Справа № 822/278/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

24 грудня 2014 року м.
Київ В/800/5714/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Мойсюка М.І., Ємельянової В.І.,
Загороднього А.Ф.,

Заїки М.М., Олендера І.Я.,

розглянувши заяву Апарату Верховної
Ради України про допуск до провадження
Верховного Суду України справи за
адміністративним позовом ОСОБА_6 до
Апарату Верховної Ради України про
зобов'язання вчинити певні дії, для
перегляду ухвали Вищого
адміністративного суду України від 18
вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року представник Апарату
Верховної Ради України - Лаптієв А.М.
звернувся до суду із заявою про
перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого адміністративного суду
України від 18 вересня 2014 року в
порядку статей 236 - 239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Перевіривши доводи заяви та
ознайомившись із судовим рішенням, про
перегляд якого ставиться питання, а
також доданими заявником документами,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку про відсутність підстав для
її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно вимог статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, заява про перегляд судових
рішень в адміністративних справах може
бути подана виключно з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Зі змісту зазначеної норми вбачається,
що заява про перегляд з указаних
мотивів може бути подана за наявності
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права та
ухвалення різних за змістом судових
рішень у спірних питаннях, які виникли
у подібних правовідносинах.

Під неоднаковим застосуванням одних і
тих самих норм матеріального права
необхідно розуміти різне тлумачення
змісту і сутності правових норм, на
підставі якого зроблено висновок про
різний зміст суб'єктивних прав і
обов'язків учасників відповідних
правовідносин, у тому числі про
наявність та обсяг прав і/або
обов'язків осіб, які беруть участь у
справі, а також різне визначення
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосування різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
відносин або поширення дії норми на
певні правовідносини в одних випадках
і незастосування цієї самої норми до
аналогічних відносин в інших випадках,
тобто різне застосування закону, який
не підлягав застосуванню або різне
застосування правил аналогії права чи
закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає,
тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин), при цьому зміст
правовідносин з метою з'ясування їх
подібності в різних рішеннях суду
(судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень має місце в разі, коли суд (суди)
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за тотожних предмета
спору, підстав позову та за аналогічних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 18 вересня 2014 року, про
перегляд якої подано заяву, залишено
без змін постанову суду апеляційної
інстанції, якою задоволено
адміністративний позов про визнання
протиправними дій та зобов'язання
відповідача здійснити позивачу
виплату грошової допомоги, в розмірі 10
місячних посадових окладів у зв'язку з
виходом на пенсію.

Таким чином, як вбачається зі змісту
вищезазначеного судового рішення,
спірні правовідносини виникли у сторін
у сфері суспільних відносин, які
охоплюють діяльність держави щодо
створення правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу, під час реалізації
позивачем, його соціально-економічного
права на належне пенсійне забезпечення
державного службовця.

При цьому, під час розгляду справи,
судами були застосовані частина 9
статті 33 та частина 13 статті 37 Закону
України від 16 грудня 1993 року №
3723-ХІІ «Про державну службу», стаття 34
Закону України від 17 листопада 1992 року
№ 2790-ХІІ «Про статус народного
депутата України», а також пункт 5
Положення про помічника-консультанта
народного депутата України,
затвердженого постановою Верховної
Ради України від 13 жовтня 1995 року №
379/95-ВР.

В заяві про допуск заявник посилається
на інше рішення суду касаційної
інстанції, зокрема, ухвалу Вищого
адміністративного суду України від
24 вересня 2014 року (касаційне
провадження № К/9991/10079/13).

Однак, як вбачається зі змісту
вищезазначеного судового рішення,
спірні правовідносини виникли у сторін
у сфері забезпечення діяльності судів
та інших питань судоустрою і статусу
суддів, зокрема з приводу реалізації
права на гідний рівень оплати праці
суддів та їх пенсійного забезпечення.

Відтак, спірні правовідносини у
вказаній справі не є подібними, до тих,
які виникли у справі, про перегляд якої
ставиться питання, не є аналогічним
також і суб'єктний склад учасників цих
відносин.

Також, не є тотожними об'єкт і предмет
правового регулювання у
вищезазначених правовідносинах,
різними є обставини кожної конкретної
справи і норми матеріального права, які
застосовані судом касаційної
інстанції, зокрема, судом застосовані:
стаття 44 Закону України від 15 грудня 1992
року № 2862-ХІІ «Про статус суддів»,
норми Закону України від 3 липня 1991 року
№ 1282-ХІІ «Про індексацію грошових
доходів населення», стаття 13 Закону
України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР
«Про оплату праці», стаття 51
Бюджетного кодексу України, пункти 4-1, 5
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату
праці та щомісячне грошове утримання
суддів», пункти постанови Кабінету
Міністрів України від 21 грудня 2005 року
№ 1243 «Питання оплати праці вищих
посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів».

Надані заявником ухвали Вищого
адміністративного суду України від 12
та 13 листопада 2014 року (касаційні
провадження № К/9991/47537/14 та № К/9991/37196/14
відповідно) також не свідчать про
наявність підстав, вказаних у пункті 1
частини 1 статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оскільки ними залишені без
змін рішення судів попередніх
інстанцій про задоволення позову у
справі, аналогічній до тієї, яку
заявник просить допустити до
провадження Верховного Суду України.

Окрім цього, колегія суддів не приймає
посилання заявника на постанову
Верховного Суду України від 3 червня 2014
року, оскільки Верховний Суд України,
не являється судом касаційної
інстанції, в розумінні статті
210 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Таким чином, зі змісту судового
рішення, про перегляд якого подано
заяву та судових рішень, які додані
скаржником на підтвердження
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, не вбачається
наявності підстав, встановлених
пунктом 1 частини 1 статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, для допуску даної справи до
провадження Верховного Суду України.

Враховуючи те, що оскаржується рішення
суду касаційної інстанції, з якого не
вбачається неоднакового застосування
норм матеріального права, що призвело
до ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, і
виходячи з вимог статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів не вбачає
підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України
для перегляду зазначеного судового
рішення.

Керуючись статтями 237, 240 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Відмовити Апарату Верховної Ради
України у допуску до провадження
Верховного Суду України
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_6 до Апарату Верховної Ради
України про зобов'язання вчинити певні
дії, для перегляду ухвали Вищого
адміністративного суду України від 18
вересня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
М.І. Мойсюк

В.І. Ємельянова

А.Ф. Загородній

М.М. Заїка

І.Я. Олендер