Справа № 826/18593/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2015-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 січня 2015 року 09:50 № 826/18593/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кармазіна О.А., при секретарі судового засідання Тимчук М.Д.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (договір про надання правової допомоги від 13.01.2015 р.)

від відповідача: Кісельова О.П. (довіреність від 05.01.2015 р. № 1-13/3),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомГромадянки Узбекистану ОСОБА_4
до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві
провизнання неправомірним та скасування наказу № 677 від 12.11.2014 року, а також зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась громадянка Узбекистану ОСОБА_4 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування наказу № 677 від 12.11.2014 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов'язання повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог законодавства.

Позов складений українською мовою та особисто підписаний позивачкою.

Ухвалою від 03.12.2014 р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи на 14.01.2015 р. Ухвала направлена сторонам поштовим зв'язком 04.12.2014 р. та отримана позивачкою 08.12.2014 р.

Згідно із зазначеною ухвалою у відповідача, крім іншого, витребувано матеріали особової справи та зобов'язано надати ці матеріали до 24.12.2014 р. Одночасно в ухвалі (інформація про права і обов'язки) звернуто увагу на право знайомитись з матеріалами справи. З боку відповідача заперечення проти позову та копії матеріалів особової справи позивачки надані суду 23.12.2014 р. через канцелярію суду.

В період до дати судового засідання позивачка (представник) з матеріалами справи не знайомились. Перед судовим засіданням 14.01.2015 р. представником позивачки подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. Вказана можливість була надана представнику. У той же час, у судовому засіданні 14.01.2015 р. було відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, враховуючи строки розгляду справи та наявність достатнього часу у позивачки для ознайомлення з матеріалами справи та, у разі потреби, залучення представника, захисника для вчинення таких дій до дати проведення судового засідання.

Між тим, в обґрунтування позову зазначається, що позивачка, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, залишила Узбекистан та прибула до України, де звернулася до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, 17.11.2014 р. позивачка отримала повідомлення про відмову в оформленні документів. Підставою вказаного повідомлення є наказ ГУ ДМСУ в м. Києві. Відмова мотивована положеннями ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивачка, між тим, у позові зазначає, що у повідомленні не було вказано, що позивачеві відмовлено в оформленні документів у зв'язку з «очевидною необґрунтованістю заяви» та недоведеністю обставин, які можуть загрожувати життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження. Наведене вище формулювання, на думку позивачки, вказує на те, що відповідач взагалі не розглядав наявності у позивачки підстав для отримання додаткового захисту та не вказав причин відмови в оформленні документів для визнання позивача особою, що потребує додаткового захисту.

Позивачка в контексті наведеного та щодо причин, пов'язаних із зверненням за отриманням відповідного статусу, додає, що у заяві анкеті зазначила, що не може повернутися до Узбекистану, так як її чоловік - гей і Уряд буде її та її чоловіка переслідувати.

Отже, як зазначає позивачка (стор. 4 позову), очевидно, що в разі повернення до країни походження вона зазнає переслідувань за ознакою сексуальної орієнтації, що у відповідності до п. «й» частини 1 ст. 1 вищезгаданого Закону є підставою для надання статусу біженця.

При цьому, позивачка посилається на інформацію з відкритих джерел з мережі Інтернет.

Зі вказаного випливає, як вказано у позові (стор. 5), що позивача в країні походження могло бути піддано нелюдському і такому, що принижує гідність поводженню через його сексуальну орієнтацію.

Посилаючись на норми національного законодавства та за аналогією на норми законодавства інших європейських країн, вказуючи на відсутність детальної інформації про причини відмови відносно її особистих обставин, позивачка не погоджується із прийнятим рішенням та просить задовольнити позов.

Відповідач, подавши письмові заперечення та матеріали щодо розгляду заяви позивачки, зазначає про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Відповідач звертає увагу, що позивачка та її чоловік легально прибули в Україну. Територію Узбекистану залишили з метою пошуку батька чоловіка. Під час перебування в Луганську перебували, з їх слів, у рабстві місцевого фермера. Після втечі вони звернулися до міліції, де чоловіка зґвалтували офіцери, після чого він втратив інтерес до позивачки та перестав виконувати свій обов'язок як чоловік. Потім, з їх слів, вони втекли в Донецьк, де перебували до липня 2014 року. Під час співбесіди також зазначалося, що причиною виїзду з Узбекистану є переслідування позивача через його політичну діяльність у минулому, під чим малось на увазі те, що її чоловік не міг знайти роботу за спеціальністю. При цьому, як зазначала заявниця, у чоловіка була своя партія «Адулат». Також, як повідомила заявниця, чоловік працював сторожем у школі і в той же час був засновником опозиційної партії «Адулат».

Як зазначає відповідач, ним було вжито заходів, пов'язаних із пошуком інформації, однак інформація про її чоловіка як засновника партії відсутня. При цьому, заявницею було зазначено про відсутність загроз, переслідувань та фізичного насилля.

Відповідач зазначає, що причини, викладені заявницею, не відповідають критеріям визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи це та інші наведені у запереченнях на позов оцінки наданої позивачкою інформації, відповідач вважає заяву позивачки очевидно необґрунтованою, а тому вважає спірний наказ таким, що відповідає вимогам законодавства.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в судовому засіданні 14.01.2015 р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

28.10.2014 р. позивачка звернулася до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві зазначається, що вона залишила Узбекистан разом із своїм чоловіком, щоб знайти його батька. Приїхали в Україну у 2011 році. Під час їх знаходження в Луганську, вони стали жертвою рабства у одного фермера, який забрав їх документи. Під час знаходження на фермі, вони піддавалися жорстокому поводженню. Через декілька місяців вони втекли і звернулися до міліції, де її чоловіка зґвалтували офіцери. Після цього зґвалтування, чоловік втратив інтерес до неї і не виконує свого обов'язку як чоловік. Вони втекли в Донецьк, де перебували до липня 2014 року.

Зазначається, що не може повернутися до Узбекистану так як її чоловік - гей і Уряд буде її та її чоловіка переслідувати, і це підтверджується інформацією про країну походження: сексуальні відносини між чоловіками караються позбавленням волі від трьох років. Хоча не було ніяких відомих арештів під цим положенням кримінального закону з 2003 року, поліція та інші правоохоронні органи використовують загрозу арешту або судове переслідування для вилучення хабарів від геїв. Одностатеві сексуальні відносини, як правило, табу у суспільстві. Добровільні сексуальні відносини між чоловіками переслідуються з максимальним позбавленням волі на строк три роки. За даними місцевої неурядової організації, поліція іноді використовує шантаж і здирство проти геїв у зв'язку з їх сексуальною орієнтацією.

Тому, позивачка просила надати їй статус біженця або додатковий захист України.

Додатково в анкеті від 28.10.2014 р. зазначено відомості про позивачку: ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження - Узбекистан, м. Ташкент; національність - росіянка; віросповідання: православна християнка; заміжня. Рідна мова - узбецька. Вільно володіє російською мовою. В період 2006 - 2011 років працювала секретарем у школі № 124 м. Чирик, обл. Ташкент.

Відносно чоловіка зазначено наступні відомості: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, м. Ташкент.

Неповнолітніх дітей не має.

З анкети також вбачається, що країну проживання покинули 05.11.2011 р. Мали дозвіл на виїзд. Виїздили потягом. За притулком в інших країнах не зверталися, оскільки не мали змоги.

При цьому, кордон перетнули 05.11.2011 р., м. Луганськ. Прибули потягом. Кордон перетнули на підставі компетентного дозволу.

В анкеті зазначено, що на час її складання перебувають в Україні нелегально.

За наданням статусу біженця в інших регіонах України не зверталися.

В анкеті також зазначено, що позивачка та члени її сім'ї не перебувала у складі політичних, релігійних, військових або громадських організацій

Зазначається, що позивачка не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов'язані з її расовою, національно, релігійною належністю, політичними поглядами.

До кримінальної відповідальності позивачка не притягалася, в армії не служила.

У реєстраційному листку від 28.10.2014 р., крім іншого, зазначено про відсутність у позивачки документів, що підтверджують факти переслідувань або загрози переслідувань щодо заявника.

Слід додати, що до матеріалів справи залучено свідоцтво про шлюб, видане 21.05.2009 року.

До матеріалів справи також залучено протокол від 28.10.2014 р. ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов'язками особи.

28.10.2014 р. позивачкою отримано запрошення на 05.11.2014 р. для проходження співбесіди для уточнення відомостей та анкетних даних.

05.11.2014 р. складено протокол співбесіди (справа № 2014KYIV0191) де в цілому продубльовано вищенаведені відомості.

Додатково зазначено, що з Узбекистану потягом поїхали в Ростов-на-Дону через місто Новошахтинськ КПП «Довжанськ» Луганської області.

Зазначено, що батько чоловіка мешкає в Україні, який є громадянином України, батько чоловіка знаходиться в Києві та у нього є якась приватна фірма. До Києва проживали в Луганську, Краснодоні, Донецьку. В Київ приїхали, бо тікали від війни.

Відносно того, що змусило звернутися до міграційної служби, позивачкою зазначено, що звернулися для того щоб отримати якійсь захист, тому що додому не можемо повернутися.

Позивачкою зазначено, що їй не можна туди повертатись, тому що в неї там не має житла, та через те, що вона офіційна дружина ОСОБА_5.

Зазначено, що у чоловіка були політичні переслідування, він не міг влаштуватися в Ташкенті на роботу. Чоловік займався політичною діяльністю досить давно. Вони одружилися у 2009 році, та вона про його участь у політичній діяльності не знала. Йому просто порадили виїхати з Узбекистану, та не затягувати із цим. Чоловік в Узбекистані працював сторожем у школі. Виїхав через політичні переслідування.

При цьому зазначено, що позивачка не отримувала погроз на свою адресу через політичну діяльність чоловіка. Чоловіка ж переслідував Президент, тому що у нього була своя партія, а у Бахтійора була своя опозиційна партія «Адулат», засновником якої є чоловік.

При цьому, зазначено, що політичне переслідування полягало у тому, що чоловік не міг влаштуватися на роботу за фахом.

Крім іншого зазначено, що про те, що чоловік в минулому займався політичною діяльністю вона дізналася у 2013 році, коли вони почали судитися з прокуратурою та міграційною службою, спір щодо чого полягав в поверненні їх паспортів, які були вилучені та в яких була проставлена відмітка про депортацію.

12.11.2014 р. відповідачем складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку викладена суть обставин, повідомлених позивачкою у вищезгаданих матеріалах. Крім іншого, зазначено, що для підтвердження або спростування тверджень викладених заявницею, було вжито заходів пов'язаних з пошуком інформації по країні походження. В результаті пошуку інформації, її вивчення та аналізу було з'ясовано, що в Інтернеті інформація відносно того, що чоловік заявниці був головою соціал-демократичної партії Узбекистану «Адолат» - відсутня. Відповідачем зроблено висновок, що заявниця надавала як суперечливу інформацію (причини виїзду, які вона вказала в заяві суттєво відрізняються від причини, яку заявниця вказала під час співбесіди), так і неправдиву, оскільки твердження, які заявниця надала під час проведення попередньої співбесіди, не знайшли свого підтвердження.

Враховано у висновку, що під час проведення попередньої співбесіди 05.11.2014 р. заявниця повідомила про відсутність застосування до неї погроз, переслідувань та фізичного насильства за конвенційними ознаками.

Причини, викладені заявницею в заяві не відповідають критеріям визнання біженця та особи, яка потребує додаткового захисту.

Отже, зроблено висновок, що дана заява не дає підстав вважати, що заявниця зазнала, або може зазнати переслідувань за жодною конвенційною ознакою у разі повернення на батьківщину.

Вказується також у висновку, що твердження, викладені заявницею в заяві та у наданих нею під час співбесіди вказують на те, що заява є очевидно необґрунтованою.

З урахуванням наведеного та ч. 6 ст. 8 вищезгаданого Закону зроблено висновок про необхідність прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з необґрунтованістю заяви та зловживанням заявником процедурою вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12.11.2014 р. відповідачем прийнято оскаржуваний наказ № 677 про відмову в оформленні документів.

14.11.2014 р. сформовано повідомлення № 141 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке отримано позивачкою 17.11.2014 р.

Вирішуючи у зв'язку з наведеним спір по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 цього Закону (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з цими положеннями Закону (п. 13. ч.1. ст. 1) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

При цьому, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, особи, які потребують тимчасового захисту, - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження;

За приписами частин першої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, що, як зазначає позивачка мало місце в даному випадку, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У взаємозв'язку з наведеним слід додати, що відповідно до ч. 1 ст. 8 вищезгаданого Закону протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п. 4 ст. 8 Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною шостою статті 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В даному випадку, враховуючи вищенаведене у сукупності, суд повністю погоджується з доводами, висновками та оскаржуваним рішенням відповідача, оскільки позивачкою не надано відповідачу та суду переконливих пояснень та доказів, які б свідчили про переслідування або загрозу переслідування позивачки в країні походження, а додана інформація по країні походження не містить відомостей, які б давали підстави для висновків щодо можливого переслідування або утисків позивачки в країні її громадянської належності.

Як зазначається самою позивачкою, вона легально залишила Узбекистан разом із своїм чоловіком, щоб знайти його батька.

Як під час співбесід із представниками відповідача, так і під час розгляду справи не встановлено обставин щодо участі чоловіка позивачки у політичній діяльності та неможливості у зв'язку з цим знайти йому роботу за фахом.

Сама ж неможливість знайти роботу вочевидь не підпадає під конвенційні ознаки для цілей вважати відповідну особу біженцем або такою, що потребує тимчасового або додаткового захисту. У зв'язку з цим суд звертає увагу і на суперечливі відомості у цьому контексті, надані позивачкою, а саме: в анкеті вона зазначає, що вона та члени її сім'ї не перебувала у складі політичних, релігійних, військових або громадських організацій.

Більш того, як визнає сама позивачка, вона не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов'язані з її расовою, національно, релігійною належністю, політичними поглядами.

Згідно з анкетою у неї відсутні документи, що підтверджують факти її переслідувань або загрози переслідувань. Погроз на свою адресу через політичні переслідування чоловіка, як зазначено в анкеті, вона не отримувала. Позивачкою при цьому констатовано у протоколі співбесіди, що з 2009 року чоловіка ніхто не переслідував. Єдиною формою переслідувань було те, що чоловік, зі слів заявниці, не міг влаштуватися на роботу за фахом та рахунки заморозили в банках.

Позивачкою при цьому не надано матеріалів відносно визнання чоловіка біженцем, або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, як і доказів на підтвердження факту звернення за отриманням такого статусу.

Судом також враховується, що позивачка з 2011 року знаходилась на території України і не зробила протягом тривалого часу жодної спроби звернутися за захистом.

В порядку виконання обов'язку, передбаченого ч. 1 ст. 71 КАС України, позивачкою не надано і будь-яких доказів, зокрема, з мережі Інтернет, щодо членства чоловіка у складі вищезгаданої політичної партії або перебування у складі засновників цієї партії. На підтвердження обґрунтованості своїх побоювань позивачкою не надано навіть мінімальних або опосередкованих підтверджень її доводів відносно обґрунтованості її побоювань та наявності обставин, які б надавали позивачу право на отримання відповідного статусу.

У зв'язку з цим та виходячи з положень пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. № 8043/04, вбачається, що заява позивачки не досягає мінімальних стандартів для цілей визнання її обґрунтованою.

Таким чином, позивачкою не доведено достатньої аргументації на підтвердження обґрунтованості поданої заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного у сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість прийнятого відповідачем рішення та висновку щодо очевидної необґрунтованості заяви позивачки та, відповідно, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись вимогами статей 69 - 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя О.А. Кармазін