Справа № 2а-817/12/1470
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-817/12/1470

Категорія: 9.5 Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2012 року по справі за адміністративним позовом Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ленінському районі м.Миколаєва до Державної фінансової інспекції в Миколаївській області та 3-ї особи ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

08.02.2012р. Відділення ВД Фонду СС від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ленінському районі м.Миколаєва звернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до ДФІ в Миколаївській області, в якому, з урахуванням уточненої заяви, просило визнати протиправними дії та скасувати п.п.2,3 Вимогу №14-04-14-14/434 від 26.01.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що КРУ в Миколаївській області, на підставі акту ревізії фінансово-господарської діяльності неправомірно направило Відділенню ВД ФСС спірну вимогу №14-04-14-14/434 від 26.01.2012 року про усунення виявлених порушень, з якими позивач категорично не погодився.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2012 року позовні вимоги Відділення ВД ФСС від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ленінському районі м.Миколаєва задоволено. Визнано протиправними дії КРУ в Миколаївській області та скасовано вимогу від 26.01.2012 року №14-04-14-14/434.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, 14.03.2013р. представник ДФІ подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми процесуального і матеріального права та просив скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.08.2012 року, прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та /або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність усіх законних підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

В період з 31.10.2011 року по 15.12.2011 року КРУ в Миколаївській області проведено планову виїзну ревізію цільового та законного використання коштів відділенням ВД Фонду СС від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Ленінському районі м. Миколаєва за період 2 півріччя 2010 року та 9 місяців 2011 року включно.

За результатами ревізії 22.12.2011 року ревізорами було складено акт №14-24/110, в п.2 якого зазначено, що нецільового використання коштів Фонду на соціальне та матеріальне забезпечення потерпілих в наслідок нещасного випадку на виробництві не встановлено.

До того ж, в п.2.1 акту (т.б. використання коштів на заходи, пов'язані з відновленням здоров'я та працездатності потерпілих) зазначено, що видача санаторно-курортних путівок постраждалим протягом ревізуємого періоду здійснювалася відділенням відповідно до вимог «Положення про забезпечення потерпілих в наслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання путівками для санаторно-курортного лікування» (затв. Постановою Правління Фонду від 31.10.2007р. №49) на підставі заяв потерпілих та відповідних висновків МСЕК (з зазначенням про забезпечення путівками інвалідів 1,2,3 груп) і будь-яких порушень також не встановлено.

Але, одночасно в цьому акті було вказано, що в порушення вимог п.2.6. «Положення про забезпечення потерпілих в наслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання путівками для санаторно-курортного лікування» №49, потерпілому ОСОБА_1 було видано путівку на санаторно-курортне лікування до санаторію «Таврія» загальною вартістю 9954 грн. (згідно видаткового касового ордеру від 21.08.2010р. №8 та наказу в. о. начальника відділення Мацигайло К. Г. від 21.08.2010р. №115), тоді як за випискою з акта огляду МСЕК від 14 травня 2010 року №540 ОСОБА_1 група інвалідності не встановлена. Також, ФСС потерпілому ОСОБА_1 01.12.2011 року було оплачено і витрати на проїзд до санаторно-курортного закладу і в зворотній бік згідно проїзних документів на суму 175,80 грн. Це порушення було допущено безпосередньо страховим експертом з охорони праці відділення Мацигайло К.Г., внаслідок чого завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 10129,80 грн.

26.01.2012 року уповноваженою особою контролюючого органу винесено вимогу №14-04-14-14/434, згідно якої, відповідач з метою повного усунення виявлених порушень, попередження їх виникнення у подальшому вимагає: відобразити в обліку дебіторську заборгованість у сумі 9,95 тис. грн.; провести претензійно-позовну роботу з потерпілим щодо відшкодування зайвих витрат шляхом повернення коштів у сумі 9,95 ти. грн.; в іншому випадку стягнути з осіб, якими прийняте рішення щодо видачі вказаних путівок на санаторно-курортне лікування в порядку та розмірах, встановлених ст.ст.132-136 КЗпП України.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням фінансової інспекції, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд 1-ї інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, а також з того, що дії ревізорів КРУ та оскаржуване рішення відповідача є неправомірним та невідповідаючими діючому законодавству.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, може тільки частково погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затверджений постановою Правління Фонду СС №24 від 27.04.2007р., передбачає, що для здійснення страхувальником виплати допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю потерпілого страхувальник разом із заявою-розрахунком до робочого органу виконавчої дирекції Фонду подає копію листка непрацездатності (завірена страхувальником або працівником робочого органу виконавчої дирекції Фонду на підставі оригіналу); акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1; акт (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася), за формою Н-5; акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4; довідка про середню заробітну плату; витяг з табеля обліку робочого часу потерпілого, завірений страхувальником.

Так, як встановлено з матеріалів справи, нещасний випадок з потерпілим ОСОБА_1 трапився 24 серпня 2008 року, що підтверджується актом по формі Н-1 №27 від 16.09.2008 року.

Відповідно до приписів п.5 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999р., потерпілому, який став інвалідом, періодично, але не рідше 1-го разу на 3 (три) роки безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування.

Тобто, у відповідності до норм ст.ст.13,14 цього Закону, підстава для проведення потерпілому виплат на медичну допомогу та соціальну реабілітації настає з дня настання права, яке, як було зазначено вище, настало у потерпілого ОСОБА_1 з 24 квітня 2009 року.

Крім того, судами встановлено, що ОСОБА_1 при первинному огляді на МСЕК від 24.04.2009 року була встановлена 3 група інвалідності з 45 % ступеня втрати професійної працездатності, з рекомендаціями проходження санаторно-курортного лікування у літньому періоді.

Як вбачається з матеріалів справи, своїм правом на проходження санаторно-курортного лікування ОСОБА_1 в 2009 році не скористався виключно у зв'язку з відсутністю відповідних путівок на лікування у літньому періоді.

Відповідно до вимог п.3 Положення про забезпечення потерпілих в наслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання путівками для санаторно-курортного лікування, відділення на підставі даних обліку потерпілих, які потребують санаторно-курортного лікування, до 15 листопада поточного року надсилає управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Миколаївській області заявки на путівки на наступний рік з медичними рекомендаціями щодо відповідного профілю санаторно-курортного закладу. Управління ВД ФССНВ в Миколаївській області, в свою чергу, до 30 листопада поточного року надає на адресу виконавчої дирекції Фонду річні заявки на путівки для санаторно-курортного лікування у відповідному році (розподіл путівок між управліннями здійснюється виконавчою дирекцією відповідно до поданих річних заявок).

По справі також встановлено, що потерпілим ОСОБА_1 06.11.2009 року до позивача була надана заява про видачу путівки до санаторно-курортного закладу, до якої останній також додав медичну довідку лікувальної установи за встановленою формою 070/о від 06.11.2009 року за №13/130 (де було передбачено проходження реабілітаційного періоду лише влітку або восени) та довідку МСЕК серії МСЕ09 №049306 від 24.04.2009р., якою була передбачена потреба потерпілого в санаторно-курортному лікуванні.

Саме, за вказаною вище заявою, позивач і включив потерпілого ОСОБА_1 в річну заявку на путівку лише на 2010 рік, згідно до п. 3 вищезазначеного Положення. А управління ВД ФССНВ в Миколаївській області, в свою чергу, після розподілу путівок та надходження її з Дирекції, надало її відділенню, яке, в свою чергу, відповідно надало її потерпілому.

Таким чином, за вказаних обставин, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що дії позивача, пов'язані з видачею потерпілому на виробництві путівки за час, в якому він з об'єктивних причин не скористався своїм правом (т.б. у 2009 році), є правомірними та відповідають приписам чинного законодавства, а вимоги КРУ в Миколаївській області, в свою чергу, є протиправними відносно як відділення ВД ФСС, так і потерпілого.

Окрім того, згідно до п.6 «Положення про медико-соціальну експертизу» (затв. Постановою КМУ від 03.12.2009р. №1317), висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації інваліда, обов'язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і формі власності.

Як вже зазначалося вище, відповідно до п.2.5 «Положення про забезпечення потерпілих в наслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання путівками для санаторно-курортного лікування» №49, підставою для забезпечення путівками є: заява за встановленою формою, висновок МСЕК та довідка лікувальної установи за формою 070/о, що, в свою чергу, в даному випадку і було в наявності у відділення ВД ФССНВ в Ленінському районі м. Миколаєва.

До того ж, п.2.6 вказаного Положення №49 визначено періодичність забезпечення путівками, тобто : інваліди 1 групи - 1 раз на рік; інваліди 2 групи - 1 раз на 2 роки, а інваліди 3 групи - 1 раз на три роки.

В даному випадку потерпілому була надана путівка за період перебування ним на обліку з 2008 року.

Отже, за вказаних обставин, спірна вимога КРУ є неправомірною та суперечить приписам ч.2 ст.3, ч.ч.2,3 ст.22 та ст.64 Конституції України, згідно яких, не допускається будь-яких обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Разом з тим, що ж стосується інших позовних вимог про визнання протиправними дій ревізорів КРУ, які безпосередньо проводили ревізію та внесли у свій акт помилкові висновки про порушення позивачем вимог п.2.6. «Положення про забезпечення потерпілих в наслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання путівками для санаторно-курортного лікування» №49, то судова колегія вважає їх безпідставними та не підлягаючими задоволенню і, з цього приводу зазначає наступне.

Так, загальне поняття акта перевірки наведено у п.3 «Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства» (затв. наказом ДПІ України від 22.12.2010р. №984), згідно з яким акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства. У цьому випадку акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, що в свою чергу, відповідає встановленим правилам складання акта перевірки, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні ч.1 ст.17 КАС.

Дійсно, за змістом ч.1 ст.13 Закону України №2939-XII, дії або бездіяльність службових осіб державної контрольно-ревізійної служби можуть бути оскаржені в судовому або адміністративному порядку.

Але, диспозиція цієї статті безпосередньо передбачає оскарження дій службової особи, які пов'язані з порушенням порядку проведення перевірки (ревізії), наприклад із порушенням трудового розпорядку такою особою під час проведення ревізії; дій, які полягають у перевищенні повноважень службовою особою щодо обмеження прав у можливості ознайомлення з результатами контрольного заходу, (ревізії); дій щодо проведення ревізії без установлених законом підстав та/або з порушенням чинного законодавства тощо.

Дії ж службової особи щодо включення до акту ревізії (перевірки) певних висновків не можуть бути предметом розгляду у суді, оскільки відповідно до п.3 «Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою» (затв. Постановою КМУ від 20.04.2006р. №550 у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта. Це свідчить про те, що дії, пов'язані з включенням до акта висновків, є обов'язковими, тоді як самі висновки такими не є.

При цьому, слід вказати, що обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер. Висновки ж, викладені у акті, не породжують обов'язкових юридичних наслідків. Водночас судження контролюючого органу про певні порушення позивачем окремих положень Порядку №49 є висновками тільки контролюючого органу, зазначення яких в акті перевірки не суперечить чинному законодавству. Такі твердження акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта.

Отже, предметом оскарження відповідно до ст.13 Закону №2939-XII є дії чи бездіяльність службових осіб, якщо вони обмежують чи порушують права, свободи чи законні інтереси особи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірний акт ревізії не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні ст.17 КАС, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися, а тому викладені в ньому певні висновки перевіряючи не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта, що, в свою чергу, в даному випадку і було зроблено вище.

До того ж, судова колегія звертає увагу ще й на те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Таким чином, за вказаних обставин та враховуючи, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального і процесуального права, судова колегія, діючи в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та з метою повного захисту прав позивачу, відповідно до ст.11,162, та п.4 ч.1 ст.202 КАС України, вважає за необхідне, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст.195,197,198,202,205,207,254 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Миколаївській області - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2012 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ленінському районі м.Миколаєва - задовольнити частково.

Визнати неправомірними та скасувати п.п.2,3 вимоги Державної фінансової інспекції в Миколаївській області №14-04-14-14/434 від 26.01.2012 року.

У задоволенні інших позовних вимог Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Ленінському районі м.Миколаєва - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко