Справа № 813/7635/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2015 року №813/7635/14

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача 1 та представника відповідача 2 Корнєєвої Є.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєвої Євгенії Юріївни, Львівського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень №15111720, №15117131 від 13.08.2014 року, зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєвої Євгенії Юріївни (відповідач 1), у якому просила:

-визнати протиправними та скасувати рішення Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєвої Євгенії Юріївни №15111720, №15117131 від 13.08.2014 року про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень;

-зобов'язати Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєву Євгенію Юріївну ухвалити рішення про державну реєстрацію обтяження - припинення заборони на нерухоме майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1, внести відповідний запис до Державного реєстру прав.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 31.08.2007 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №2628. За цим договором позивач передала ОСОБА_5 у власність квартиру АДРЕСА_1. При цьому, нотаріусом було накладено заборону на відчуження зазначеної в договорі квартири.

У подальшому, рішенням Личаківського районного суду м.Львова у справі №2/463/107/14 вказаний договір довічного утримання за позовом ОСОБА_3 було розірвано, за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з чим, позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про зняття заборони, однак остання відмовила у цьому. А тому, 12.08.2014 року позивач звернулася до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції та подала заяву про припинення заборони на нерухоме майно та заяву про проведення державної реєстрації права власності на квартиру.

13 серпня 2014 року Державний реєстратор відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєва Є.Ю. за результатом розгляду таких заяв винесла рішення про відмову у державній реєстрації обтяження припинення заборони на нерухоме майно №15111720 та рішення про відмову у проведенні реєстрації права власності №15117131 на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначені рішення були мотивовані тим, що припинення обтяження речових прав повинно провадитися тим нотаріусом, яким знято заборону, відповідна заява позивача була оформлена неналежним чином, з огляду на те, що не було зазначено номеру запису про обтяження, а реєстрація права власності на нерухоме майно є неможливою, оскільки щодо цього майна зареєстроване обтяження.

Позивач вважає такі рішення протиправними, такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На переконання позивача, приватний нотаріус, який накладав заборону на майно, на даний момент на законодавчому рівні позбавлений права здійснити державну реєстрацію припинення такого обтяження. У той же час, такі дії вправі здійснити орган державної реєстрації прав. Тож, позивач стверджує, що, в порядку черговості отримання заяв, відповідач повинен був зареєструвати припинення обтяження, що б дало можливість для реєстрації права власності за наступною заявою. Не вчинивши ж таких дій, державний реєстратор діяв протиправно, прийняв неправомірні рішення про відмову в державній реєстрації прав, які слід визнати протиправними, скасувати та зобов'язати відповідача вчинити передбачені законом дії.

Ухвалами судді від 11.11.2014 року у даній адміністративній справі відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні 26.11.2014 року протокольною ухвалою суду було залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Львівське міське управління юстиції в особі Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (відповідач 2), а в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Відповідачем 1 - Державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєвою Є.Ю. - 24.11.2014 року було подано до суду заперечення на адміністративний позов.

У запереченнях державний реєстратор зазначає, що обов'язок проведення державної реєстрації припинення обтяження у зв'язку з розірванням договору довічного утримання належить нотаріусу як спеціальному суб'єкту, на якого покладено функції державного реєстратора. А тому, відповідач 1 вважає, що правомірно відмовила у проведенні державної реєстрації припинення обтяження за першою заявою позивача, оскільки такі дії повинні вчинятися нотаріусом.

Окрім того, відповідач 1 вказує на те, що заява, яку позивач подавала для державної реєстрації припинення обтяження на квартиру, була заповнена неналежним чином, оскільки не було вказано номеру запису про обтяження.

Також відповідач 1 зазначає, що оскільки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна містилась інформація про заборону відчуження квартири, тому вона правомірно відмовила у державній реєстрації права власності такого об'єкта за другою заявою позивача.

Державний реєстратор, окрім іншого, не вважає можливим зобов'язати його вчинити реєстраційні дії, позаяк суд не вправі перебирати на себе його повноваження та вирішувати за державного реєстратора питання, які віднесені до його виключної компетенції.

Таким чином, відповідач 1 вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідачем 2 - Львівським міським управлінням юстиції в особі Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції - письмових заперечень на позов подано не було.

Третьою особою - приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_4 - було подано до суду пояснення по суті спору №16/01-16 від 19.12.2014 року. У таких поясненнях третя особа зазначає, що нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, виконує такі функції виключно під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном та проводить державну реєстрацію прав, які виникли виключно в результаті нотаріальної дії. Однак, у зв'язку з внесеними змінами до Закону України «Про нотаріат», зняття заборони було виключено з переліку нотаріальних дій, а тому, нотаріус не має права доступу до роботи з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно у випадках, які не пов'язані з вчиненням нотаріальних дій з нерухомим майном.

Тож, третя особа вважає, що виключення запису про обтяження нерухомого майна забороною з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має проводитися державним реєстратором, оскільки іншого способу чинним законодавством фактично не передбачено.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просила позов задовольнити повністю.

Державний реєстратор відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєва Є.Ю., яка є одночасно представником Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції проти позову заперечила з підстав наведених вище, вважає оспорювані рішення правомірними, вимоги позивача безпідставними, у зв'язку з чим просить суд у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача 1 й представника відповідача 2, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково із наступних підстав.

Судом встановлено, що 31.08.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання. Даний договір був посвідчений 31.08.2007 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №2628. Згідно договору довічного утримання, у відповідності до ст.744 Цивільного кодексу України, позивач передала ОСОБА_5 у власність квартиру АДРЕСА_1, а взамін цього ОСОБА_5 зобов'язалася забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно.

Окрім цього, як вбачається з наявної у справі копії договору довічного утримання від 31.08.2007 року, при його нотаріальному посвідченні приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було накладено заборону відчуження майна, про що вчинено відповідний посвідчувальний напис. А також, як випливає з матеріалів справи та підтверджується поясненнями учасників судового процесу, заборона відчуження майна була зареєстрована як обтяження у відповідному реєстрі.

У подальшому, в зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 своїх обов'язків за вказаним вище договором довічного утримання, такий договір за позовом ОСОБА_3, згідно з п.2 ч.1 ст.755 Цивільного кодексу України, було розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 23.01.2014 року в цивільній справі №2/463/107/14. При цьому, судом було, згідно з нормою ч.1 ст.756 Цивільного кодексу України, визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Як вбачається із копії рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23.01.2014 року в цивільній справі №2/463/107/14, яка наявна у справі, на ньому проставлена відмітка про те, що рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили.

Суд відзначає, що факт набуття права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 сторонами у справі не ставиться під сумнів і є безумовним.

Як слідує зі змісту позовної заяви, а також підтверджується поясненнями представника позивача, наданими у судових засіданнях після розірвання договору довічного утримання від 31.08.2007 року, з метою ефективного здійснення свого права власності позивач звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 для зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1.

Однак, приватний нотаріус надала позивачу відмову, у якій вказала, що не має можливості вчинити такі дії, у зв'язку з чим, для зняття заборони слід звернутися до державних реєстраторів прав на нерухоме майно Львівського міського управління юстиції.

Як зазначила приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 у своїх письмових поясненнях, вона може здійснювати функції спеціального суб'єкта, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, виключно під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном. Загалом, на даний час зняття заборони відчуження майна не є нотаріальною дією, у зв'язку з виключенням з переліку нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси, за ст.34 Закону України «Про нотаріат». А тому, нотаріус при знятті заборони відчуження майна не має доступу до роботи з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно.

Зважаючи на такі обставини, позивач 12.08.2014 року звернулася до Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції для реєстрації припинення обтяження на майно та реєстрації права власності.

Як вбачається з наявних матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_3 було подано державному реєстратору заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для припинення заборони на квартиру АДРЕСА_1. Така заява була прийнята та зареєстрована державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєвою Є.Ю. 12.08.2014 року о 15:07:19 год. за реєстраційним №7750434.

Окрім цього, ОСОБА_3 було подано реєстратору наступну заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1. Така заява була прийнята та зареєстрована тим же реєстратором 12.08.2014 року о 15:24:31 год. за реєстраційним №7751083.

У подальшому, за результатами розгляду вказаних вище заяв, державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєвою Є.Ю. було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №15111720 від 13.08.2014 року та №15117131 від 13.08.2014 року, відповідно.

Позивач вважає такі дії й рішення державного реєстратора протиправними, оскільки на її переконання він повинен був задовольнити заяви та зняти обтяження, накладене на належну їй квартиру, та після цього зареєструвати за нею право власності на цю квартиру.

У зв'язку з чим, суд відзначає, що, згідно з нормативним приписом ч.1 ст.182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом, а ч.4 передбачено, що порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Таким законом, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як визначено абз.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою.

У відповідності до ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:

1) право власності на нерухоме майно;

2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном;

3) інші речові права відповідно до закону;

4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Згідно з п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

У відповідності до п.2 ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Виходячи з норми ч.1 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором може бути державний реєстратор органу державної реєстрації прав (державний службовець) або нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується та не оспорюється сторонами, Корнєєва Євгенія Юріївна є державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції та здійснювала у спірних правовідносинах функції органу державної реєстрації прав.

Як зазначено вище, 12.08.2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Корнєєвою Є.Ю. було прийнято та зареєстровано заяви ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за результатом розгляду яких, 13.08.2014 року державним реєстратором було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за №15111720 та №15117131.

Суд акцентує увагу на тому, що, згідно з ч.4 ст.182 Цивільного кодексу України, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Частиною 1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено виключний перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, а саме, у державній реєстрації може бути відмовлено у разі, якщо:

-заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону (п.1);

-об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав (п.2);

-із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа (п.3);

-подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують (п.4);

-заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону (п.5);

-заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем (п.5-1);

-заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону (п.5-2);

-під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (п.5-3);

-після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення (п.5-4);

-заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію (п.5-5);

-заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем (п.5-6);

-заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав (п.6).

Згідно з ч.4 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Аналогічна норма міститься й у п.28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, який передбачає, що державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як вбачається з копії рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №15111720 від 13.08.2014 року щодо здійснення державної реєстрації припинення обтяження - заборони на нерухоме майно, вона була прийнята з наступних підстав:

-подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують;

-державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно у результаті зняття нотаріусом заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборону (Постанова Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 п.78);

-заява заповнена неналежним чином - номер запису про обтяження в поданій заяві відсутній (Наказ Міністерства юстиції №595/5 від 17.04.2012 року - зазначається номер запису про обтяження у випадку реєстрації припинення обтяження). Номер запису про обтяження в поданій заяві відсутній.

Розглянувши таке рішення про відмову №15111720 від 13.08.2014 року, суд приходить до висновку, що воно було прийняте без достатніх для того правових підстав, а тому є протиправним.

Так, із наведених у рішенні №15111720 від 13.08.2014 року трьох підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень лише одна з них відповідає нормі ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка наведена вище.

При цьому, наведена державним реєстратором підстава для прийняття рішення про відмову, яка відповідає п.4 ч.1 ст. ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не є обґрунтованою й не містить вказівок, у чому ж саме полягає невідповідність поданих документів вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Суд наголошує на тому, що підстави для прийняття рішення у відмові в державній реєстрації прав та їх обтяжень повинні бути належним чином мотивовані та обґрунтовуватися дійсними причинами, чого в даному випадку відповідачем не здійснено.

Указана державним реєстратором, як підстава для прийняття рішення про відмову, можливість проведення державної реєстрації зняття заборони нотаріусом (або ж іншим органом) не передбачена ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і більш того, суд прийшов до висновку, що таке твердження державного реєстратора є невірним та не обумовлює неможливість проведення запитуваної позивачем реєстрації саме державним реєстратором органу державної реєстрації прав (про що буде зазначено нижче).

Також ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачено як підставу для прийняття рішення про відмову - факт не зазначення заявником номеру запису про обтяження, більш того, як випливає з наступного рішення про відмову №15117131 від 13.08.2014 року, така обставина не становила для державного реєстратора перешкод у відшукуванні відповідного обтяження на квартиру АДРЕСА_1.

А тому, із врахуванням ч.4 ст.182 Цивільного кодексу України, ч.4 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, зазначені в рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №15111720 від 13.08.2014 року обставини не можуть бути правомірною підставою для відмови, прийнятої державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Корнєєвою Є.Ю.

Ураховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №15111720 від 13.08.2014 року є протиправним. Окрім того, як зазначено у п.10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20.05.2013 року, в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень. У зв'язку з чим, суд вважає за необхідне скасувати дане рішення.

Таким чином, відповідна вимога позивача про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №15111720 від 13.08.2014 року підлягає до задоволення.

Щодо позивних вимог, що стосуються рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №15117131 від 13.08.2014 року суд відзначає наступне.

Як вбачається із копії рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №15117131 від 13.08.2014 року щодо здійснення державної реєстрації права власності, вона була прийнята з наступних підстав:

-заява про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подана після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.

Отже, зазначена підстава для відмови узгоджується з нормами ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою встановлено підстави для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, і відповідає її п.5.

Окрім цього, суд бере до уваги постанову Верховного Суду України від 11.11.2014 року в справі №21-357а14, в якій колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку про те, що наявність запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

А тому, на переконання суду, вимога позивача про визнання протиправним і скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №15117131 від 13.08.2014 року не підлягає до задоволення й у цій частині в позові слід відмовити.

Щодо вимог про зобов'язання державного реєстратора ухвалити рішення про державну реєстрацію обтяження - припинення заборони на нерухоме майно суд відзначає наступне.

У відповідності до п.2 ч.4 ст.105 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може містити вимогу про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії. Згідно з п.2 ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Враховуючи позовні вимоги щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії, а також доводи й пояснення сторін, суд приходить до висновку, що при вирішенні даного питання слід встановити чи повноважна особа, до якої позивач зверталася із відповідними заявами й вимогами (державний реєстратор органу державної реєстрації прав), проводити такі дії (з державної реєстрації припинення обтяження на майно й державної реєстрації права власності), чи є обставини, які виключають можливість здійснення нею таких дій та чи є достатні правові підстави для здійснення таких дій.

У відповідності до ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають, зокрема, право власності на нерухоме майно та обтяження на нього.

Згідно з п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

У відповідності до п.2 ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Враховуючи наведені норми, суд прийшов до висновку, що здійснення державної реєстрації прав та їх обтяжень, у тому числі й їх припинення, провадиться державними реєстраторами.

Виходячи з норми ч.1 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором може бути державний реєстратор органу державної реєстрації прав (державний службовець) або нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

У зв'язку з чим, зважаючи на те, що державну реєстрацію за загальним правилом може проводити і державний реєстратор органу державної реєстрації прав, і нотаріус як спеціальний суб'єкт, суд повинен встановити - чи в даному випадку державну реєстрацію припинення обтяження (заборони на нерухоме майно) вправі здійснити державний реєстратор органу державної реєстрації прав, чи такі дії віднесені до виключної компетенції нотаріуса як спеціального суб'єкта, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, і чи в такому разі це, водночас, унеможливлює здійснення таких дій державним реєстратором органу державної реєстрації прав.

Так, абз.3 ч.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Окрім того, ч.9 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. У відповідності до абз.4 ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подається нотаріусу, яким вчинено таку дію.

Згідно з нормою ст.74 Закону України «Про нотаріат», якою регламентовано дії нотаріуса по зняттю заборони щодо відчуження нерухомого майна, одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

У той же час, суд акцентує увагу на тому, що, у відповідності до приписів чинної редакції ст.34 Закону України «Про нотаріат», зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна не відноситься до нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси. Так, у зв'язку із внесеними змінами до даного закону, які набрали чинності 01.01.2013 року, п.9 ч.1 ст.34 було змінено та з переліку нотаріальних дій виключено зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), залишивши серед переліку нотаріальних дій лише накладення такої заборони.

А тому, наведені вище норми абз.3 ч.5 ст.3, ч.9 ст.15, абз.4 ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не можуть бути застосовані до правовідносин, що склалися у цьому спорі, позаяк зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна не є нотаріальною дією з нерухомим майном.

При цьому, суд відзначає, що, відповідно до ст.46-1 Закону України «Про нотаріат», нотаріус має доступ та користується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном і такі дії здійснюються безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію. Відповідно, за відсутності здійснюваної нотаріальної дії, доступ і користування нотаріусом Державним реєстром речових прав на нерухоме майно з метою зняття обтяження (заборони на майно) не відповідатиме даній нормі закону.

Окрім того, суд звертає увагу й на те, що ч.2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою визначено перелік підстав для державної реєстрації обтяжень, серед таких підстав відсутнє зняття заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом, на відміну від накладення такої заборони, яка є підставою для проведення відповідної державної реєстрації та узгоджується з наведеними вище нормами, оскільки така дія є нотаріальною.

Разом із тим, суд бере до уваги доводи відповідача щодо обов'язку державної реєстрації обтяжень речових прав нотаріусом, який випливає з п.78 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, проте оцінює їх критично.

Дійсно, п.78 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, передбачено, що державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно у результаті зняття нотаріусом заборони проводиться нотаріусом, яким знято заборону.

Однак, зазначене положення Порядку суперечить наведеним вище приписам нормативно-правових актів вищої юридичної сили, позаяк, при знятті заборони нотаріус не вчиняє нотаріальної дії, а тому й не може провести державну реєстрацію припинення обтяжень речових прав, яка здійснюється шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Окрім цього, п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, також визначає, що державна реєстрація прав нотаріусом проводиться виключно у результаті вчинення ним нотаріальної дії з нерухомим майном, чого, як уже було сказано, при знятті заборони не має місце.

Таким чином, виходячи з норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Закону України «Про нотаріат», суд приходить до переконання, що нотаріус, знімаючи заборону щодо відчуження нерухомого майна, не може виконувати функції спеціального суб'єкта, на якого покладено функції державного реєстратора, й провести державну реєстрацію припинення відповідного обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У той же час, здійснивши системний аналіз норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, суд не вбачає нормативної заборони на вчинення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, яка пов'язана із припиненням заборони на нерухоме майно, державним реєстратором органу державної реєстрації прав. Як вбачається з положень відповідного законодавства, така реєстрація може проводитися ним на загальних підставах, безумовно за умови наявності достатніх підстав для вчинення таких дій і дотримання заявником встановлених приписів зі своєї сторони.

А тому, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що чинне законодавство України не встановлює для державного реєстратора органу державної реєстрації прав заборон чи обмежень у здійсненні державної реєстрації обтяження - припинення заборони на нерухоме майно, окрім як тих, які прямо передбачені законом, а зокрема - ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно, відмова в проведенні державної реєстрації з посиланням на можливість проведення державної реєстрації зняття заборони іншим органом (у даному випадку нотаріусом) свідчить про необґрунтоване ухилення державним реєстратором від здійснення дій, повноваження щодо вчинення яких йому надано законом і які він вправі здійснити, зважаючи на звернення до нього особи з відповідною заявою.

Аналізуючи наявність підстав для проведення державної реєстрації обтяження - припинення заборони на нерухоме майно, суд відзначає, що, у відповідності до ч.2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень здійснюється, у тому числі на підставі рішень судів, що набрали законної сили (п.2 ч.2 ст.19).

У даному випадку, як уже зазначалось, Личаківським районним судом м.Львова від 23.01.2014 року було прийнято рішення в цивільній справі №2/463/107/14, яким розірвано договір довічного утримання та визнано за позивачем право власності на квартиру. При цьому, на переконання суду, таке рішення є підставою і для припинення заборони на відчуження такої квартири.

Так, ст.754 Цивільного кодексу України передбачено умови забезпечення виконання набувачем своїх обов'язків за договором довічного утримання (догляду). Таким забезпеченням є, зокрема, заборона відчуження майна, переданого набувачеві у власність за договором довічного утримання, до смерті відчужувача. Отже, така заборона, як один із способів забезпечення виконання зобов'язання за договором довічного утримання, є похідною та акцесорною по відношенню до зобов'язання, яке нею забезпечується (зобов'язання набувача щодо довічного утримання та (або) догляду).

Суд відзначає, що внаслідок розірвання договору довічного утримання (що мало місце у даному випадку), припинилися зобов'язання, які ним породжувалися, зокрема, й зобов'язання набувача за договором довічного утримання, які забезпечувалися забороною відчуження майна. Відповідно, із врахуванням норми ч.2 ст.548 Цивільного кодексу України, припинилося і стало недійсним забезпечення таких зобов'язань, тобто заборона щодо відчуження майна.

Таким чином, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23.01.2014 року в цивільній справі №2/463/107/14 слід вважати підставою для припинення відповідного обтяження нерухомого майна, що в свою чергу, згідно з п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є підставою для проведення державної реєстрації припинення обтяження, яка може бути здійснена державним реєстратором органу державної реєстрації прав.

Ураховуючи ж встановлену вище протиправність рішення державного реєстратора щодо відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, відсутність обґрунтованих підстав для такої відмови, факт звернення позивача з заявою та необхідними документами до державного реєстратора для державної реєстрації обтяження - припинення заборони на нерухоме майно, суд не вбачає підстав для адміністративного розсуду державного реєстратора, що вказує на необхідність прийняття ним рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Щодо вимоги про зобов'язання державного реєстратора ухвалити рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно суд відзначає таке.

Як було встановлено судом, відмова відповідача у прийнятті рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру позивача була мотивована наявністю обтяження такого майна.

У той же час, у даному випадку заява позивача про державну реєстрацію права власності надійшла до державного реєстратора після заяви про державну реєстрацію обтяження - припинення заборони на нерухоме майно.

У відповідності до ч.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

При цьому, як встановлено судом, відмова у прийнятті рішення про державну реєстрацію обтяження - припинення заборони на нерухоме майно є протиправною та підлягає скасуванню. Таким чином, саме така протиправна відмова державного реєстратора призвела до відмови у державній реєстрації права власності.

Задоволення ж вимоги ОСОБА_3 щодо зобов'язання державного реєстратора ухвалити рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно усуває зазначену вище підставу в державній реєстрації права власності та робить можливим її здійснення.

А тому, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимоги позивача в частині зобов'язання державного реєстратора ухвалити рішення про державну реєстрацію права власності.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєвої Євгенії Юріївни №15111720 від 13.08.2014 року про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Зобов'язати державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області Корнєєву Євгенію Юріївну ухвалити рішення про державну реєстрацію обтяження - припинення заборони на нерухоме майно, а саме - на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме - на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1, внести відповідний запис до Державного реєстру прав.

У решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 15 січня 2015 року.