Справа № 810/5929/14
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

810/5929/14

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року 810/5929/14

м. Київ

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський завод "Трібо" про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі-позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський завод "Трібо" (далі-відповідач) про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 198920,26 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач порушив вимоги ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» і не виконав встановленого нормативу по створенню робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, тому зобов’язаний сплатити до Фонду соціального захисту інвалідів передбачені законом адміністративно-господарські санкції та пеню. Оскільки суму адміністративно-господарських санкцій та пені відповідач добровільно не сплатив, то позивач звернувся до суду з позовом про стягнення сум вказаної заборгованості.

Про дату, час та місце судового розгляду справи сторони були повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач подав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що у 2013 р. подавав до центру зайнятості 12 звітів про наявність вакансій. Однак, центром зайнятості інваліди для працевлаштування до відповідача не направлялись, випадки безпосереднього звернення інвалідів до відповідача з питань працевлаштування чи факти відмови інвалідам у працевлаштуванні відсутні. До суду подав клопотання про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження, проти позову заперечував, у його задоволенні просив відмовити.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд встановив наступні обставини справи та правовідносини, що склалися між сторонами.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Білоцерківський завод "Трібо" згідно з вимогами статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” від 21.03.1991 №875-ХІІ є працедавцем, який зобов’язаний виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2013 рік за формою №10-ПІ, поданого відповідачем до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) на підприємстві фактично за рік - 291; з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - 8; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 12. У цьому звіті відповідачем самостійно не визначено розмір адміністративно-господарських санкцій, що підлягають добровільній сплаті.

Відповідно до листа Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості №957 від 20.06.2014, товариство подавало звітність по формі 3-ПН протягом 2013 року. Вакансії були подані станом на 25.01.2013 на посаду прибиральник виробник приміщень – 6 вакансій; 11.03.2013 на посаду прибиральник виробник приміщень – 6 вакансій; 11.04.2013 на посаду прибиральник виробник приміщень – 6 вакансій; 13.05.2013 на посаду прибиральник виробник приміщень – 6 вакансій; 06.06.2013 на посаду прибиральник виробник приміщень – 6 вакансій; 08.07.2013 на посаду програміст – 1 вакансія, оператор верстатів з програмним керуванням – 2 вакансії, оператор-гальванік на автоматичних та напівавтоматичних лініях – 2 вакансії, токар-напівавтоматник – 1 вакансія, прибиральник виробничих приміщень – 1 вакансія; 30.07.2013 на посаду програміст – 1 вакансія, оператор верстатів з програмним керуванням – 2 вакансії, оператор-гальванік на автоматичних та напівавтоматичних лініях – 2 вакансії, токар-напівавтоматник – 1 вакансія; 04.09.2013 на посаду програміст – 1 вакансія, оператор верстатів з програмним керуванням – 2 вакансії, оператор-гальванік – 1 вакансії; 01.10.2013 на посаду оператор верстатів з програмним керуванням – 1 вакансії, оператор-гальванік на автоматичних та напівавтоматичних лініях – 2 вакансії, токар-напівавтоматник – 1 вакансія, токар-розточувальник – 1 вакансія, шліфувальник – 1 вакансія; 31.10.2013 на посаду оператор верстатів з програмним керуванням – 1 вакансії, оператор-гальванік на автоматичних та напівавтоматичних лініях – 2 вакансії, токар-напівавтоматник – 1 вакансія, токар-розточувальник – 1 вакансія, шліфувальник – 1 вакансія; 04.12.2013 на посаду оператор-гальванік на автоматичних та напівавтоматичних лініях – 2 вакансії, токар-напівавтоматник – 1 вакансія, токар-розточувальник – 1 вакансія, шліфувальник – 1 вакансія. Вакансії, не були укомплектовані з причини не бажання безробітних працевлаштуватись по таких вакансіях. Товариство співпрацює зі службою зайнятості, бере участь у масових заходах: ярмарках вакансій, круглих столах.

На підтвердження виконання обов’язку щодо працевлаштування інвалідів у 2013 р. відповідачем до суду надано відповідні звіти про наявність вакансій за формою З-ПН, які подавались відповідачем до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості, в яких зазначалося про наявність вакансій для інвалідів.

Суму адміністративно-господарських санкцій та пені відповідач на час розгляду справи судом добровільно не сплатив.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту.

Правові засади соціальної захищеності інвалідів в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” (далі - Закон України №875-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України №875-ХІІ з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Статтею 18 Закону України №875-ХІІ встановлено обов’язок для підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону України №875-ХІІ, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При цьому, згідно зі статтею 20 Закону України №875-ХІІ підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Частиною другою статті 20 Закону України №875-ХІІ передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрі України від 31.01.2007 №70, роботодавці сплачують суму адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх реєстрації як юридичних осіб до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки національного банку України за кожний календарний день прострочення.

Відповідно до Наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 року № 420 “Про затвердження форм звітності та інструкцій щодо їх заповнення” формою звітності про наявність вакантних місць на підприємстві є форма № 3-ПН “Звіт про наявність вакансій”, яка подається підприємствами щомісячно до державної служби зайнятості.

Як встановлено судом, відповідач звіту про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів до державної служби зайнятості упродовж одного місяця 2013 р. (лютий) не подавав.

Оскільки відповідач не дотримався вимог, встановлених частиною першою статті 19 Закону України №875-ХІІ, то він зобов’язаний відповідно до закону сплатити до Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції в розмірі середньої річної заробітної плати за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Разом з тим, суд вважає, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов’язковим платежем), обов’язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв’язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. У частині другій наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Суд бере до уваги, що за окремі місяці 2013 р. (лютий, серпень, листопад) звіти за формою 3-ПН не подавалися взагалі, а за окремі місяці 2013 р. (липень, жовтень) відповідачем подавалося по 2 звіти. Суд вважає, що звіти, подані відповідачем 30.07.2013 та 31.10.2013 за місяці, в яких вже подавалися звіти за формою 3-ПН, могли бути реалізовані лише у наступних місяцях, тобто у серпні та у листопаді 2013 року відповідно. Таким чином, за лютий 2013 р. звіт відповідачем не подано взагалі.

Як встановлено судом, на виконання вимог законодавства, відповідачем упродовж 11 місяців вживалися певні заходи для забезпечення працевлаштування інвалідів та недопущення господарського правопорушення; за наявності вакансій відповідач упродовж 11 міс. щомісячно направляв до уповноваженого органу відповідну звітність з інформацією щодо можливості працевлаштування інваліда та створив відповідні робочі місця, але ці робочі місця залишились вакантними.

Суд бере до уваги, що відповідно до частини 2 статті 18-1 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ не підприємство, а державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи для інваліда відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

У зв’язку з цим суд вважає, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування, тому у діях відповідача за період подання ним звітів до центру зайнятості відсутній склад правопорушення, унаслідок чого на нього не може бути покладена відповідальність за відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись, за відмову інвалідів, направлених на працевлаштування, від роботи, а також за не направлення уповноваженими органами додаткової необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватись на створені робочі місця.

З урахуванням наведеного суд визнає необґрунтованими та спростованим твердження позивача про те, що відповідач повинен самостійно здійснювати пошук інвалідів для забезпечення їх працевлаштування.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Докази, що підтверджують компетенцію позивача на звернення до суду з позовом, наявність у відповідача заборгованості, позивачем надано суду та долучено до матеріалів справи.

На день судового розгляду відповідач суму адміністративно-господарських санкцій та пені добровільно не сплатив.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, адміністративний позов підлягає задоволенню частково, оскільки відповідачем подавались звіти до центру зайнятості про вакансії для інвалідів за 11 місяців 2013 року. Це означає, що порушення відповідачем вчинено упродовж одного місяця.

Відповідно до частини четвертої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 11-14, 69-71, 79, 86, 94, 112, 122, 159-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Журавель В.О.