Справа № 21-489а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоКривенка В.В.,
суддів:Гриціва М.І., Гусака М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві (далі - ДПІ, правонаступник - державна податкова інспекція Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Печерському районі міста Києва) до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Союз» (далі - Банк) про стягнення заборгованості з акцизного збору по непогашеному векселю,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ДПІ звернулася до суду з позовом до Банку про стягнення суми заборгованості із акцизного збору по непогашених податкових векселях, забезпечених авалем на суму 4 110 461 грн 80 коп., а саме: серії АА № 0940092 на суму 3 087 040 грн 20 коп. із строком погашення 12 жовтня 2009 року; серії АА № 0940105 на суму 1 023 421 грн 60 коп. із строком погашення 28 липня 2009 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 14 лютого 2013 року позовну заяву в частині стягнення коштів за векселем серії АА № 094092 на суму 3 087 040 грн 20 коп. залишив без розгляду.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Союз-Віктан» ЛТД» на виконання частини двадцятої статті 7 Закону України від 15 вересня 1995 року № 329/95-ВР «Про акцизний збір на алкогольні напої та тютюнові вироби» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - Закон № 329/95-ВР) було надано позивачу податковий вексель серії АА № 0940105 на суму 1 023 421 грн 60 коп. (з урахуванням коригувань) зі сплати акцизного збору із строком погашення 26 жовтня 2009 року. Враховуючи те, що Банк не виконав свої зобов'язання, ДПІ звернулася до суду з позовом про стягнення коштів.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 11 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року, відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 28 травня 2014 року рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін.

Не погоджуючись із рішенням касаційного суду, ДПІ звернулась із заявою про його перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, а саме частини першої статті 70 Уніфікованого закону про прості векселі і переказні векселі, запровадженого Женевською конвенцією від 7 червня 1930 року (Україна приєдналася до цієї Конвенції на підставі Закону України від 6 липня 1999 року № 826-XIV, дата набрання чинності для України - 6 січня 2000 року; далі - Уніфікований закон).

На обґрунтування своїх вимог ДПІ додала копію ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 січня 2013 року, яка, на думку заявника, підтверджує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У справі, яка розглядається, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанції про відмову в задоволенні позову, касаційний суд виходив із того, що датою настання строку погашення платежів за векселем було 26 жовтня 2009 року, а до суду позивач звернувся 12 лютого 2013 року, отже ДПІ пропустила трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

У справі, ухвала від 24 січня 2013 року в якій надана для порівняння, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що сума, зазначена у непогашеному векселі, розглядається як податкова заборгованість, яка погашається у порядку, передбаченому законодавством для погашення податкового боргу, і відповідач повинен виконати своє зобов'язання як аваліст за векселем безумовно та в повному обсязі у строк, вказаний у векселі.

Аналіз наведених судових рішень дає підстави вважати, що касаційний суд ухвалив їх за різних фактичних обставин справ, установлених судами, у зв'язку з чим не можна дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Таким чином, оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, то у задоволенні заяви ДПІ слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

постановила:

У задоволенні заяви державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Печерському районі міста Києва відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді: М.І. Гриців М.Б. Гусак
О.А. Коротких О.В. Кривенда
В.Л. МаринченкоП.В. Панталієнко
О.Б. Прокопенко І.Л. Самсін
О.О. Терлецький