтні 2013 року - ПАТ "Сонячне 2007", податкова накладна № 30/2 від 09.08.2013, обсяг постачання (без ПДВ) 3 534,00 грн., сума ПДВ 707,00 грн.

У зв'язку із викладеним, контролюючий орган вважає, що ФОП ОСОБА_1 було допущено порушення вимог п. 198.3 ст. 198, п. 192.1 ст. 192, ст. 199 ПК України в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 10 226,00 грн.

Суд не погоджується із такими висновками з огляду на таке.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 192.1 ст. 192 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню.

В даному випадку, будь-яка зміна суми компенсації вартості придбаних товарів (послуг) не здійснювалась, тому застосування контролюючим органом положень ст. 192 ПК України є безпідставним.

Посилання контролюючого органу на те, що чинним Податковим кодексом України заборонено розподіляти податковий кредит за однією податковою накладною з обґрунтуванням таких тверджень змістом положень ст. 199 ПК України суд вважає безпідставними.

Так, положення ст. 199 ПК України регулює питання пропорційного віднесення сум податку до податкового кредиту у разі використання придбаних товарів (послуг) в неоподатковуваних операціях, у негосподарській діяльності та по спецрежимах.

В даному випадку, весь придбаний товар був використаний позивачем у межах оподатковуваних операцій та у власній господарській діяльності. Використання по спецрежиму також не було. Тому, посилання на вказану норму є безпідставним.

З огляду на викладене, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 05.09.2014 № слід визнати безпідставним та скасувати в повному обсязі.

Щодо донарахування податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб.

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п.177.2 ст. 177 ПК України).

Згідно з п. 177.3 ст. 177 ПК України для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу (п.177.4 ст. 177 ПК України).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Згідно з п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку;

Пунктом 138.8 ст. 138 ПК України передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Системний аналіз вищезгаданих норм дає підстави стверджувати, що підприємець не може задекларувати більше витрат ніж ним отриманий дохід.

Відповідно до книги обліку доходів та витрат встановлено суми, які позивач декларував як витрати, що обчислюються при визначенні об'єкта оподаткування. Зазначені суми порівняно з відомостями калькуляцій на виробництво продукції № 5 від 31.10.2012, № 8 від 05.12.2012, № 9 від 12.12.2012, № 2 від 31.01.2013 та встановлено, що витрати у розмірі 5 757,86 грн. не пов'язані з отриманням доходів, тобто не відносяться до витрат операційної діяльності у розумінні п. 138.1 ст. 138 ПК України.

Таким чином, висновки контролюючого органу в цій частині суд вважає обґрунтованими.

Отже, донараховані грошові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 863,68 грн. та нараховані штрафні санкції в розмірі 215,92 грн. слід вважати законними.

Також, відповідно до п. 177.5 ст. 177 ПК України фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

Згідно з п.п. 177.5.1 п. 177.5 ст. 177 ПК України авансові платежі з податку на доходи фізичних осіб розраховуються підприємцем самостійно, але не менш як 100 відсотків річної суми податку з оподатковуваного доходу за минулий рік (у співставних умовах), та сплачуються до бюджету по 25 відсотків щокварталу (до 15 березня, до 15 травня, до 15 серпня і до 15 листопада).

Підпунктом 177.5.3 п. 177.5 ст. 177 ПК України передбачено, що остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи фізичних осіб та збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності на підставі документального підтвердження факту їх сплати.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 не подавав податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2011 рік.

У судовому засіданні представники позивачів не заперечували проти вказаного факту. Крім того, вказана обставина підтверджується витягом з автоматизованої системи "Податковий блок".

У зв'язку із викладеним, за неподання підприємцем податкової декларації про майновий стан і доходи за 2011 рік контролюючим органом правомірно нараховано позивачу 170,00 грн. штрафу.

А тому, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 05.09.2014 № в сумі 1 249,60 грн. суд залишає без змін (863,68 грн. за основним платежем та 385,92 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями).

Щодо віднесення позивачем до витрат вартості запасних частин та паливно-мастильних матеріалів суд зазначає наступне.

Судом з'ясовано, що згідно видаткових накладних № рн-0001016 від 14.12.2012 на суму 1 700,00 грн. в т.ч. ПДВ 283,33 грн. та № б0001664 від 26.04.2013 на суму 666,64 грн., в т.ч. ПДВ 111,11 грн. позивач придбавав запасні частини. Витрати включені до книги обліку доходів та витрат сторінка 12 рядок 14, сторінка 30 рядок 6.

Також, підприємцем придбавались паливно-мастильні матеріали та використовувались за актами списання № СпТ-000001 від 21.11.2012 дизельне паливо в кількості 77,0 тон по ціні 8,117 грн./т без ПДВ на суму 754,60 грн., в т.ч. ПДВ 125,77 грн., акт списання № СпТ-000002 від 23.11.2012 дизельне пальне в кількості 77,0 тон по ціні 8,117 грн./т без ПДВ на суму 754,60 грн., в т.ч. ПДВ 125,77 грн. Витрати включені до книги обліку доходів та витрат сторінка 10 рядок 11. До податкової декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік № від 01. 02.2013, додаток № 7 № від 01.02.2013 в розділ "Інші витрати" було включено в сумі 364,00 грн.

В акті перевірки зазначено, що до складу валових витрат необґрунтовано включено витрати, пов'язані з використанням транспортного засобу, який зареєстрований на фізичну особу ОСОБА_1, але договір оренди використання транспортного засобу у підприємницькій діяльності не укладено, та відповідно не зареєстровано нотаріально, але вартість придбаних запасних частин на суму 1 416,67 грн. в 2012 року, на суму 555,53 грн. в 2013 року віднесено до складу валових витрат.

ДПІ у Запорізькому районі Головного управління Міндоходів у Запорізькій області в акті посилається на те, що фізичні особи-підприємці на загальній системі оподаткування не мають права включати до складу витрати, які пов'язані із використанням транспортного засобу крім фізичних осіб-підприємців, які здійснюють вид діяльності пасажирські або вантажні перевезення, де транспортний засіб є необхідним та обов'язковим засобом здійснення господарської діяльності, під час якого проведення технічного обслуговування автомобіля є обов'язковим. При цьому, усі витрати такого платника податку на техобслуговування транспортних засобів мають бути підтверджені документально, зокрема актом виконаних робіт із переліком робіт в межах додатків А, Б, В Положення № 102 та відповідними розрахунковими, платіжними і іншими документами, обов'язковість ведення і збереження яких передбачено п. 44.1 ст. 44 ПК України.

Контролюючий орган в акті перевірки зазначає про те, що фізична особа-підприємець має право включити до складу витрат вартість використаних паливно-мастильних матеріалів, безпосередньо пов'язаних з отриманим доходом від здійснення пасажирських або вантажних перевезень, які документально підтверджені первинними документами, зокрема угодою, актом виконаних робіт (наданих послуг), товарно-транспортною накладною, розрахунковими документами.

Однак, суд не погоджується з такими висновками податкового органу виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 320 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями).

Між тим, суб'єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 55 Господарського кодексу України).

Враховуючи наведене, слід відмітити, що чинне законодавство не виділяє такого суб'єкт права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Слід зазначити, що зареєструвати транспортний засіб саме на фізичну особу-підприємця є неможливим.

З огляду на викладене є цілком безпідставним посилання контролюючого органу на необхідність укладення нотаріально посвідченого договору оренди транспортного засобу між позивачем як громадянином та позивачем - фізичною особою-підприємцем.

Сторони у судових засіданнях не заперечували той факт, що автомобіль, який зареєстрований на гр. ОСОБА_1, використовувався останнім для здійснення підприємницької діяльності.

Доказами цього є зокрема надані позивачем до перевірки подорожні листи, акти на списання дизельного пального.

Виходячи із положень п. 138.1 ст. 138 ПК України де зазначено, що у витрати операційної діяльності включаються витрати, які визначаються пунктами 138.4, 138.6 -138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 ПК України.

При цьому, у відповідності з підпунктом "г" п.п. 138.8.5 ПК України до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

Тобто, згадані ремонтні витрати і в тому числі адміністративні витрати (п.п. "в" п.п. 138.10.2 ПК України), а також витрати на збут (п.п. "д" п.п. 138.10.3 ПК України).

Із вказаного випливає висновок про те, що витрати на ремонт та технічне обслуговування основних засобів загальновиробничого, адміністративного, збутового призначення є операційними витратами та можуть бути відображені у складі витрат приватного підприємця.

Тому, висновки контролюючого органу про неправомірне віднесення до витрат вартості запасних частин в сумі 1 972,22 грн. та вартості паливно-мастильних матеріалів у розмірі 364,00 грн. є безпідставними.

З огляду на викладене, суд задовольняє позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05.09.2014 № в сумі 438,04 грн., в т.ч. 350,43 грн. за основним платежем та 87,61 грн. штрафними (фінансовими) санкціями.

Щодо сплати земельного податку (податкове повідомлення-рішення від 05.09.2014 № ).

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України від 25.10.2001 № 2768- III (далі - ЗК України), а справляння плати за землю - Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VІ (далі - ПК України).

Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Пунктом 37.2 статті 37 ПК України передбачено, що податковий обов'язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов'язує сплату ним податку.

Згідно із статтею 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

У ст. 270 ПК України зазначено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Як зазначено в акті перевірки від та не заперечувалось представниками позивача у судових засіданнях, у користуванні ФОП ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка площею 1 110 кв.м. під об'єктом нерухомого майна, які належать юридичним та фізичним особам за адресою АДРЕСА_1, на якій розташована будівля, лаколіт, цегла, нежитлова площа 415,6 кв.м.

Згідно зі ст. 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

У відповідності до п. 274.1 ст. 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276 цього Кодексу.

Згідно з п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані з державного земельного кадастру.

Листом від 12.08.2014 за вих. № 5-8-0,5-7003/2-14 Головне управління Держземагенства у Запорізькій області надало інформацію про грошову оцінку земельної ділянки площею 0,15 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, землі промисловості (круп'яне виробництво, пшоно, горох) станом на 01.01.2014 складає 90 705,00 грн.

Таким чином, розмір земельного податку позивача має дорівнювати: 90 705,00 грн. х 1 % = 907,05 грн. (за рік).

У зв'язку із тим, що позивач використовував земельну ділянку протягом 2012-2013 років та з серпня по грудень 2011 року, сума податку за вказаний період склала 2 192,05 грн. (5х75,59грн. + 907,05 грн. + 907,05 грн.).

Обґрунтувань по суті позову в цій частині позивач не виклав.

Дослідженими обставинами та долученими до справи доказами судом встановлено, що підстави, обрахунок земельного податку за спірний період контролюючим органом проведено вірно.

З огляду на викладене, винесене ДПІ у Запорізькому районі Головного управління Міндоходів у Запорізькій області податкове повідомлення-рішення від 05.09.2014 № є законним та обґрунтованим підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, у задоволені позову в цій частині суд відмовляє.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених

статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів контролюючого органу про порушення позивачем вимог п. 198.3 ст. 198, п. 192.1 ст. 192, ст. 199, п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 ПК України.

Тому, позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2014 № в повному обсязі та № в частині донарахування ФОП ОСОБА_1 податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 438,04 грн. в т.ч. 350,43 грн. за основним платежем та 87,61 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями суд вважає законними та обґрунтованими.

В решті позовних вимог суд відмовляє у зв'язку із необґрунтованістю, з підстав викладених вище.

Відповідно до частини третьої статті 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Враховуючи те, що адміністративний позов задоволено частково, то з позивача слід стягнути 240,80 грн. судового збору (з урахуванням раніше сплаченого судового збору в сумі 182,70 грн.).

Враховуючи вищезазначене, та керуючись ст.ст. 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158 - 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Запорізькому районі Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Запорізькому районі Головного управління Міндоходів у Запорізькій області № від 05.09.2014 яким збільшено ФОП ОСОБА_1 податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 12 782,50 грн. в т.ч. 10 226,00 грн. за основним платежем та 2 556,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями та податкове повідомлення-рішення № від 05.09.2014 в частині донарахування ФОП ОСОБА_1 податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 438,04 грн. в т.ч. 350,43 грн. за основним платежем та 87,61 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України 240,80 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.Я. Максименко