Справа № 813/8605/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
з питань вжиття заходів забезпечення
адміністративного позову
№813/8605/14
Суддя Львівського окружного
адміністративного суду Сасевич О.М.
розглянувши клопотання ОСОБА_1 про
вжиття заходів забезпечення позову в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про визнання протиправними
дій, визнання нечинними та скасування
постанов і рішення, -
ОСОБА_1 звернувся до Львівського
окружного адміністративного суду із
позовом до Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
- визнання протиправними дій ДВС,
допущених при передачі виконавчих
проваджень ВП№35871030 від 15.01.2013 року,
ВП№40801217 від 22.11.2013 року, ВП№41521544 від
16.01.2014 року до відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
- визнання нечинною та скасування
постанови начальника Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області від 16.04.2014 року та 25.04.2014 року
щодо передачі виконавчих проваджень
ВП№35871030 від 15.01.2013 року, ВП№40801217 від
22.11.2013 року, ВП№41521544 від 16.01.2014 року на
виконання до відділу примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
- визнання протиправними дій ДВС,
допущених при об'єднанні виконавчих
проваджень ВП№35871030 від 15.01.2013 року,
ВП№40801217 від 22.11.2013 року, ВП№41521544 від
16.01.2014 року у зведене;
- визнання нечинною та скасування
постанови ДВС про об'єднання
виконавчих проваджень ВП№35871030 від
15.01.2013 року, ВП№40801217 від 22.11.2013 року,
ВП№41521544 від 16.01.2014 року у зведене;
- визнання протиправними дій ДВС,
допущених при виконанні зведеного
виконавчого провадження щодо
виконавчих проваджень ВП№35871030 від
15.01.2013 року, ВП№40801217 від 22.11.2013 року,
ВП№41521544 від 16.01.2014 року;
- визнання нечинним рішень ДВС,
прийнятих на виконання зведеного
виконавчого провадження щодо
виконавчих проваджень ВП№35871030 від
15.01.2013 року, ВП№40801217 від 22.11.2013 року,
ВП№41521544 від 16.01.2014 року.
Ухвалами судді від 18.12.2014 року у даній
адміністративній справі відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду.

19 грудня 2014 року позивачем було подано
до суду письмове клопотання про вжиття
заходів забезпечення
адміністративного позову, яке заявою
від 23.12.2014 року позивач відкликав.

23 грудня 2014 року позивач подав до суду
інше клопотання про забезпечення
адміністративного позову, шляхом
«зупинення стягнення у зведеному
виконавчому провадженні №43842512, яке
виконується відділом примусового
виконання рішень Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області на підставі виконавчого листа
Залізничного районного суду м. Львова
№2-707/11 від 19.12.2012 року про стягнення з
ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Хрещатик» 95
901,85 грн. боргу, 1 831,61 грн. судового збору,
120,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення; на
підставі виконавчого напису нотаріуса
ОСОБА_2 від 21.05.2009 року №4454 про
звернення стягнення на квартиру
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві
приватної власності; на підставі
виконавчого листа Залізничного
районного суду м. Львова №2-2316/2010 від
12.07.2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на
користь ПАТ «Фольксбанк»
заборгованості у розмірі 73 185,36 доларів
США, що еквівалентно 579 628,05 грн., та 1 820,00
грн. судових витрат, до набрання
законної сили судовим рішенням у
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_1 до Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Львівській
області про визнання протиправними дій
та нечинними рішень ДВС, допущених на
виконання зведеного виконавчого
провадження».

В обґрунтування клопотання позивач
посилається на те, що за час розгляду
даної справи дії державної виконавчої
служби по виконанню зведеного
виконавчого провадження №43842512
призведуть до незворотних наслідків
щодо права власності на майно позивача,
яке буде реалізоване, шляхом продажу на
прилюдних торгах (квартира АДРЕСА_2 у м
Львові). Відтак, для відновлення
майнових прав та інтересів необхідно
буде докласти значних зусиль та витрат,
а за вказаних вище обставин їх захист
стане неможливим, чим позивачу буде
завдано значної майнової шкоди. Також
позивач указує на те, що відповідачем
систематично порушуються норми
законодавства і допускаються
процесуальні порушення, які полягали у
винесенні постанови про арешт майна
боржника (позивача) та заборони його
відчуження, постави про призначення
експерта, суб'єкта оціночної
діяльності для участі у виконавчому
провадженні ВП№41521544, арешті й описі
предмета іпотеки.

Вирішуючи питання по суті даного
клопотання, суд відзначає, що інститут
забезпечення адміністративного позову
регламентовано статтями 117, 118 КАС
України, які закріплюють підстави для
вжиття заходів забезпечення
адміністративного позову, а також
способи забезпечення позову в
адміністративному процесі. Наявність
такого інституту є однією з гарантій
виконання постанови адміністративного
суду і спрямовані на забезпечення
принципу обов'язковості судових
рішень.

Забезпечення адміністративного позову
- це вжиття судом, у провадженні якого
знаходиться справа, до вирішення
адміністративної справи визначених
законом заходів щодо створення
можливості реального виконання у
майбутньому постанови суду, якщо її
буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до частин першої, другої
статті 117 КАС України, суд за
клопотанням позивача або з власної
ініціативи може постановити ухвалу про
вжиття заходів забезпечення
адміністративного позову. Підставою
для вжиття заходів забезпечення позову
можуть стати такі обставини:

1) існування очевидної небезпеки
заподіяння шкоди правам, свободам та
інтересам позивача до ухвалення
рішення в адміністративній справі;

2) неможливість захисту прав, свобод та
інтересів позивача після набрання
законної сили рішенням в
адміністративній справі без вжиття
таких заходів;

3) необхідність докладання значних
зусиль та витрат для відновлення прав
позивача у майбутньому;

4) очевидність ознак протиправності
рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень.

Частиною 3 зазначеної статті КАС
України встановлено, що подання
адміністративного позову, а також
відкриття провадження в
адміністративній справі не зупиняють
дію оскаржуваного рішення суб'єкта
владних повноважень, але суд у порядку
забезпечення адміністративного позову
може відповідною ухвалою зупинити дію
рішення суб'єкта владних повноважень
чи його окремих положень, що
оскаржуються.

Згідно ч.4 ст.117 КАС України,
адміністративний позов, крім способу,
встановленого частиною третьою цієї
статті, може бути забезпечено
забороною вчиняти певні дії.

Ці підстави є оціночними, тому містять
небезпеку для застосування заходів
забезпечення позову всупереч цілям
цієї статті при формальному дотриманні
її вимог. Необґрунтоване вжиття таких
заходів може привести до правових
ускладнень, значно більших, ніж ті, яким
вдалося б запобігти, тому суд повинен у
кожному випадку, виходячи з конкретних
доказів, встановити, чи є хоча б одна з
названих обставин, і оцінити, чи не може
застосуванням заходів забезпечення
позову бути завдано ще більшої шкоди,
ніж та, якій можна запобігти.

При розгляді та вирішенні даного
клопотання про вжиття заходів
забезпечення адміністративного позову
суд надає оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням: розумності,
обґрунтованості вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників процесу;
наявності зв'язку між конкретним видом,
що застосовується для забезпечення
позову, і предметом позовних вимог,
зокрема, чи спроможний такий вид
забезпечення позову забезпечити
фактичне виконання рішення суду у разі
його задоволення; імовірності
виникнення утруднень для виконання
рішення суду в разі невжиття таких
заходів; наявності зв'язку із вжиттям
заходів запобігти порушенню прав та
інтересів інших осіб, в тому числі, й
осіб, які не приймають участь у
розгляді справи.

Як передбачено ч.1 ст.71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст.72 цього Кодексу.
Виходячи із наведеного, у випадку
звернення сторони із заявою
(клопотанням) про забезпечення позову,
заявник повинен обґрунтувати причини
звернення із такою заявою
(клопотанням). Із цією метою
обов'язковим є подання доказів
наявності фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного
заходу до забезпечення позову.

У даному випадку, на переконання суду,
заходи забезпечення позову, про які
просить позивач, не є безпосередньо
пов'язані з предметом даного спору та
не обумовлюються ним безпосередньо.
Так, позивач оспорює дії й рішення
суб'єктів владних повноважень, які
пов'язані з об'єднанням трьох триваючих
виконавчих проваджень у одне зведене.
Однак, такі дії та рішення не є
першопричиною виникнення тих обставин,
на які вказує позивач і котрі на його
думку загрожують його правам. А саме,
вчинення державним виконавцем дій із
реалізації майна в ході виконавчого
провадження є наслідком здійснення
примусового виконання відповідного
виконавчого документа як такого, а не
наслідком передачі такого виконавчого
провадження від одного органу
виконавчої служби до іншого чи
об'єднання виконавчих проваджень у
зведене.

Суд також звертає увагу на те, що
очевидно бажане для позивача
здійснення виконавчих проваджень
ВП№35871030, ВП№40801217, ВП№41521544 самостійно,
а не в складі зведеного провадження, не
призводитиме до не реалізації
належного йому майна (у т.ч. й згаданої
ним квартири АДРЕСА_1). Тобто, дії, які на
думку позивача загрожують його правам
та інтересам, не є унікальними й
притаманними виключно зведеному
виконавчому провадженню №43842512, а
можуть здійснюватися й в окремих
провадженнях ВП№35871030, ВП№40801217,
ВП№41521544, а тому, їх не слід вважати
наслідком саме оспорюваного об'єднання
виконавчих проваджень у зведене.

При цьому, суд акцентує увагу й на тому,
що позивач не оспорює самих виконавчих
проваджень ВП№35871030, ВП№40801217, ВП№41521544,
які власне і є за своєю суттю підставою
для здійснення державним виконавцем
дій із реалізації майна позивача, тобто
позивач фактично не ставить під сумнів
необхідність здійснення стягнення по
таких виконавчих провадженнях, а
відповідно, й вжиття передбачених
законом заходів у межах відповідних
виконавчих проваджень.

Суд у цьому контексті відзначає, що
вважаючи окремі дії та рішення
державної виконавчої служби
неправомірними, як от рішення, наведені
в клопотанні про забезпечення
адміністративного позову (постанова
щодо призначення експерта, постанова
про накладення арешту на майно),
позивач вправі оспорити їх у
встановленому порядку, вирішивши таким
чином питання про їх законність, і саме
в ході вирішення такого спору позивач
може обґрунтовано ставити питання про
зупинення дії таких рішень.

Окрім того, на переконання суду,
наведені позивачем обставини, які на
його думку є підставою для
забезпечення адміністративного
позову, не відповідають обсягу його
вимог за відповідним клопотанням.

Так, у клопотанні позивач просить
зупинити стягнення у зведеному
виконавчому провадженні №43842512, яке
виконується на підставі виконавчого
листа Залізничного районного суду
м.Львова №2-707/11 від 19.12.2012 року,
виконавчого напису нотаріуса ОСОБА_2
від 21.05.2009 року №4454, виконавчого листа
Залізничного районного суду м. Львова
№2-2316/2010 від 12.07.2010 року. При цьому,
постанова про арешт майна боржника від
24.11.2014 року і постанова про призначення
експерта від 21.02.2014 року, на які
посилається позивач у клопотанні та
копії яких долучені до клопотання,
стосуються дій державного виконавця,
які вчиняються на виконання лише
одного виконавчого документа -
виконавчого листа Залізничного
районного суду м.Львова №2-2316/2010 від
12.07.2010 року, хоча стягнення позивач
просить зупинити і по виконанні інших
двох виконавчих документів, що не може
вважатися обґрунтованим.

Окрім того, розглянувши клопотання
позивача про вжиття заходів
забезпечення адміністративного позову
та додані до нього докази, суд також
відзначає, що вони не містять належного
обґрунтування та доведення існування
тих обставин і їх незворотних
наслідків, на які вказує позивач.

Так, позивач указує, що невжиття
заходів забезпечення позову призведе
до порушення його майнових прав, шляхом
продажу належної йому квартири. Однак,
ані постанова про арешт майна боржника
від 24.11.2014 року, ані постанова про
призначення експерта від 21.02.2014 року,
копії яких долучені до клопотання, не є
безумовним свідченням дійсного
існування таких обставин. Позаяк,
відповідно до приписів Закону України
«Про виконавче провадження», арешт
майна боржника застосовується лише для
забезпечення реального виконання
рішення, а залучення експерта - суб'єкта
оціночної діяльності застосовується
лише для проведення оцінки майна. Таким
чином, указані обставини не є
безумовним свідченням загрози
реального настання обставин, які на
думку позивача, незворотно загрожують
його правам та інтересам.

Окрім того, суд повторно наголошує, що
ч.ч.3, 4 ст.117 КАС України встановлено
виключний перелік способів
забезпечення адміністративного
позову, а саме, позов може бути
забезпечено способом зупиненням дії
рішення суб'єкта владних повноважень
або ж способом заборони вчиняти певні
дії.

У даному ж випадку, в клопотанні про
забезпечення позову позивач не
наводить ані рішення суб'єкта владних
повноважень, дію якого необхідно
зупинити, ані не вказує, які саме
конкретні дії та якій саме особі слід
заборонити вчиняти, а стосується
зупинення існуючого й триваючого
процесу здійснення виконавчого
провадження. А тому, обраний позивачем
спосіб забезпечення адміністративного
позву не відповідає наведеним вище
нормам ст.117 КАС України.

Отже, оцінюючи в сукупності усе
наведене вище, беручи до уваги доводи
позивача та наявні у справі докази,
вважаю, що у клопотанні про вжиття
заходів забезпечення
адміністративного позову слід
відмовити.

Керуючись ст.ст.117, 118, 160, 165 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суддя, -

У Х В А
Л И В :

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про
вжиття заходів забезпечення
адміністративного позову у справі
№813/8605/14 за позовом ОСОБА_1 до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області про визнання
протиправними дій, визнання нечинними
та скасування постанов і рішення -
відмовити повністю.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня проголошення ухвали. У
разі якщо ухвалу було постановлено в
письмовому провадженні або згідно з
частиною третьою статті 160 цього
Кодексу, або без виклику особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Ухвала суду першої інстанції набирає
законної сили в порядку, визначеному
ст.254 КАС України.

Оскарження ухвали не перешкоджає
подальшому розгляду справи.

Суддя
Сасевич О.М.