Справа № 2а-6089/11
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 р.м.ОдесаСправа № 2а-6089/11

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Кузьміна О.І.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

Судді доповідача - Потапчука В.О.

суддів - Коваля М.П.

- Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Суворовського районного суду м. Херсона від 12 червня 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Херсонського міського голови, Виконавчого комітету Херсонської міської ради про визнання дій щодо відмови у працевлаштуванні неправомірними, зобов'язання працевлаштувати, стягнення заробітної плати, середнього заробітку, матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 (далі - позивач, або ОСОБА_2) звернулась до суду з позовом до Херсонського міського голови (далі - відповідач-1), Виконавчого комітету Херсонської міської ради (далі - відповідач-2), в якому, з урахуванням уточнень, позивач просила: визнати дії Херсонського міського голови щодо відмови у працевлаштуванні неправомірними; зобов'язати Херсонського міського голову працевлаштувати позивача відповідно до вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України; зобов'язати Херсонського міського голову надати позивачу оплачувану відпустку у зв'язку із вагітністю, пологами і по догляду за дитиною; стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради 100 відсотків заробітної плати за 126 днів відпустки у зв'язку із вагітністю, пологами і по догляду за дитиною з 19.07.2011 року до 21.11.2011 року, а саме - 5690 грн., 1400 гри. середньої заробітної плати за період працевлаштування, відповідно до вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а також матеріальну шкоду в сумі - 201,70 грн. та моральну шкоду в сумі 7000 грн.; стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради понесені судові витрати.

Постановою Суворовського районного суду м. Херсона від 12 червня 2014 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права у зв'язку з чим апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову якою задовольнити позовні вимоги позивача.

Сторони були сповіщені належним чином про час і місце судового засідання, що підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи, сторони до суду не прибули.

Згідно вимог ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Крім того, відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів, з огляду на зазначене, а також враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи, - дійшла висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, згідно контракту від 27.01.2011 року ОСОБА_2 займала посаду головного спеціаліста відділу земельно-кадастрового обліку управління земельних відносин департаменту містобудування та землекористування Херсонської міської ради. Строк дії контракту був визначений по 07.06.2011 року (а.с.42).

Розпорядженням Херсонського міського голови від 06.06.2011 року № 859-к ОСОБА_2 було звільнено 07.06.2011 року з вищевказаної посади у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП України (а.с.41).

Також, як вбачається з матеріалів справи, 30.06.2011 року позивач звернулась до відповідача-1 з заявою, в якій остання просила вжити заходити щодо її працевлаштування на підставі частини 3 статті 184 КЗпП України у зв'язку з тим, що станом на момент прийняття зазначеного розпорядження про її звільнення вона перебуває у стані вагітності (а.с.24).

Проте, відповідачем не запропоновано ОСОБА_2 посади на підставі частини 3 статті 184 КЗпП України та на подану позивачем заяву надано відповідь, листом від 18.07.2011 року (а.с.25), що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом.

Постановою Суворовського районного суду м. Херсона від 22 вересня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2012 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 квітня 2014 року зазначені рішення скасовано та справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

При цьому, скасовуючи зазначені рішення, суд касаційної інстанції вказав, що норми частини 3 статті 184 КЗпП України надають гарантію щодо обмежень на звільнення для вагітних жінок, а не лише жінок, які перебувають у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами. Звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору має певні особливості. Таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Разом з цим, зробивши висновок про обґрунтованість та правомірність звільнення позивача, суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили чи було запропоновано ОСОБА_2 посаду на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Постановою Суворовського районного суду м. Херсона від 12 червня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення. При цьому, вирішуючи дану справу та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем фактично не оскаржується законність звільнення з роботи, дії відповідача Херсонського міського голови та винесене ним розпорядження від 06.06.2011 року за № 859-к про її звільнення, яке на даний час діє, у зв'язку з чим не можуть бути задоволенні вимоги позивача в частині визнання дій відповідача Херсонського міського голови щодо відмови у працевлаштуванні неправомірними, зобов'язання відповідача Херсонського міського голови працевлаштувати, стягнення з відповідача виконавчого комітету Херсонської міської ради заробітної плати, середнього заробітку та матеріальної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

З матеріалів справи вбачається, що трудові відносини між позивачем та відповідачем-1 були визначені шляхом укладання строкового трудового договору (контракту), у зв'язку із тим, що позивач тимчасово, на певний строк, обіймала посаду основного працівника, який знаходився у відпустці за догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.42-43).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, наприклад на час відпустки працівниці по догляду за дитиною, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв'язку з закінченням строку.

Поряд з цим, згідно з частиною 3 статті 184 КЗпП України звільнення, зокрема, вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 06 листопада 1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, вагітних жінок провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Передбачені частиною третьою статті 184 КЗпП України гарантії поширюються і на випадки звільнення у зв'язку з закінченням строку договору зазначених працівників, коли вони були прийняті на сезонні роботи.

З наявних в матеріалах справи листків непрацездатності, виписок із медичної карти позивача, вбачається, що станом на момент звільнення позивача, розпорядженням Херсонського міського голови від 06.06.2011 року № 859-к, остання була вагітна (а.с.15-23).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідач-1 мав права звільнити позивача у зв'язку з закінченням строку укладеного з нею трудового договору, але роботодавець був зобов'язаний в обов'язковому порядку працевлаштувати позивача на інше робоче місце.

Проте, суду не надано доказів того, що відповідачем-1 пропонувались позивачу інші посади в Херсонській міській раді або в інших підпорядкованих відповідачу-1 органах та позивач відмовилась від них.

Відповідач-1 навпаки зазначив, що він не був зобов'язаний працевлаштовувати позивача та в судовому засіданні підтвердив, що не пропонував позивачу інші посади на цьому підприємстві або на інших підприємствах, установах, організаціях.

Колегія суддів вважає такі дії відповідача-1 неправомірними та необґрунтованими з огляду на гарантії з боку держави на обов'язкове працевлаштування вагітної жінки навіть у разі закінчення строкового трудового договору.

Також, колегія суддів критично ставиться до доводів відповідача-1, стосовно того, що він не знав про вагітність позивача при вирішенні питання щодо її звільнення, оскільки, ані КЗпП України, ані іншими нормативно-правовими актами не передбачено обов'язок працівника повідомляти роботодавця про стан вагітності, а отже доводи відповідача-1 про те, що позивач повинна була повідомити відповідача про вагітність не приймаються колегією суддів до уваги, адже є необґрунтованими.

Крім того, колегія суддів наголошує, що в матеріалах справи наявна заява позивача від 30.06.2011 року, адресована відповідачу-1, в якій остання просила вжити заходити щодо її працевлаштування на підставі частини 3 статті 184 КЗпП України у зв'язку з тим, що станом на момент прийняття зазначеного розпорядження про її звільнення вона перебуває у стані вагітності (а.с.24).

Посилання суду першої інстанції на те, що позивачем обрано не вірних спосіб захисту порушеного права, оскільки позивачем фактично не оскаржується законність звільнення з роботи, дії відповідача Херсонського міського голови та винесене ним розпорядження від 06.06.2011 року за № 859-к про її звільнення, яке на даний час діє, у зв'язку з чим не можуть бути задоволенні вимоги позивача в частині визнання дій відповідача Херсонського міського голови щодо відмови у працевлаштуванні неправомірними, зобов'язання відповідача Херсонського міського голови працевлаштувати, стягнення з відповідача виконавчого комітету Херсонської міської ради заробітної плати, середнього заробітку та матеріальної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на викладене.

Як зазначалось колегією суддів, частиною 3 статті 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов'язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини 2 статті 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі, оскільки згідно зі статтею 235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, вагітної жінки, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню.

Аналогічна позиція викладена у рішенні Верховного суду України від 15.10.2013 року по справі № 21-303а13, висновки якого згідно вимог ст. 244-2 КАС України є обов'язковими для всіх судів України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо визнання дій Херсонського міського голови щодо відмови у працевлаштуванні неправомірними та зобов'язання Херсонського міського голову працевлаштувати позивача відповідно до вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України з 08.06.2011 року (без розриву трудового стажу по спеціальності) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, оскільки відповідачем було безпідставно відмовлено у працевлаштуванні позивача відповідно до вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України та такий обов'язок відповідач-1 повинен був виконати без розриву трудового стажу по спеціальності, колегія суддів вважає, що згідно вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.06.2011 року по день виходу у відпустку у зв'язку з пологами та родами.

Крім того, з огляду на положення ст. 50 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивача про зобов'язання відповідача-2 нарахувати та виплати на її користь допомогу по вагітності та пологах, як застрахованій особі, з урахуванням проведених виплат Управлінням праці та соціальної політики.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача-2 моральної та матеріальної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне у цій частині у позові відмовити з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди робітнику провадиться в разі, якщо порушення його законних прав привело к моральним стражданням, втраті нормальних життєвих зв'язків та потребують від нього додаткових зусиль з організації свого життя.

Суд має визначити, чим підтверджується факт спричинення моральних страждань, в якому грошовому еквіваленті або в якій матеріальній формі позивач оцінює спричинену йому шкоду та на що він, при цьому, посилається, також інші обставини, які мають значення для вирішення спору.

Однак, позивач не довела суду обґрунтованість вимог про стягнення моральної шкоди, крім того, матеріалами справи не підтверджено фактичне заподіяння моральної шкоди, не визначено в чому конкретно полягали моральні страждання позивача, не обґрунтовано та не підтверджено документально розмір моральної шкоди.

Також, колегія суддів вважає, що позивач не довела спричинення останній діями відповідачів матеріальної шкоди, а тому вказані вимоги позивача, також, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 202 КАС України підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови, якою частково задовольнити позовні вимоги позивача.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Суворовського районного суду м. Херсона від 12 червня 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Херсонського міського голови, Виконавчого комітету Херсонської міської ради про визнання дій щодо відмови у працевлаштуванні неправомірними, зобов'язання працевлаштувати, стягнення заробітної плати, середнього заробітку, матеріальної та моральної шкоди - скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Херсонського міського голови та виконавчого комітету Херсонської міської ради про визнання дій щодо відмови у працевлаштуванні неправомірними, зобов'язання працевлаштувати, стягнення заробітної плати, середнього заробітку, матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Херсонського міського голови щодо відмови у працевлаштуванні ОСОБА_2 на підставі частини 3 статті 184 КЗпП України.

Зобов'язати Херсонського міського голову працевлаштувати ОСОБА_2 з 08.06.2011 року (без розриву трудового стажу по спеціальності) у Департаменті містобудування та землекористування Херсонської міської ради або інших органах виконавчої влади, у підзвітних Херсонській міській раді установах, підприємствах, організаціях на посаді відповідно до її спеціальності, з заробітною платою не менше ніж вона отримувала за попередньою посадою ( з урахуванням коефіцієнту інфляції та збільшенням мінімальної заробітної плати), та не гіршими умовами праці, відповідно до вимог ч. 3 ст. 184, ч. 2 ст. 232 та ст. 235 КЗпП України.

Стягнути з Виконавчого комітету Херсонської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.06.2011 року по день виходу у відпустку у зв'язку з пологами та родами.

Зобов'язати Виконавчий комітет Херсонської міської ради нарахувати та виплати на користь ОСОБА_2 допомогу по вагітності та пологах, як застрахованій особі, з урахуванням проведених виплат Управлінням праці та соціальної політики.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання чинності безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Суддя-доповідач: Потапчук В.О.

Судді: Коваль М.П.

Семенюк Г.В.