Справа № 804/15047/14
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Малиш Н.І.

суддів: Баранник Н.П. Щербака А.А.

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено вимоги ст. 18,19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не виконується норматив по працевлаштуванню інвалідів підприємство самостійно не сплатило адміністративно-господарські санкції , та пені за порушення термінів сплати.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2014 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Позивач на вказане рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивує порушенням судом першої інстанції норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, відповідачем подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 рік, затверджений наказом Мінпраці України від 10 лютого 2007 року № 42.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач протягом 2013 року щомісячно надавав звіти про наявність вакансій за формою 3-ПН .

Відповідно до листа Дніпродзержинського міського центру зайнятості від 14.10.2014 року № 3108 протягом 2013 року було запропоновано працевлаштування на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ІНТЕРСПЕЦМАРКЕТ" 5 особам, з них 2 особи відмовились, 3 особи – не відповідають вимогам.

Доказів безпідставної відмови відповідача у прийнятті на роботу інвалідів, які безпосередньо звертались до нього, чи були направлені на підприємство центром зайнятості, позивачем не надано.

За змістом статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Згідно з частиною 3 статті 18 вказаного Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку, що на підприємство покладається обов'язок створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, а також інформувати про відповідну кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

У частині 1 статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Разом з тим, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення. Такі санкції не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому суб'єкт господарювання вжив усіх передбачених законом заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. У частині 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зважаючи на викладене, у випадку відсутності у діях суб'єкта господарювання складу правопорушення на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Вирішуючи по суті спір про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць, суд першої інстанції встановив, що відповідачем подавались протягом відповідного періоду Звіти про наявність вакансій за формою № 3-ПН.

Отже, якщо роботодавець вжив всіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення то застосування адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих є незаконним.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем були вжиті всі необхідні заходи та виконання всі передбачені законодавством зобов'язання щодо забезпечення реалізації прав інвалідів на працевлаштування.

Доводи, які викладені позивачем в апеляційній скарзі, спростовуються дослідженими по справі доказами, а тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду, тому колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 199, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів – залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили у відповідності до ч.5 до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в порядку і строки передбачені ст. 212 КАС України до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: Н.І. Малиш

Суддя: Н.П. Баранник

Суддя: А.А. Щербак