Справа № 2а-3567/10/0770
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2014 року м. Київ К/800/46632/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Сіроша М.В., Усенко Є.А., секретар судового засідання - Іванов Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Хустської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.07.2014 року у справі № 2а-3567/10/0770 (№ 67801/11/9104) за позовом ОСОБА_1 до Хустської об'єднаної державної податкової інспекції Закарпатської області, державної податкової адміністрації в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення - рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Хустської об'єднаної державної податкової інспекції, Державної податкової адміністрації у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Хустської об'єднаної державної податкової інспекції від 07 травня 2010 року №/0 та 13 вересня 2010 року №/2.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.07.2014року позовні вимоги задоволено повністю.

Судові рішення мотивовані судами попередніх інстанцій тим, що позивач не отримував відповідного доходу, які б нараховувались на корпоративні права.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, Хустівська об'єднана державна податкова інспекція подала касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій прийнято незаконне та необґрунтоване рішення.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що Державною податковою адміністрацією у Закарпатській області проведено невиїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо декларування доходів, отриманих від здійснення операцій з інвестиційними активами за період з 01.01.2007 р. по 31.12.2008 р., за наслідками якої складено акт перевірки № 5/17-3/НОМЕР_1 від 21.04.2010р., на підставі якого винесено податкове повідомлення-рішення від 07.05.10 № /0 та донараховано позивачеві податок з доходів фізичних осіб в сумі 1000380,00 гривень (один мільйон триста вісімдесят грн. 00 коп.). З даним рішенням податкового органу позивач не погодився та оскаржив його до Хустської ОДПІ та до ДПА у Закарпатській області. За результатами розгляду у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено та 13.09.2010 року винесено податкове повідомлення рішення Хустської об'єднаної державної податкової інспекції від 13 вересня 2010 року №/2.

Правовою підставою прийняття спірних податкових повідомлень-рішень зазначено порушення п.п.4.2.12 п.п.4.2 ст. 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Вказуючи на протиправність та необґрунтованість прийнятих податкових повідомлень-рішень, позивач вважає, що відповідач безпідставно ототожнює отримання ним протягом 2007 року доходу у вигляді частки у статутному капіталі ТОВ «Еліт Вуд» з отриманням інвестиційного прибутку.

Як вбачається з встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, 28 червня 2007 року ОСОБА_1 в адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Вуд» направлений лист про погашення його зобов'язань зі сплати коштів на збільшення статутного фонду Товариства в сумі 3706000,00 гривень у зв'язку з укладенням 21 червня 2007 року між ним і ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги, за яким до позивача перейшло право ОСОБА_2 на повернення надміру сплачених грошових коштів в якості додаткового внеску до статутного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Вуд» в сумі 3706000,00 грн.

Таким чином, загалом, на придбання частки у статутному фонді ТОВ «Еліт Вуд» ОСОБА_1 в 2007 році було витрачено 6429800,0 гривень, що на 99200,0 гривень більше вартості його частки в статутному капіталі Товариства, а саме згідно договору купівлі-продажу від 21 червня 2007 року позивач придбав долю ОСОБА_2 в статутному фонді ТОВ «Еліт Вуд» в розмірі 89,77% на суму 2723800,00 грн., а також згідно договору уступки права вимоги від 21 червня 2007 року від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 перейшло право вимоги по зобов'язанням Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Вуд» на суму 3706000,00 грн.

27 червня 2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Еліт Вуд» повернуло позивачу 99200,00 гривень.

31 жовтня 2007 року позивачем сплачено на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Вуд», як внесок до статутного фонду Товариства, 229200,00 гривень.

Протоколом № 02/07 від 07.11.2007р. збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Вуд» вирішили збільшити статутний капітал до 7034000,00 гривень, в тому числі частка ОСОБА_1 становила 6330600,00 гривень при сплачених ним 6559800,00 гривень. При цьому частка ОСОБА_3, яка перейшла до ОСОБА_1, становила 703400,00 гривень, проте сплачена була лише в частині - 10200,00 гривень.

Як передбачено частиною 4 статті 53 Закону України «Про господарські товариства», частка учасника товариства до повної її сплати може бути відчужена лише в тій частині, в якій її було уже сплачено. Згідно ст. 52 Закону України «Про господарські товариства» якщо учасники протягом року не вносять повністю свої вклади, Товариство повинно зменшити статутний капітал і на суму не внесених вкладів учасників. Таким чином, статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт Вуд» було зменшено на суму 464000,00 гривень, через невнесення учасниками грошових коштів до статутного фонду.

В результаті, сплачена частка в статутному капіталі ТОВ «Еліт Вуд», яку позивач отримав за редакцією Статуту від 13.11.2007 року, становила 6570000,00 гривень, з них частину, вартістю 2723800,00 гривень, позивач отримав від ОСОБА_2, частини вартістю 3606800,00 грн. (3706000,0 гри. зменшена на 99200,0 грн. внаслідок переплати) і 229200,00 грн. - додаткові внески до статутного фонду ТОВ «Еліт Вуд», 10200,00 грн. - отримано від ОСОБА_3

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Статтею 167 ГК України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Корпоративні права виникають після придбання частки у статутному капіталі.

Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Відповідно до пункту 1.2 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» № 889-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) доходом є сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи набутих незаконним шляхом у випадках, визначених підпунктом 4.2.16 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 1.3 статті 1 Закону № 889-IV дохід з джерелом його походження з України - це будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді: дивідендів, нарахованих резидентом - емітентом корпоративних прав; доходів у вигляді інвестиційного прибутку від здійснення операцій з цінними паперами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах.

Підпунктом 4.2.13 пункту 4.2 статті 4 Закону № 889-IV передбачено, що до складу загального місячного оподатковуваного доходу включається інвестиційний прибуток від здійснення платником податку операцій з цінними паперами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 4.3.3 та 4.3.17 цієї статті.

Відповідно до підпункту 9.6.2 пункту 9.6 статті 9 Закону № 889-IV інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу, та його вартістю, що розраховується виходячи з суми витрат, понесених у зв'язку з придбанням такого активу, з урахуванням норм підпункту 9.6.4 цього пункту.

До продажу інвестиційного активу прирівнюються також операції з: обміну інвестиційного активу на інший інвестиційний актив; зворотного викупу корпоративного права його емітентом, яке належало платнику податку; повернення платнику податку коштів або майна (майнових прав), попередньо внесених ним до статутного фонду емітента корпоративних прав, внаслідок виходу такого платника податку з числа засновників (учасників) такого емітента чи ліквідації такого емітента.

Отже, зважаючи на викладені приписи законодавства судами попередніх інстанцій було правильно встановлено об'єкт оподаткування податком з доходів фізичних осіб у вигляді не матеріального активу (корпоративні права), відсутність інвестиційного прибутку, як одного із складових оподатковуваного доходу для розрахунку податку та, як наслідок безпідставність донарахування податку з доходів фізичних осіб.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зроблених відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів зауважує, що податковим органом грубо порушено процедуру проведення перевірки, підставою для якої стала лише резолюція голови ДПА у Закарпатській області, а також спірним податковим повідомленням-рішенням визначено суму грошового зобов'язання з доходів найманих працівників, хоча з пояснень та матеріалів справи вбачається, що податкова інспекція мала на увазі визначення грошового зобов'язання з доходів фізичних осіб. Правовою підставою його прийняття зазначено порушення вимог п.п.4.2.12 п.п. 4.2 ст. 4 Закону № 889, хоча фактично податковим органом в поясненнях зазначалось про порушення позивачем вимог п.п.4.2.13 п.п.4.2 ст. 4 цього Закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку про залишення касаційної скарг без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись ст..ст. 210-230 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Хустської об'єднаної державної податкової інспекції Державної податкової адміністрації у Закарпатській області залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.06.2011 року, та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.07.2014 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена з підстав, у строк та у порядку, визначеними ст..ст. 236-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.П.Юрченко

Судді Є.А. Усенко

М.В.Сірош