Справа № 465/5414/14-а
Суддя: Мигаль Г. П.
Дата ухвалення: 2014-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

Іменем України

26.12.2014

Франківський районний суд м. Львова

у складі головуючого-судді Мигаль Г.П.

при секретарі Сушковій В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного Фонду України у
Франківському районі м.Львова про
визнання неправомірними дій та
зобов'язання відповідача у належному
розмірі нараховувати і виплачувати
підвищення до пенсії дитині війни, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в
якому просить визнати дії Управління
Пенсійного фонду України у
Франківському районі м. Львова щодо не
нарахування і невиплати підвищення до
пенсії як «дитині війни»
неправомірними, зобов'язати
відповідача здійснити перерахунок
пенсії з підвищенням на 30% мінімальної
пенсії за віком з розміру,
встановленого ч.1 ст.28 Закону України
«Про загальнобов'язкове державне
пенсійне страхування» та провести
відповідні перерахунки за 2007, 2008, 2009, 2010,
2011 роки. Просить задоволити позов та
поновити термін звернення до суду,
посилаючись на практику Європейського
суду з прав людини, відповідно до якої
принцип юридичної визначеності
означає, що зацікавлені особи повинні
мати змогу покладатися на зобов'язання,
взяті державою, навіть якщо такі
зобов'язання містяться в законодавчому
акті, який загалом не має прямої
автоматичної дії, така дія зазначеного
принципу пов'язана з іншим принципом -
відповідальності держави, який полягає
у тому, що держава не може посилатися на
власне порушення зобов'язань для
запобігання відповідальності. При
цьому, якщо держава чи орган публічної
влади схвалили певну концепцію, в
даному випадку це надання соціальної
допомоги, така держава чи орган
вважатимуться такими, що діють
протиправно, якщо вони відступлять від
такої політики чи поведінки, зокрема,
щодо фізичних осіб без завчасного
повідомлення про зміни в такій
поведінці чи політиці,оскільки
схвалення такої політики чи поведінки
дало підстави для виникнення
обґрунтованих сподівань у фізичних
осіб стосовно додержання державою чи
органом публічної влади такої політики
чи поведінки. Обов'язок по нарахуванню
та виплаті доплати до пенсії, яка
передбачена Законом України «Про
соціальний захист дітей війни»,
покладено на відповідача.

Позивач у судове засідання не
з'явилася, проте подала до суду
клопотання про розгляд справи у її
відсутності, просить позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, проте подав заперечення на
позовну заяву від 27.08.2014 року, а також
заяву про розгляд справи без участі
представника Управління Пенсійного
фонду України у Франківському районі м.
Львова. У задоволенні позову просить
відмовити з підстав, зазначених в
запереченні на позовну заяву. Зокрема,
представник відповідача зазначає, що
законодавством України не визначено
поняття «мінімальна пенсія за віком»
як розрахункової величини для
підвищення пенсії згідно зі ст.6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни», законодавством не прийнято
жодного нормативного акту на виконання
вказаних вимог Закону-2195, не визначено
на законодавчому рівні, за рахунок яких
коштів і джерел, в якому порядку, яким
чином обчислювати вказаний розмір.

Розглянувши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Законом України «Про соціальний захист
дітей війни» встановлено правовий
статус дітей війни, визначено основи їх
соціального захисту та гарантовано їх
соціальну захищеність шляхом надання
пільг і державної соціальної
підтримки.

Статтею 1 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
визначено, що дитиною війни є особа, яка
є громадянином України та якій на час
закінчення Другої світової війни (2
вересня 1945 року) було менше 18 років.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, відноситься до категорії
«діти війни» та знаходиться на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України у
Франківському районі м. Львова та
отримує пенсію за віком.

Статтею 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
передбачено, що дітям війни пенсії або
щомісячне довічне грошове утримання чи
державна соціальна допомога, що
виплачується замість пенсії,
підвищується на 30% мінімальної пенсії
за віком.

Частина 2 ст. 8 Конституції України
встановлює вимогу щодо законів України
- всі вони приймаються виключно на
основі Конституції України і повинні
відповідати їй. Частиною 3 ст. 22
Конституції України встановлено, що
при прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Проте Законом України «Про державний
бюджет України на 2007 рік» дію ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» було обмежено: пенсії або
довічне грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищувалась в
меншому, ніж визначено Законом України
«Про соціальний захист дітей війни»,
розмірі, і лише дітям війни - інвалідам:
з 1 січня 2007 року - на 19 грн.; з 1 квітня 2007
року - на 20 грн. 30 коп.; з 1 жовтня 2007 року -
на 20 грн. 55 коп.

Зупинення дій положень законів, якими
визначено права і свободи громадян, їх
зміст та обсяг, є обмеженням прав і
свобод і може мати місце лише у
випадках, передбачених основним
Законом України, вичерпний перелік
яких закріплений у ст. 64 Конституції
України.

Рішеннями Конституційного Суду
України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007
(справа про соціальні гарантії
громадян) та від 22 травня 2008 року №
10-рп/2008 визнані такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними), зокрема, положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік» та Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008
рік», якими обмежується дія ст.6 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», отже
з цього часу відновлено дію ст. 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни».

Рішення Конституційного Суду України
мають преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
статей, що визнані неконституційними.

У період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007
року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008
року, з 01 січня 2009 року по 29 березня 2011
року дія ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
зупинена не була і будь-які зміни у
зазначений Закон не вносились.

Між тим, Законом України „Про внесення
змін до Закону України „Про Державний
бюджет України на 2011 рік" від 14 червня
2011 року № 3491-VI, який набрав чинності з 19
червня 2011 року, доповнено Прикінцеві
положення Закону України „Про
Державний бюджет України на 2011 рік"
пунктом 4 якого встановлено, що у 2011
році норми і положення, зокрема, ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни" застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного Фонду на 2011 рік. Постановою
КМУ № 745 від 06.07.2011 р. (опубліковано у
газеті „Урядовий кур'єр" № 133 від 23.07.2011
р.) встановлено, що дітям війни (крім
тих, на яких поширюється дія ЗУ „Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" та „Про жертви
нацистських переслідувань") до пенсії
або щомісячного довічного грошового
утримання чи державної соціальної
допомоги, що виплачується замість
пенсії, підвищення проводиться у сумі
49,8 грн.

Судом встановлено, що оспорюване
позивачем підвищення у періоди з 09
липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22
травня 2008 року до 31 грудня 2008 року; з 01
січня 2009 року до 31 грудня 2009 року; з 01
січня 2010 року до 31 грудня 2010 року; 01
січня 2011 року до 29 березня 2011 року
безпідставно нараховувалось і
виплачувалось в неповному обсязі, тому
вимоги позивача є підставними.

На час розгляду цієї справи судом
розмір мінімальної пенсії за віком
визначений лише ст.28 Закону України
„Про загальнообов'язкове соціальне
страхування" і згідно цієї норми
мінімальна пенсія за віком дорівнює
прожитковому мінімуму, встановленому
для осіб, що втратили працездатність.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України
"Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999
року № 966-14, прожитковий мінімум
застосовується для встановлення
розмірів мінімальної заробітної плати
та мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст.64 Конституції України
конституційні права і свободи людини і
громадянина не можуть бути обмежені,
крім випадків, передбачених
Конституцією України. Доводи
відповідача, в частині
неврегульованості на законодавчому
рівні порядку здійснення доплат
особам, які мають статус дітей війни, не
може бути підставою для їх
нездійснення або відмови в задоволенні
позову.

Зважаючи на позицію Європейського Суду
з прав людини, відповідно до якої
держава не може посилатися на
відсутність певного нормативного акту,
який визначає механізм реалізації прав
та свобод громадян, закріплених у
конституційних та інших актах, а
громадяни повинні мати змогу
покладатися на зобов'язання взяті
державою, навіть якщо такі зобов"язання
містяться у законодавчому акті, який
загалом не має автоматичної прямої дії,
суд вважає за можливе застосувати саме
частину 1 ст. 28 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" для розрахунку
зазначеного підвищення дітям війни.
Крім того, в даному випадку мінімальний
розмір пенсії за віком
використовується не для визначення
розміру будь-якої пенсії, а лише як
розрахункова величина для визначення
розміру щомісячного підвищення до
пенсії, передбаченої Законом України
„Про соціальний захист дітей війни".

З огляду на викладене, суд вважає
необґрунтованими доводи відповідача
щодо застосування положення ст.28 ч.3
зазначеного Закону, з якої випливає, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абз.1 ч.1 цієї статті,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсії,
призначених згідно з цим Законом,
оскільки наявність такої норми та
відсутність іншого мінімального
розміру пенсії за віком не є підставою
для відмови в реалізації позивачем
конституційної гарантії, встановленої
ст.46 Конституції України та права на
отримання підвищення до пенсії,
передбаченої ст.6 Закону України „Про
соціальний захист дітей війни".

Також, суд не бере до уваги посилання
відповідача на відсутність бюджетного
фінансування передбачених Законом
України "Про соціальний захист дітей
війни" доплат до пенсії як на причину
невиконання покладених на нього
зобов'язань, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань /рішення
Європейського суду з прав людини у
справі „Кечко проти України"/.

На підставі вищенаведеного, суд вважає,
що строк звернення до суду підлягає
поновленню, оскільки вважає пропущеним
його з поважних причин, внаслідок
неналежного виконання відповідачем
вимог закону щодо нарахування та
виплати позивачу підвищення до пенсії,
передбаченого ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», а
позовні вимоги позивача підлягають до
часткового задоволення, оскільки
наявні всі підстави для зобов'язання
відповідача здійснити перерахунок та
виплату підвищення до пенсії позивачці
як „дитині війни" в розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком за періоди
з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22
травня 2008 року до 31 грудня 2008 року; з 01
січня 2009 року до 31 грудня 2009 року; з 01
січня 2010 року до 31 грудня 2010 року; з 01
січня 2011 року до 29 березня 2011 року
включно.

Судові витрати у справі підлягають
розподілу у відповідності до ст.94 КАС
України.

Керуючись ст.ст.11, 71, 86, 90, 158-163, 183-2
Кодексу адміністративного судочинства
України, Законом України „Про
соціальний захист дітей війни", ст.28
Закону України „Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", Рішенням Конституційного
Суду України від 09.07.2007 року по справі
№6-рп/2007, Рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 року по справі
№10-рп/2008, Законом України „Про
внесення змін до Закону України „Про
Державний бюджет України на 2011 рік" від
14 червня 2011 року, суд -

в и р і ш и в :

Поновити позивачці строк звернення до
суду.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління
Пенсійного Фонду України у
Франківському районі м.Львова щодо
ненарахування і невиплати ОСОБА_1
підвищення до пенсії як «дитині війни»
в розмірі 30% відсотків мінімальної
пенсії за віком за періоди з 09 липня 2007
року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008
року до 31 грудня 2008 року, з 01 січня 2009
року до 31 грудня 2009 року, з 01 січня 2010
року до 31 грудня 2010 року, з 01 cічня 2011
року до 29 березня 2011 року включно
відповідно до вимог ст.6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни».

Зобов'язати Управління Пенсійного
Фонду України у Франківському районі
м.Львова здійснити нарахування і
виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як
«дитині війни» в розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком за періоди
з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22
травня 2008 року до 31 грудня 2008 року, з 01
січня 2009 року до 31 грудня 2009 року, з 01
січня 2010 року до 31 грудня 2010 року, з 01
cічня 2011 року до 29 березня 2011 року
відповідно до ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» із
розрахунку, встановленого ч.1 ст.28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з урахуванням фактично
отриманих ОСОБА_1 сум підвищення.

В решті позовних вимог відмовити.

Повернути ОСОБА_1 73 грн. 08 коп. судового
збору за рахунок коштів Державного
бюджету України.

Апеляційна скарга на постанову суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через Франківський районний
суд м. Львова з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції.

Суддя
Мигаль Галина Петрівна