Справа № 2а-2688/12/1370
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/62527/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Лиски Т.О.,
Олендера І.Я.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Державної податкової служби
у Львівській області про поновлення на
роботі та виплату заробітної плати за
час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

У березні 2012 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом, в якому
просив визнати протиправним і
скасувати наказ Державної податкової
служби у Львівській області від 27.02.2012
року №94-0 «Про звільнення»; визнати
протиправною бездіяльність
відповідача щодо не переведення його
на посаду головного державного
податкового інспектора відділу
телекомунікацій, обміну податковою
інформацією, технічної підтримки та
програмного забезпечення Управління
інформатизації та облік платників
податків ДПС у Львівській області;
поновити його на роботі з часу
звільнення; зобов'язати відповідача
анулювати запис в його трудовій книжці
про звільнення з роботи, а також
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 28
лютого 2012 року по день ухвалення
рішення суду і 5000 грн. компенсації
заподіяної моральної шкоди.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 13 липня 2012
року, яку залишено без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17 вересня
2012 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ
відповідача від 27 лютого 2012 року «Про
звільнення» №94-о; зобов'язано
відповідача поновити позивача на
посаді головного державного
податкового інспектора відділу
інформаційних технологій та обміну
податковою інформацією з 28 лютого 2012
року; стягнуто з відповідача на користь
позивача середній заробіток у сумі
17761,15грн. за час вимушеного прогулу та
стягнуто з Державного бюджету України
на користь позивача витрати на правову
допомогу в розмірі 1718,40 грн.

В касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судами першої
і апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення цих судів і
прийняти нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в процесі
реорганізації Державної податкової
адміністрації у Львівській області,
яка проводилась на виконання постанови
Кабінету Міністрів України від 21.09.2011
року №981 «Про утворення територіальних
органів Державної податкової служби»,
наказів Державної податкової служби
України від 20.10.2011 року №72 «Про
реорганізацію окремих територіальних
органів державної податкової служби
України» та від 27.10.2011 року №93 «Про
затвердження чисельності працівників
територіальних органів ДПС і
тимчасової типової структури ДПС в АР
Крим, областях, м. Києві та
Севастополі», була затверджена
чисельність апарату відповідача і
відбувалось скорочення чисельності
працівників податкової адміністрації
у Львівській області.

Позвич 21 грудня 2011 року був
попереджений про наступне звільнення з
27 лютого 2012 року за пунктом 1 статті 40
КЗпП України.

До моменту реорганізації до складу
відділу інформаційних технологій та
обміну податковою інформацією, в якому
працював позивач, входили такі посади:
начальник відділу-заступника
начальника управління, головний
державний податковий інспектор - 3
одиниці та старший державний
податковий інспектор - 1 одиниця. В
цілому штатна чисельність управління
інформатизації процесів
оподаткування, з урахуванням відділу
реєстрації та обліку платників
податків, приєднаного в процесі
реорганізації, налічувала 26 штатних
одиниць, в тому числі 10 штатних одиниць
головних державних податкових
інспекторів, включаючи позивача.

В процесі реорганізації штатна
чисельність створеного управління
інформатизації та обліку платників
податків склала 22 штатні одиниці, у
тому числі 12 штатних одиниць головних
державних податкових інспекторів.

Не зважаючи на скорочення чисельності
працівників Державної податкової
адміністрації в цілому та скорочення
чисельності працівників управління
інформатизації процесів
оподаткування, в якому працював
позивач на посаді головного державного
податкового інспектора відділу
інформаційних технологій та обміну
податковою інформацією, фактично не
відбулось скорочення чисельності
посад головних державних податкових
інспекторів, а навпаки було додатково
введено дві такі штатні посади
(збільшення з 10 до 12).

Таким чином, у відповідача відбулось
лише скорочення посад старших, а не
головних, державних податкових
інспекторів, що не могло бути підставою
для звільнення позивача за п. 1 ст. 40
КЗпП.

Судами також було встановлено, що серед
працівників, які продовжили роботу
після реорганізації в управлінні
інформатизації та обліку платників
податків, і в тому числі серед головних
державних податкових інспекторів,
виходячи із даних про освіту, ранг,
категорію державного службовця,
підвищення кваліфікації, навчання без
відриву від виробництва, досвіду
трудової діяльності, перебування в
резерві на зайняття керівної посади,
відсутності дисциплінарних стягнень,
позивач мав найвищу кваліфікацію, за
винятком ОСОБА_5, якому було присвоєно
вищий ранг.

Відтак, відповідачем під час
звільнення позивача не було дотримано
вимог ст. 49-2 КЗпП щодо його переважного
права на залишення на роботі при
звільненні працівників у випадках змін
в організації виробництва і праці.

Згода профспілкової організації на
звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП,
яка оформлена витягом з протоколу №6
засідання профспілкового комітету ДПА
у Львівській області від 27.02.2012 року,
суперечить вимогам ст. 43 КЗпП, оскільки
подання адміністрації ДПА у Львівській
області розглядалось без присутності
самого працівника.

Докази про повідомлення позивача про
час та дату засідання профспілкового
комітету чи його повторний виклик
відповідачем в матеріалах справи
відсутні.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суди першої та апеляційної
інстанцій дійшли обґрунтованого
висновку про задоволення позовних
вимог.

Доводи касаційної скарги зроблених
цими судами висновків не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що підстав для скасування чи
зміни оскаржених судових рішень не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної податкової
служби у Львівській області залишити
без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 13 липня 2012
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17 вересня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і:
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска

І.Я. Олендер