Справа № 806/4876/14
Суддя: Семенюк Микола Миколайович
Дата ухвалення: 2014-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року
м. Житомир

справа № 806/4876/14

категорія 12.3

Житомирський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Семенюка М.М.,

з участю секретаря судового засідання
Лисайчука А.О.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача
ОСОБА_2,

представника відповідача Романчука
О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Житомирі
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Житомирської обласної
державної адміністрації про визнання
дій протиправними, визнання нечинним
та скасування наказу №352-к від 29.09.2014
року, поновлення на посаді, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та 10000,00 грн. моральної шкоди,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з
адміністративним позовом в якому
просила:

- визнати протиправними дії
Житомирської обласної державної
адміністрації щодо її звільнення з
посади заступника начальника відділу
інформаційно - комп'ютерного
забезпечення апарату Житомирської
обласної державної адміністрації (далі
- Житомирська ОДА);

- визнати протиправним та скасувати
наказ Житомирської ОДА № 352-к від 29.09.2014
року "Про звільнення ОСОБА_1";

- поновити її на посаді заступника
начальника відділу інформаційно -
комп'ютерного забезпечення апарату
Житомирської ОДА;

- стягнути з відповідача на її користь
заробітну плату за весь час вимушеного
прогулу з 29.09.2014 року по день фактичного
поновлення на посаді;

- стягнути з відповідача моральну шкоду
в розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог
зазначає, що в порушення умов
колективного договору за два місяці до
звільнення її не було повідомлено про
можливе звільнення. Також, ОСОБА_1,
зазначає, що при звільненні її з посади
відповідачем були порушені норми
статті 43 Кодексу законів про працю
України та ст. 39 Закону України "Про
професійні спілки, їх права і гарантії
діяльності", оскільки позивачку не було
запрошено на засідання органу
первинної профспілкової організації
при вирішення питання про її
звільнення. Крім того, відповідач подав
до профспілкового органу письмового
подання з прохання надати згоду на її
звільнення підписане керівником
апарату, в той час як мало бути
підписаним головою адміністрації.
Разом з тим зазначає, що відповідачем
були грубо порушені норми ч. 2 ст. 49-4
Кодексу законів про працю України,
оскільки профспілковій організації
апарату Житомирської ОДА завчасно не
було надано інформації з питань
реорганізації підприємства, що тягне
за собою скорочення чисельності штату.

В судовому засіданні позивачка та
представник позивачки позовні вимоги
підтримали у повному обсязі з підстав
викладених в письмових запереченнях на
позовну заяву, позов просили
задовольнити.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав та просив відмовити в
його задоволені з підстав викладених в
письмових запереченнях на позовну
заяву (а.с.33-35). Зазначив, що позивачку
звільнено з дотриманням встановленої
Кодексом законів про працю України
процедури.

Заслухавши пояснення представників
сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі
обставини справи, суд приходить до
висновку, що в задоволенні позову слід
відмовити.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 03.06.2013 року
проходила державну службу на посаді
заступника відділу інформаційно -
комп'ютерного забезпечення апарату
Житомирської ОДА, що підтверджується
записами внесеними до трудової книжки
(а.с.7-8).

29 вересня 2013 року Житомирської ОДА було
видано розпорядження від 29.09.2014 року №
352-к "Про звільнення ОСОБА_1", у зв'язку із
скороченням штатів (а.с.11).

Вважаючи звільнення незаконним, а
наказ про звільнення протиправним,
позивачка звернулась до суду за
захистом порушеного права.

Вирішуючи даний спір та надаючи
правову оцінку встановленим
обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до п.1 ст. 40 Кодексу законів
про працю України (далі - КЗпП України),
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом, зокрема, у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Матеріалами справи встановлено, що на
виконання постанов Кабінету Міністрів
України від 25.03.2014 року №91 "Деякі
питання діяльності місцевих державних
адміністрацій" та від 16.04.2014 року № 131
"Про внесення змін до пункту 4 постанови
Кабінету Міністрів України від 01.03.2014
року № 65", наказом від 10.06.2014 року по
апарату облдержадміністрації за № 13
"Про внесення змін до штатного розпису
на 2013 рік апарату
облдержадміністрації", крім інших,
виведено зі штатного розпису посаду
заступника начальника відділу
інформаційно - комп'ютерного
забезпечення (а.с. 36-39).

26 червня 2014 року головою Житомирської
ОДА видано розпорядження за №245-к "Про
структуру апарату
облдержадміністрації", яким на
виконання постанови Кабінету
Міністрів України від 25.03.2014 №91
затверджено структуру апарату
облдержадміністрації з граничною
чисельністю працівників - 97 одиниць
(а.с. 14-17).

Так, відповідно до штатного розпису
облдержадміністрації на 2014 рік, у
відділі інформаційно - комп'ютерного
забезпечення передбачено 6 штатних
одиниць.

Разом з цим, відповідно до частин 4, 5 п. 1
постанови Кабінету Міністрів України
"Про упорядкування структури апарату
центральних органів виконавчої влади,
їх територіальних підрозділів та
місцевих державних адміністрацій" від
12.03.05 року № 179, відділ у складі
департаменту (управління) - структурний
підрозділ, що утворюється для
виконання завдань за одним напрямом
(функцією) діяльності органу
виконавчої влади, з чисельністю не менш
як 5 працівників. Відділ очолює
начальник. Начальник відділу може мати
не більш як одного заступника. Така
посада може вводитись у разі, коли
чисельність працівників у відділі не
менш як 7 одиниць.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що відповідачем
в межах наданих йому повноважень та на
виконання зазначених вище Постанов КМ
України, було внесено зміни до
штатного розпису облдержадміністрації
на 2013 рік в частині скорочення штатного
розпису.

Що стосується доводів позивача про
порушення відповідачем умов
колективного договору у зв'язку з не
попередженням за два місяці про
можливе вивільнення, суд зазначає
наступне.

Відповідно до роз'яснень пункту 19
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику розгляду судами
трудових спорів" від 6.11.1992 року № 9
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи поперед
жувався він за 2 місяці про наступне
вивільнення.

Згідно частини 2 статті 40 КЗпП України,
звільнення з підстав, зазначених у
пункті 1 цієї статті, допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України, встановлено,
що про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці (ч. 3 статті 49-2 КЗпП
України).

Так, 17 липня 2014 року було видано наказ №
43-к "Про попередження про наступне
звільнення за скороченням штатів
ОСОБА_1", у зв'язку з відмовою позивачки
від переведення на інші вакантні
посади в апараті облдержадміністрації
на підставі ст. 49-2 КЗпП України. З
наказом ОСОБА_1 було ознайомлено 17.07.2014
року, що підтверджується її підписом на
зазначеному наказі (а.с.12). Разом з тим,
матеріалами справи підтверджено, та не
заперечувалось сторонами в судовому
засіданні, що ОСОБА_1 ще 07.07.2014 року було
попереджено про скорочення посади
заступника начальника відділу
інформаційно - комп'ютерного
забезпечення апарату Житомирської ОДА
та запропоновано вакантні посади
(а.с.41-42).

Матеріалами справи підтверджено, що
17.07.2014 року ОСОБА_1 було також
запропоновано переведення на інші
вакантні посади, від яких остання
відмовилась (а.с. 43). 18 липня 2014 року
відповідачем було надано до центру
зайнятості звіт про заплановане масове
вивільнення працівників у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці (а.с.50), відповідно до якого
скорочено дві посади, які не є
вакантними, зокрема, посаду позивачки.
При цьому суд зазначає, що внесення
змін до штатного розпису ОДА не є
масовим звільненням працівників,
визначеним ст. 48 Закону України "Про
зайнятість населення".

Як встановлено судом, позивачка
попереджена про наступне вивільнення в
зв'язку із скороченням штату особисто
17.07.2014 року у порядку, що відповідає
вимогам ст. 49-2 КЗпП України та було
запропоновано вакантні посаді, від
яких остання відмовилась.

Щодо доводів позивача про порушення
Житомирською ОДА ст.43 КЗпП України та
ст. 39 Закону України "Про професійні
спілки, їх права і гарантії діяльності",
суд зазначає наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України,
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених, зокрема, п. 1
(крім випадку ліквідації підприємства,
установи, організації) ст. 40 цього
Кодексу, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Так, у випадках, передбачених
законодавством про працю, виборний
орган первинної профспілкової
організації, членом якої є працівник,
розглядає у п'ятнадцятиденний строк
обґрунтоване письмове подання
власника або уповноваженого ним органу
про розірвання трудового договору з
працівником.

Виборний орган первинної
профспілкової організації
(профспілковий представник) повідомляє
власника або уповноважений ним орган
про прийняте рішення у письмовій формі
в триденний строк після його прийняття.
У разі пропуску цього строку
вважається, що виборний орган
первинної профспілкової організації
(профспілковий представник) дав згоду
на розірвання трудового договору.

Разом з тим, подання власника або
уповноваженого ним органу має
розглядатися у присутності працівника,
на якого воно внесено. Розгляд подання
у разі відсутності працівника
допускається лише за його письмовою
заявою. За бажанням працівника від його
імені може виступати інша особа, у тому
числі адвокат. Якщо працівник або його
представник не з'явився на засідання,
розгляд заяви відкладається до
наступного засідання у межах строку,
визначеного частиною другою цієї
статті. У разі повторної неявки
працівника (його представника) без
поважних причин подання може
розглядатися за його відсутності.

Аналогічна норма викладена в ч. 2 ст. 39
Закону України "Про професійні спілки,
їх права та гарантії діяльності"
встановлено, що у разі нез'явлення
працівника або його представника на
засідання розгляд заяви відкладається
до наступного засідання у межах
терміну, визначеного частиною першою
цієї статті. При повторному нез'явленні
працівника без поважних причин подання
може розглядатися за його відсутності.

Суд звертає увагу на те, що
профспілкові організації не підзвітні
і не підконтрольні роботодавцям і є
незалежними у своїй діяльності, в тому
числі при прийнятті рішень, тому
надання згоди є дискреційними
повноваженням профспілки, при цьому,
юридичне значення такого рішення не
матиме значення лише в разі, якщо не
додержані вимоги про участь у
засіданні цього органу більше половини
його членів, або згода давалась на
прохання службової особи, що не
наділена правом прийняття і звільнення
і не мала відповідного доручення
правомочної особи, чи з ініціативи
самого профспілкового органу або з
інших підстав, ніж зазначалось у
поданні власника чи уповноваженого ним
органу, а потім і в наказі про
звільнення (п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№ 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів").

Так, з матеріалів справи вбачається що
17.08.2014 року перший заступник голови
адміністрації ОСОБА_4 звернувся до
профспілкового комітету з поданням про
надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за
п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.47). За
результатами розгляду зазначеного
подання надано лист - погодження щодо
звільнення з посади заступника
начальника відділу інформаційно -
комп'ютерного забезпечення апарату
облдержадміністрації ОСОБА_1(а.с.18). До
матеріалів справи також, надано
протокол засідання профкому апарату
облдержадміністрації, який свідчить
про дотримання вимог наявності
кворуму, а рішення - прийнято по суті
подання.

Разом з цим, суд вважає, що недотримання
профспілковою організацією порядку
надання згоди в частині не запрошення
ОСОБА_1 на засідання профкому не
ставить під сумнів виконання
відповідачем обов'язку отримання згоди
перед звільненням. При цьому, суд
враховує, що в силу ст. 12 Закону України
"Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності" відповідач не має
повноважень контролю діяльності
профспілкового комітету, в тому числі
проведення засідань.

Щодо доводів позивача про відсутність
у першого заступника голови
адміністрації ОСОБА_4 повноважень,
щодо звернення до профспілкового
органу з поданням про надання згоди на
звільнення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України
"Про місцеві державні адміністрації",
апарат місцевих державних
адміністрацій очолює керівник, який
призначається на посаду місцевої
державної адміністрації.

Керівник апарату місцевої державної
адміністрації організовує його роботу,
забезпечує підготовку матеріалів на
розгляд голови місцевої державної
адміністрації, організовує доведення
розпоряджень голови місцевої
державної адміністрації до виконавців,
відповідає за стан діловодства, обліку
і звітності, виконує інші обов'язки,
покладені на нього головою місцевої
державної адміністрації. З цих питань
керівник апарату державної
адміністрації видає накази.

В силу приписів ч. 3 ст. 43 КЗпП України, з
письмовим поданням до профспілкового
орану може звернутись власник або
уповноважена ним особа. Так,
відповідачем до матеріалів справи
надано розпорядження голови
Житомирської ОДА, відповідно до якого
на першого заступника голови
адміністрації ОСОБА_4 покладено
виконання обов'язків керівника
апарату, у зв'язку з припиненням
повноважень ОСОБА_5 (а.с.118), що в свою
чергу, враховуючи ст. 44 Закону України
"Про місцеві державні адміністрації",
спростовує доводи позивачки в частині
відсутності повноважень ОСОБА_4 щодо
підпису зазначеного вище подання.

Посилання позивача на порушення
відповідачем ч.2 ст.49-4 КЗпП України, суд
вважає недоречним, оскільки дана норма
передбачає дії власникв або
уповноважений ним органа у разі
ліквідації, реорганізації підприємств,
зміни форми власності або часткового
зупинення виробництва, чого в даному
випадку не відбувалось.

З огляду на викладене, в задоволенні
позовних вимог про визнання дій та
наказу протиправними слід відмовити.

Оскільки суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог щодо поновлення
позивача на посаді та скасування
наказу, то необхідно відмовити і в
задоволенні позовних вимог позивача
щодо стягнення з відповідача
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з моменту звільнення до
винесення судового рішення та
моральної шкоди в сумі 10000,00 грн.

Відповідно до положень ст. 71 КАС
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. У
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач довів суду правомірність
оскаржуваного наказу, у зв'язку з чим,
суд доходить висновку, що позовні
вимоги є необґрунтованими, та такими,
що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -

постановив:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строків апеляційного
оскарження, якщо апеляційної скарги не
було подано.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Житомирський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя
М.М.
Семенюк

Повний текст постанови виготовлено: 30
грудня 2014 р.