Справа № 809/2436/14
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"23" грудня 2014 р.
справа № 809/2436/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання
Драгомирецького І.М.,

представників позивача: Калуського
міжрайонного прокурора
Івано-Франківської області - Ільківа
Ю.Я., Аверкової Н.О.,

представника відповідача: Калуської
районної ради Івано-Франківської
області - Твардовського С.О.,

представника третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача:
Пійлівської сільської ради Калуського
району Івано-Франківської області - не
з'явився,

представника третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача:
Новицької сільської ради Калуського
району Івано-Франківської області - не
з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
Калуського міжрайонного прокурора
Івано-Франківської області до
Калуської районної ради
Івано-Франківської області, третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача Пійлівська і Новицька
сільські ради Калуського району
Івано-Франківської області, про
визнання протиправним та скасування
рішення районної ради №347-23 від 17.10.2013
року, -

ВСТАНОВИВ:

Івано-Франківським окружним
адміністративним судом відкрито
провадження у справі за позовом
Калуського міжрайонного прокурора
Івано-Франківської області (надалі по
тексту також - позивач, прокурор) до
Калуської районної ради
Івано-Франківської області (надалі по
тексту також - відповідач, районна
рада), третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача Пійлівська і
Новицька сільські ради Калуського
району Івано-Франківської області, про
визнання протиправним та скасування
рішення районної ради №347-23 від 17.10.2013
року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в
порушення вимог частини 2 статті 173,
частини 2 статті 174, частин 6, 8 статті 118,
частин 1, 6 статті 186-1 Земельного кодексу
України, статті 9 Закону України ''Про
державну експертизу землевпорядної
документації'' при відсутності у
проектах землеустрою щодо
встановлення (зміни) меж
адміністративно-територіальних
одиниць Пійлівської і Новицької
сільських рад Калуського району
відповідних висновків обов'язкової
державної експертизи Головного
управління Держземагенства в
Івано-Франківській області, відповідач
17.10.2013 року прийняв рішення №347-23 ''Про
затвердження проектів землеустрою
щодо зміни та встановлення меж
населених пунктів сіл Новицької та
Пійлівської сільських рад'', якими
затверджено проекти землеустрою щодо
зміни та встановлення меж населених
пунктів сіл Новицької та Пійлівської
сільських рад (том 1 а.с. 5-10).

Представники позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали з
підстав, наведених в позовній заяві. У
судовому засіданні надали додаткові
пояснення, виклавши їх письмово (том 2
а.с. 21-24). Зокрема, вказали, що відповідач
як районна рада, до компетенції якої
входять повноваження по прийняттю
рішень про встановлення та зміну меж
адміністративно-територіальних
одиниць оскаржуване рішення прийняла
передчасно без обов'язкової державної
експертизи проектів землеустрою щодо
встановлення (зміни) меж
адміністративно-територіальних
утворень с. Зелений Яр, с. Новиця
Новицької сільської ради і с. Пійло
Пійлівської сільської ради Калуського
району Івано-Франківської області.
Вказане обґрунтовують тим, що в силу
вимог статей 1, 9, частин 2, 4, 5, 8 статті 35
Закону України ''Про державну
експертизу землевпорядної
документації'' та пункту 1.11 Методики
проведення державної землевпорядної
документації державна експертиза
проекту землеустрою щодо встановлення
(зміни) меж
адміністративно-територіальних
одиниць обов'язково проводиться до її
затвердження органами державної влади,
місцевого самоврядування і прийняття
відповідно рішення з даного приводу.
Висновки державної експертизи є
обов'язковими для врахування при
прийнятті відповідного рішення щодо
об'єктів державної експертизи. Просили
позовні вимоги задовольнити, визнавши
протиправним і скасувати оскаржуване
рішення районної ради.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав. У судовому засіданні
пояснив, що у спірних правовідносинах
районна рада, приймаючи рішення №347-23
від 17.10.2013 року, не порушувала положення
частини 2 статті 173, частини 2 статті 174,
частин 6, 8 статті 118, частин 1, 6 статті 186-1
Земельного кодексу України, статті 9
Закону України ''Про державну
експертизу землевпорядної
документації''. На підставі звернень
Пійлівської і Новицької сільської рад,
виготовлених у встановленому законом
порядку трьох проектів землеустрою
щодо встановлення (зміни) меж
адміністративно-територіальних
утворень с. Зелений Яр, с. Новиця
Новицької сільської ради і с. Пійло
Пійлівської сільської ради Калуського
району, які 15.10.2013 року отримали
позитивні висновки Управління
Держземагенства в Калуському районі,
відповідачем на сесії районної ради
17.10.2013 року затверджено відповідні
проекти і внесено зміни до вказаних
адміністративно-територіальних
утворень, прийнявши рішення №347-23.
Представник відповідача не заперечив,
що в силу вимог статті 9 Закону України
''Про державну експертизу
землевпорядної документації'' спірні
три проект землеустрою щодо
встановлення (зміни) меж
адміністративно-територіальних
утворень повинні пройти обов'язкову
державну експертизу, втім, наголоси на
тому, що жодною нормою матеріального
права не зобов'язано проводити таку
експертизу до реалізацією районною
радою своїх повноважень на виконання
вимог статей 173, 174 Земельного кодексу
України, тобто до прийняття рішення про
затвердження таких проектів. Додатково
зазначив, що прокурор пропустив
шестимісячних строк звернення до суду
на оскарження рішення районної ради
від 17.10.2013 року. Положення Методики
проведення державної землевпорядної
документації, на переконання
відповідача, не поширюються на спірні
правовідносини і не є обов'язковими для
районної ради так як остання не є ні
замовником, ні виконавцем, ні
розробником проектів землеустрою щодо
встановлення (зміни) меж
адміністративно-територіальних
утворень. Вважає, що листи Головного
управління Держземагенства в області і
Управління Держземагенства в
Калуському районі від 11 і 15 грудня 2014
року не можуть бути належними та
допустимими доказами, так як вказані
органи державної влади не наділені
повноваженнями надавати правову
оцінку рішенням органів місцевого
самоврядування на предмет їх
законності. Зауважив, що в силу вимог
частини 5 статті 59 Закону України ''Про
місцеве самоврядування в Україні''
оскаржуване рішення, яке містить
ознаки нормативно-правового характеру,
не набрало чинності так як не було
оприлюднено. А відтак, таке рішення є
лише декларацією, не є обов'язковим до
виконання і його вимоги не набрали
чинності, у зв'язку із чим позовні
вимоги прокурора є передчасними. Крім
того, представник відповідача
повідомив, що на розгляді в Калуському
міськрайонному суді перебувають
справи за позовом двох мешканців
Пійлівської і Новицької сільських рад
до вказаних рад і Калуської районної
ради, предметом оскарження в яких є
рішення сільських рад і районної ради
про встановлення (зміни) меж
адміністративно-територіальних
утворень. На переконання відповідача
розгляд вказаних справ має правове
значення для вирішення по суді даного
публічного правового спору за позовом
прокурора. Просив представник
відповідача у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Представники третіх осіб Пійлівської і
Новицької сільських ради Калуського
району усі рази належним чином
повідомлялися про дату, час і місце
проведення судового засідання з
розгляду справи. Втім, жодного разу
такі представники в судове засідання
не з'явилися. Причини своєї неявки не
повідомляли, із клопотаннями про
відкладення розгляду справи чи
розгляду справи без участі
представників третіх осіб, останні до
суду жодного разу не звертався.

Суд за умови належного повідомлення
представників третіх осіб про судове
засідання продовжено розгляд справи
без їх участі.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників позивача і
відповідача, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення щодо них,
дослідивши і оцінивши зібрані по
справі докази, в їх сукупності,
проаналізувавши зміст норм
матеріального права, які врегульовують
спірні правовідносини, суд виходить з
таких підстав та мотивів.

Встановлено, що 17.10.2013 року Калуська
районна рада прийняла рішення №347-23
''Про затвердження проектів
землеустрою щодо зміни та встановлення
меж населених пунктів сіл Новицької та
Пійлівської сільських рад'' (том 1 а.с. 43).

Резолютивною частиною даного рішення
рада вирішила:

'' 1. Затвердити проекти землеустрою
щодо зміни та встановлення меж
населених пунктів сіл Новиця, Зелений
Яр на території Новицької сільської
ради, села Пійло на території
Пійлівської сільської ради Калуського
району Івано-Франківської області.

2. Ввести в межі населених пунктів
земельні ділянки площею:

села Новиця Новицької сільської ради -
25,0665 га,

села Зелений Яр Новицької сільської
ради - 8,1067 га,

села Пійло Пійлівської сільської ради -
165,85 га.

3. Затвердити межі населених пунктів
загальною площею:

села Новиця Новицької сільської ради -
1000,3665 га,

села Зелений Яр Новицької сільської
ради - 110,5067 га,

села Пійло Пійлівської сільської ради -
637,35 га.

4. Контроль за виконанням рішення
покласти на постійну комісію районної
ради з питань агропромислового
розвитку, земельних відносин та
охорони довкілля.''

Прийняттю даного рішення передували
письмові звернення Пійлівської і
Новицької сільських рад Калуського
району №239а від 13.09.2013 року і №217 від
19.09.2013 року, виготовлення трьох
проектів землеустрою щодо
встановлення (зміни) меж
адміністративно-територіальних
утворень с. Зелений Яр, с. Новиця
Новицької сільської ради і с. Пійло
Пійлівської сільської ради Калуського
району, які отримали позитивні
висновки Управління Держземагенства у
Калуському районі №05-07-038.КА, №05-07.037.КА
від 10.10.2013 року і 05-07/42 від 15.10.2013 року
(том 1 а.с. 11-12, 30-32).

В квітні 2014 року Калуською міжрайонною
прокуратурою на виконання завдання
прокуратури Івано-Франківської
області №05-3-174 вих 190 окв-14 від 07.04.2014
року в діяльності органів місцевого
самоврядування в порядку нагляду за
додержанням та застосуванням законів у
відповідача проведено перевірку
додержання вимог Земельного кодексу
України, Закону України ''Про засади
запобігання і протидії корупції'' та
іншого законодавства при прийнятті
рішень у сфері земельних відносин.

Виявлені порушення під час такої
перевірки стали підставою для
звернення позивачем до суду про
визнання рішення відповідача №347-23 від
17.10.2013 року протиправним та скасування.

З приводу дотримання прокурора строків
звернення до суду з вказаним
адміністративним позовом судом 21.08.2014
року постановлено відповідну ухвалу
(том 1 а.с. 132-137).

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

За змістом вимог частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди, серед іншого,
перевіряють, чи прийняті вони на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законність - це соціально-правове
явище, що характеризує організацію і
функціонування суспільства і держави
на правових засадах. Законність - це
правовий режим точного виконання
чинних законів і прийнятих на їх
виконання підзаконних
нормативно-правових актів усіма
суб'єктами права; режим, за якого
забезпечуються права і виконуються
обов'язки людиною, органами державної
влади, місцевого самоврядування і
громадянським суспільством. Основними
засадами законності вважають:
зверхність закону в системі
нормативних актів; найвища юридична
сила належить Конституції України.
Єдина законність означає, що на всій
території України закон однаковою
мірою повинен діяти стосовно до всіх
суб'єктів права. Отже, законність, як
режим відповідності суспільних
відносин чинним законам, що
утворюється завдяки їх здійсненню
суб'єктами права, характеризується
правопорядком.

Основною ознакою законності є
обов'язок виконувати розпорядження
законів і підзаконних правових актів
державними органами і органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими особами, громадянами і
різними об'єднаннями.

Основними принципами законності є:

- єдність, тобто однаковість
розуміння і застосування законів та
підзаконних нормативно-правових актів
на всій території їхньої дії та щодо
однойменних суб'єктів;

- верховенство закону, тобто
регулювання всіх найважливіших
аспектів суспільного та державного
життя законами та відповідність всіх
підзаконних нормативно-правових актів
Конституції та законам;

- контроль за законністю, тобто
наявність дійового механізму
недопущення та усунення будь-яких
порушень законності з боку будь-яких
суб'єктів права;

- неминучість відповідальності за
порушення вимог закону, тобто кожен
випадок порушення закону з боку
будь-якого суб'єкта права повинен
тягнути за собою відповідне реагування
з боку держави, відповідних органів.

Прийняття органами місцевого
самоврядування рішень з недотриманням
норм матеріального права, на
переконання суду, порушує законність і
правопорядок в державі.

Неухильне дотримання законів
забезпечується державою через
відповідні органи державної влади,
правоохоронні органи і органи
контролю, якими на рівні законів надані
відповідні повноваження.

Відповідно до статті 1 Закону України
''Про прокуратуру'' (в редакції Закону на
час звернення позивача до суду і
відкриття провадження у справі)
прокурорський нагляд за додержанням і
правильним застосуванням законів
Кабінетом Міністрів України,
міністерствами та іншими центральними
органами виконавчої влади, органами
державного і господарського
управління та контролю, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевими Радами, їх виконавчими
органами, військовими частинами,
політичними партіями, громадськими
організаціями, масовими рухами,
підприємствами, установами і
організаціями, незалежно від форм
власності, підпорядкованості та
приналежності, посадовими особами та
громадянами здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону
України ''Про прокуратуру'' (в редакції
Закону на час звернення позивача до
суду і відкриття провадження у справі)
на прокуратуру України покладаються
функції представництва інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Положеннями частини 1 і 3 статті 36-1
Закону (в редакції Закону на час
звернення позивача до суду і відкриття
провадження у справі) визначено, що
представництво прокуратурою інтересів
держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист держави у
випадках, передбачених законом.
Підставою представництва в суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень інтересів
держави.

В силу вимог пункту 1 частини 1 і частини
2 статті 19 коментованого Закону
(в редакції Закону на час звернення
позивача до суду і відкриття
провадження у справі) предметом
нагляду за додержанням і застосуванням
законів, серед іншого, є відповідність
актів, які видаються всіма органами,
підприємствами, установами,
організаціями та посадовими особами,
вимогам Конституції України та чинним
законам.

При цьому, перевірка виконання законів
за наявності приводів може проводитися
з власної ініціативи прокурора.

Згідно пунктів 1, 2 частини 5 статті 23
Закону України ''Про прокуратуру'' (в
редакції Закону на час звернення
позивача до суду і відкриття
провадження у справі) прокурор, серед
іншого, може звернутися до суду щодо:

- визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині;

- визнання протиправним рішення чи
окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень.

Ці вимоги кореспондуються з
положеннями частини 5 статті 105 та
абзацу 11 частини 2 статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до яких
адміністративний позов суб'єкта
владних повноважень може містити інші
вимоги у випадках, встановлених
законом, а суд за адміністративним
позовом суб'єкта владних повноважень
може прийняти іншу постанову у
випадках, встановлених законом.

Як вже зазначено судом вище предметом
прокурорського нагляду за додержанням
і застосуванням законів є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, вимогам Конституції
України та чинним законам, а до функцій
прокурора входить представництво
інтересів держави в суді у випадках,
визначених пунктом 1 частини 5 статті 23
Закону.

Відтак, в розгляді даної справи
прокурор наділений правом на захист
інтересів держави. Звертаючись до суду
з вимогами, передбаченими частиною 5
статті 23 Закону України ''Про
прокуратуру'', прокурор діє як посадова
особа органу державної влади. З огляду
на зазначене такі справи, незалежно від
статусу відповідача, предметно
підсудні окружним адміністративним
судам.

У зв'язку із вказаним суд вважає за
необхідне надати правову оцінку
доводам представника відповідача з
приводу не набрання чинності рішення
районної ради №347-23 від 17.10.2013 року в
контексті його офіційного не
оприлюднення, що в свою чергу, як вважає
відповідач, свідчить про відсутність
предмету спору і оскарження.

Судом вже зазначено, що в розгляді
даної справи позивач звернувся до суду,
реалізовуючи повноваження прокурора,
визначені в пункті 1 частини 5 статті 23
Закону України ''Про прокуратуру''.

Суд переконаний, що таке права
прокурора наявне в останнього
незалежно від того, чи рішення
відповідної ради офіційно оприлюднено,
чи ні.

В такій категорії справ (на момент
відкриття провадження) прокурор має
спеціальний правовий статус і
звертаючись до суду, не залежно від
того чи порушує спірне рішення його
права, як це визначено для класичного
позивача, так як прокурор здійснює
нагляд за додержанням і правильним
застосуванням законів, предметом
нагляду якого, серед іншого, є
відповідність актів, які видаються
всіма органами, в тому числі органами
місцевого самоврядування.

Із наявних у матеріалах справи
письмових документів (звернень
сільських ради, протоколу пленарного
засідання двадцять третьої сесії
районної ради від 17.10.2013 року, рішення
ради №347-23 від 17.10.2013 року) судом не
встановлено порушення порядку і
процедури його прийняття.

У спірних відносинах доводи про
нечинність рішення відповідача лише з
підстав його офіційного не
оприлюднення, є недостатніми, оскільки
судом встановлений факт намагання
учасниками правовідносин його
реалізувати.

З'ясовано, що дане рішення районної
ради Новицькою і Пійлівською
сільськими радами взято до відома і
виконання, що мало наслідком намагання
сільських рад через Управління
Держземагенства у Калуському районі
внести відповідні зміни по формі 6-зем
(том 1 а.с. 29; том 2 а.с. 31).

Таким чином, спірне рішення має
нормативно-правовий характер, його
зміст при реалізації і виконанні стане
підставою для виникнення відповідних
нових правовідносин, які поширюються
на невизначене коло осіб. А тому, не
вчинення районною радою необхідних дій
спрямованих на офіційне оприлюднення
такого рішення не може обмежити право
прокурора на звернення до суду із
позовною заявою про визнання його
протиправним чи незаконним.

Чинність оскаржуваного рішення в
розумінні частини 5 статті 59 Закону
України ''Про місцеве самоврядування в
Україні'' матиме значення, якщо до суду
звернеться не прокурор, а інша особа,
яка вважатиме себе учасником таких
відносин, набуде статусу позивача і
вказує на порушення її прав, свобод або
обов'язків спірним рішенням районної
ради.

Незважаючи на вказане, прокурор
наділений правом ставити в судовому
питання про визнання незаконним чи
протиправним нормативно-правового
акта, рішення відповідного органу,
незважаючи на те, чи рішення офіційно
оприлюднено, чи ні.

Щодо вирішення спору по суті суд
зазначає.

За змістом вимог частини 1 статті 140 і
частини 1 статті 144 Конституції України
місцеве самоврядування є правом
територіальної громади - жителів села
чи добровільного об'єднання у сільську
громаду жителів кількох сіл, селища та
міста - самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України. Органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Відповідно до частин 1, 2 і 4 статті 4
Європейської Хартії місцевого
самоврядування, ратифікованої
Верховною Радою України 15.07.1997 року,
головні повноваження і функції
місцевих властей визначаються
конституцією або законом. Однак це
положення не перешкоджає наділенню
місцевих властей повноваженнями і
функціями для спеціальних цілей
відповідно до закону.

Місцеві власті в межах закону мають
повне право вільно вирішувати будь-яке
питання, яке не вилучене із сфери
їхньої компетенції і вирішення якого
не доручене жодному іншому органу.

Повноваження, якими наділяються
місцеві власті, як правило, мають бути
повними і виключними.

Системний аналіз статті 4 Європейської
Хартії місцевого самоврядування
вказує на те, що органи місцевого
самоврядування, в тому числі сільські,
селищні і міські ради, районні і
області ради мають право вирішувати
будь-які питання, включені до їх
повноважень і функцій конституцією або
законами національного законодавства.
Коло таких питань і компетенція
встановлюється в межах, визначених
відповідними законами.

Така правова позиція кореспондується з
рішенням Конституційного Суду України
№7 від 16.04.2009 року у справі №1-9/2009 за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 59
Закону України ''Про місцеве
самоврядування в Україні''.

Відповідно до Конституції України
народ здійснює владу безпосередньо і
через органи державної влади та органи
місцевого самоврядування (частина 2
статті 5 Конституції). Основним Законом
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (частина 1 статті 140
Конституції). Виходячи з цих
конституційних положень у системному
зв'язку з положеннями статті 6
Конституції України про те, що державна
влада в Україні здійснюється на
засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову, Конституційний
Суд України у своєму Рішенні від 26
березня 2002 року визначив
політико-правову природу органів
місцевого самоврядування, які не є
органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України.

Гарантоване державою місцеве
самоврядування здійснюється
територіальною громадою через
сільські, селищні, міські ради, районні
і обласні ради та їх виконавчі органи і
передбачає правову, організаційну та
матеріально-фінансову самостійність,
яка має певні конституційно-правові
межі, встановлені, зокрема, приписами
статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону
України. З аналізу вказаних
конституційних положень слідує, що ці
органи місцевого самоврядування,
здійснюючи владу і самостійно
вирішуючи питання місцевого значення,
віднесені законом до їх компетенції, та
приймаючи рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Главою 1 Розділом ІІ Закону України
''Про місцеве самоврядування в Україні''
встановлена організаційна-правова
основа місцевого самоврядування та
загальна і виключна компетенція
сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до частини 1 статті 43
вказаного Закону передбачена загальна
компетенція районних рад

За змістом частини 2 статті 43 Закону
України ''Про місцеве самоврядування в
Україні'' районні ради можуть
розглядати і вирішувати на пленарних
засіданнях й інші питання, віднесені до
їх відання цим та іншими законами.

Частиною 2 статті 174 Земельного кодексу
України визначено, що рішення про
встановлення і зміну меж сіл, селищ, які
входять до складу відповідного району,
приймаються районною радою за поданням
відповідних сільських, селищних рад.

Вказане свідчить, що до компетенції
районних рад належать повноваження
вирішувати питання про встановлення і
зміну меж сільських рад (їх населених
пунктів), що належать до складу району.

Процедура визначення меж
адміністративно-територіальних
одиниць регламентується насамперед
статтями 173-176 Земельного кодексу
України.

З аналізу чинного законодавства, що
регулює земельні відносини можна
зробити певні висновки щодо порядку
прийняття органами місцевого
самоврядування відповідних рішень на
виконання повноважень, визначених
частиною 2 статті 174 Земельного кодексу
України.

Так, частиною 2 статті 173 вказаного
Кодексу визначено, що межі району, села,
селища, міста, району у місті
встановлюються і змінюються за
проектами землеустрою щодо
встановлення (зміни) меж
адміністративно-територіальних
одиниць. Проекти землеустрою щодо
зміни меж населених пунктів
розробляються з урахуванням
генеральних планів населених пунктів.

Проекти землеустрою щодо встановлення
(зміни) меж
адміністративно-територіальних
утворень є одним із видів документації
із землеустрою, визначених статтею 25
Закону України ''Про землеустрій''.

Статтею 62 даного Закону визначено, що з
метою забезпечення відповідності
документації із землеустрою вихідним
даним та технічним умовам, вимогам
законів України, іншим
нормативно-правовим актам
документація із землеустрою підлягає
державній експертизі. Порядок
здійснення державної експертизи
документації із землеустрою
визначається законом.

Правові, організаційні і фінансові
основи здійснення державної
експертизи землевпорядної
документації та порядок її проведення
визначено Законом України ''Про
державну експертизу землевпорядної
документації''.

Види документації із землеустрою, які
підлягають обов'язковій державній
експертизі землевпорядної
документації визначено статтею 9
даного Закону.

У відповідності до вимог абзацу 3
частини 1 вказаної статті Закону
проекти землеустрою щодо встановлення
(зміни) меж
адміністративно-територіальних
одиниць підлягають обов'язковій
державній експертизі.

Статтею 1 Закону України ''Про державну
експертизу землевпорядної
документації'' визначено, що державна
експертиза землевпорядної
документації (надалі по тексту також -
державна експертиза) - це діяльність,
метою якої є дослідження, перевірка,
аналіз та оцінка об'єктів експертизи на
предмет їх відповідності вимогам
законодавства, встановленим
стандартам, нормам і правилам, а також
підготовка обґрунтованих висновків
для прийняття рішень щодо об'єктів
експертизи.

Згідно частин 2, 4, 5, 8 статті 35 Закону
України ''Про державну експертизу
землевпорядної документації'' висновки
державної експертизи повинні містити
оцінку допустимості та можливості
прийняття рішення щодо об'єкта
державної експертизи і враховувати
соціально-економічні наслідки.

Позитивні висновки державної
експертизи щодо об'єктів обов'язкової
державної експертизи є підставою для
прийняття відповідного рішення
органами виконавчої влади чи органами
місцевого самоврядування, відкриття
фінансування робіт з реалізації
заходів, передбачених відповідною
документацією.

Реалізація заходів, передбачених
документацією із землеустрою та
документацією з оцінки земель, види
яких визначені законом, а також
матеріалами і документацією
державного земельного кадастру щодо
об'єктів обов'язкової державної
експертизи, без позитивних висновків
державної експертизи забороняється.

Висновки державної експертизи після їх
затвердження спеціально уповноваженим
органом виконавчої влади у сфері
державної експертизи є обов'язковими
для прийняття до розгляду замовником і
врахування при прийнятті відповідного
рішення щодо об'єктів державної
експертизи.

Крім того, на виконання Закону України
''Про державну експертизу
землевпорядної документації''
Державним комітетом України із
земельних ресурсів прийнято наказ ''Про
затвердження Методики проведення
державної експертизи землевпорядної
документації'' від 03.12.2004 року №391, який
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 21.12.2004 року за
№1618/10217.

Методика визначає організаційні
засади і вимоги щодо організації та
проведення державної експертизи
землевпорядної документації, ведення
звітності у цій сфері.

Відповідно до пункту 1.11. зазначеної
Методики державна експертиза
проводиться до затвердження органами
державної влади, місцевого
самоврядування або власниками землі
відповідної землевпорядної
документації або до прийняття рішення
про набуття, зміну та припинення прав
на землю та видачі документів, що
посвідчують права на неї.

Згідно статті 22 Закону України ''Про
державну експертизу землевпорядної
документації'' спеціально
уповноваженим органом виконавчої
влади у сфері державної експертизи є
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
земельних відносин.

До повноважень центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин, у
сфері державної експертизи належать
організація та проведення державної
експертизи відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1 Положення про
Державне агентство земельних ресурсів
України, затвердженого Указом
Президента України №445 від 08.04.2011 року
Державне агентство земельних ресурсів
України (Держземагентство України) є
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра аграрної політики та
продовольства України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності.

Розмежування компетенції органів
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів у сфері державної експертизи
визначено пунктом 4 Методики
проведення державної експертизи
землевпорядної документації,
затвердженої наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
№391 від 03.12.2004 року.

У відповідності до вимог підпункту 4.2.
пункту 4 Методики проведення
обов'язкової державної експертизи
проектів землеустрою щодо
встановлення і зміни меж селищ, сіл,
селищних та сільських рад належить до
відання Республіканського комітету по
земельних ресурсах Автономної
Республіки Крим, обласних, Київського і
Севастопольського міських головних
управлінь Держкомзему.

Із зазначеного слідує, що у спірних
відносинах саме на Головне управління
Держземагенства в Івано-Франківській
області покладено повноваження щодо
проведення обов'язкової державної
експертизи землевпорядної
документації.

Згідно змісту наявних в матеріалах
адміністративної справи письмових
листів Головного управління
Держземагенства в Івано-Франківській
області №1968/10/36 від 05.06.2014 року, №4567/10/36
від 15.12.2014 року слідує, що до Головного
управління для проведення державної
експертизи не поступали проекти
землеустрою щодо зміни меж населених
пунктів по Новицькій і Пійлівській
сільських радах (том 1 а.с. 27; том 2 а.с.
28-29).

Системний аналіз коментованих вище
норм закону і підзаконних-нормативно
правових актів вказує на те, що для
реального встановлення і зміни меж сіл,
які входять до складу відповідного
району, необхідно:

- прийняття відповідного рішення
сільської ради;

- виготовлення проекту
землеустрою щодо встановлення (зміни)
меж адміністративно-територіальних
одиниць (до складу якого в тому числі
входить позитивний висновок
Управління Держземагенства в районі);

- проведення і отримання у
Головного управління Держземагенства
в області позитивного висновку
державної експертизи проекту
землеустрою щодо встановлення (зміни)
меж адміністративно-територіальних
одиниць;

- прийняття районною радою рішення
про затвердження проекту землеустрою
щодо встановлення (зміни) меж
адміністративно-територіальних
одиниць.

Саме у вказаній послідовності вчинення
дій і прийняття рішень реалізовуються
положення статті 173 Земельного кодексу
України.

Вказана послідовність є встановлений
законодавством правовий порядок із
зміни меж
адміністративно-територіальних
одиниць, який в однаковій мірі
розповсюджується на сільську раду, як
замовника, на проекту організацію, як
виконавця робіт із виготовлення
проекту землеустрою, на територіальні
органи Держземагенства, як спеціально
уповноваженим органом виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері земельних відносин, і на районну
раду, як вищого органу місцевого
самоврядування, до повноважень якого
входить питання затвердження таких
проектів землеустрою і прийняття з
цього приводу відповідного рішення.

У зв'язку із вказаним є безпідставними
доводи представника відповідача, що
такий підзаконний нормативно правовий
акт як Методика проведення державної
експертизи землевпорядної
документації не може застосовуватися
судом у даній справі.

Не перебування відповідача при
прийнятті оскаржуваного рішення в
статусі замовника, розробника чи
виконавця проекту землеустрою, не
звільняє районну раду від обов'язку
дотримуватися встановленої
законодавством процедури встановлення
і зміни меж
адміністративно-територіальних
одиниць чи утворень.

Дотримання такого законного порядку є
складовою обов'язку визначеного в
частині 2 статті 19 Конституції України.

На переконання суду вказаний обов'язок
включає в себе необхідність володіння
відповідними знання норм
матеріального права і вчинення
активних дій посадовими особами
районної ради перед винесенням питання
(проекту рішення) на голосування по
вивченню пакету документів, які є
підставою для їх прийняття.

Отже, якщо проект із землеустрою
підлягає обов'язковій державній
експертизі, прийняття рішення про
затвердження такої документації із
землеустрою без проведення державної
експертизи є незаконним.

Таким чином, суд погоджується із
доводами представника позивача, що у
відповідності до частини 5 статті 35
Закону України ''Про державну
експертизу землевпорядної
документації'' територіальні органи
Держземагенства України не вправі
вносити зміни до форми 6-зем згідно
оскаржуваного рішення (реалізовувати
заходи, передбачені документацією із
землеустрою) у зв'язку з відсутністю
позитивних висновків державної
експертизи.

З приводу доводів представника
відповідача про перебування на
розгляді в Калуському міськрайонному
суді справ, предметом оскарження в яких
також є рішення районної ради №347-23 від
17.10.2013 року, судом встановлено наступне.

На вимогу суду позивач витребував в
Калуського міськрайонного суду
Івано-Франківської області письмову
інформацію №01-23/2014 від 05.12.2014 року, за
змістом якої справ в порядку
адміністративного та цивільного
судочинства із 17.10.2013 року по даний час,
відповідачем в яких була б Калуська
районна рада, до Калуського
міськрайонного суду не надходило та не
реєструвалось (том 2 а.с. 33).

З приводу формулювання прокурором
прохальної частини позовної заяви про
визнання протиправним та скасування
оскаржуваного рішення, суд зазначає.

Судом вище з'ясовано, що оскаржуване
рішення містить вимоги
нормативно-правовий характер, а за
змістом - є нормативно-правовим актом,
який врегульовує правовідносини
невизначеного колу осіб.

Статтею 171 Кодексу адміністративного
судочинства України
нормативно-правовий акт може бути
визнаний судом незаконним або таким, що
не відповідає правовому акту вищої
юридичної сили, і нечинним.

Аналогічні норми містяться в пункті 10.2
Пленуму Вищого адміністративного суду
України №7 від 20.05.2013 року ''Про судове
рішення в адміністративній справі''.

У зв'язку із тим, що Калуська районна
рада мала право приймати оскаржуване
рішення тільки після отримання
позитивного висновку державної
експертизи по трьох проектах
землеустрою, то рішення №347-23 від 17.10.2013
року є таким, що не відповідає
законодавству - незаконним і підлягає
визнанню нечинним.

В сукупності вище вказаного позовні
вимоги по суті є підставними, а позов
таким, що підлягає задоволенню.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним і нечинним
рішення Калуської районної ради
Івано-Франківської області №347-23 від
17.10.2013 року ''Про затвердження проектів
землеустрою щодо зміни та встановлення
меж населених пунктів сіл Новицької і
Пійлівської сільських рад''.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Складання постанови в повному обсязі
було відкладено на 3 дня. У зв'язку із
чим, постанова в повному обсязі
виготовлена 26.12.2014 року.

Суддя
/підпис/
Чуприна О.В.