Справа № 826/18182/14
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2014-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 грудня 2014 року № 826/18182/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Катющенка В.П.,
суддів: Добрівської Н.А., Шейко Т.І.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної
служби України

про визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
певні дії

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до Державної
міграційної служби України (далі -
відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність
Державної міграційної служби України
щодо здійснення реєстрації його місця
проживання за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України здійснити реєстрацію
його місця проживання за адресою:
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог вказав,
що ним було змінено місце проживання на
місто Севастополь, однак він не може у
виконання Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зареєструвати
своє нове місце проживання.

Ухвалами суду від 25.11.2014 відкрито
провадження в адміністративній справі,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового розгляду
у судовому засіданні.

У судове засідання 23.12.2014 позивач не
прибув, про день, час і місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
надіслав заяву про розгляд справи за
його відсутності.

Представник відповідача у судовому
засіданні 23.12.2014 проти задоволення
позову заперечувала з підстав,
викладених у письмових запереченнях на
позов. Також посилалась на те, що на
звернення позивача від 26.09.2014, яке
надійшло до відповідача 02.10.2014,
останньому було надано повну та
вичерпну відповідь.

Відповідно до частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи наведене, у судовому
засіданні 23.12.2014 суд ухвалив про
продовження розгляду справи в порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
наступне.

ОСОБА_1 з 13.08.2010 по 23.09.2014 був
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, що
підтверджено паспортом громадянина
України серія НОМЕР_1, виданим
Автозаводським РВ Кременчуцького МУ
УМВС України у Полтавській області
23.01.1996.

Відповідно до наданої позивачем до
матеріалів справи копії договору
купівлі-продажу квартири від 23.04.2012,
ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1.

23.09.2014 позивач звернувся з заявою про
реєстрацію місця проживання за
вказаною вище адресою до
Автозаводського РВ у м. Кременчук УДМС
України в Полтавській області, у
задоволенні якої вказаним відділом
було відмовлено на підставі статті 6
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» та п. 2.1 Порядку
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні,
затвердженого наказом МВС України № 1077
від 22.11.2012.

26.09.2014 позивач надіслав до відповідача
звернення, в якому просив відповісти,
яким чином йому виконати вимоги Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» та зареєструвати нове місце
проживання.

Листом № Р-2665/6-14 від 07.10.2014 Державною
міграційною службою України
повідомлено позивача, що у зв'язку з
окупацією Автономної Республіки Крим,
на сьогодні територіальні підрозділи
Головного управління ДСМ в АР Крим та
Управління ДМС в місті Севастополі не
можуть виконувати покладені на них
завдання, зокрема, з питань реєстрації
місця проживання, оскільки припинили
свою діяльність на території цього
півострову. З огляду на викладене,
наразі вирішити порушене позивачем
питання не вбачається за можливе.

Позивач не погоджуючись з такою
відповіддю та вважаючи бездіяльність
відповідача щодо здійснення
реєстрації його місця проживання у
місті Севастополі протиправною,
звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного.

Статтею 33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Законом, який відповідно до
Конституції України регулює відносини,
пов'язані зі свободою пересування та
вільним вибором місця проживання в
Україні, що гарантуються Конституцією
України і закріплені Загальною
декларацією прав людини, Міжнародним
пактом про громадянські та політичні
права, Конвенцією про захист прав
людини та основоположних свобод і
протоколами до неї, іншими
міжнародними договорами України, а
також визначає порядок реалізації
свободи пересування та вільного вибору
місця проживання і встановлює випадки
їх обмеження є Закон України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11.12.2003
№ 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV).

Відповідно до статті 2 наведеного
Закону громадянам України, а також
іноземцям та особам без громадянства,
які на законних підставах перебувають
в Україні, гарантується свобода
пересування та вільний вибір місця
проживання на її території, за винятком
обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця
перебування особи або її відсутність
не можуть бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
обмеження.

Згідно частини 1 статті 6 Закону № 1382-IV
громадянин України зобов'язаний
протягом десяти днів після прибуття до
нового місця проживання зареєструвати
місце проживання.

Статтею 11 вказаного Закону визначено,
що реєстрація місця проживання та
місця перебування осіб здійснюється
органом реєстрації. Центральний орган
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
реєстрації фізичних осіб, затверджує
відповідно до закону порядок
реєстрації місця проживання та місця
перебування осіб в Україні, зразки
документів, необхідних для реєстрації
і зняття з реєстрації місця проживання
та місця перебування.

На виконання положень Закону № 1382-IV
наказом Міністерства внутрішніх справ
України від 22.11.2012 № 1077 затверджено
Порядок реєстрації місця проживання та
місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів, який зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за
№ 2109/22421.

Відповідно до пункту 1.3 наведеного
Порядку та підпункту 20 пункту 4
Положення про Державну міграційну
службу України, затвердженого Указом
Президента України від 06.04.2011 № 405/2011,
реєстрація / зняття з реєстрації місця
проживання/перебування здійснюється
управліннями, відділами (секторами)
Державної міграційної служби України
(далі - ДМС України) в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення (далі -
територіальний підрозділ ДМС України)
у день подання особою документів.
Реєстрація місця проживання особи може
бути здійснена з одночасним зняттям з
реєстрації попереднього місця
проживання. При цьому, Державна
міграційна служба України здійснює
свої повноваження безпосередньо та
через головні управління (управління)
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, управління, відділи
(сектори) міграційної служби в районах,
районах у містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення (пункт 7
Положення).

Згідно статей 12, 13 Закону № 1382-IV свободу
пересування відповідно до закону може
бути обмежено та вільний вибір місця
проживання обмежується в
адміністративно-територіальних
одиницях, які знаходяться на тимчасово
окупованих територіях.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України» від 15.04.2014 № 1207-VII (далі Закон №
1207-VII), тимчасово окупована територія є
невід'ємною частиною території
України, на яку поширюється дія
Конституції та законів України.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 3
наведеного Закону для цілей цього
Закону тимчасово окупованою
територією визначається сухопутна
територія Автономної Республіки Крим
та міста Севастополя, внутрішні води
України цих територій.

Відповідно частини другої статті 6
Закону № 1207-VII оформлення документів,
що підтверджують громадянство України,
посвідчують особу чи її спеціальний
статус, громадянам, які проживають на
тимчасово окупованій території,
здійснює центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері міграції (імміграції та
еміграції), у тому числі протидії
нелегальній (незаконній) міграції,
громадянства, реєстрації фізичних
осіб, біженців та інших визначених
законодавством категорій мігрантів, у
порядку, передбаченому Кабінетом
Міністрів України.

Згідно частини третьої статті 6
наведеного Закону для внесення
відомостей до паспортного документа
про місце проживання або місце
перебування громадян, зазначених у
частині другій цієї статті, може
використовуватися інформація з
Державного реєстру виборців.

Відповідно до частини четвертої статті
6 Закону № 1207-VII за зверненням громадян
України, які проживають на тимчасово
окупованій території або переселилися
з неї, за місцем їх перебування
оформляються і видаються органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері міграції (імміграції
та еміграції), у тому числі протидії
нелегальній (незаконній) міграції,
громадянства, реєстрації фізичних
осіб, біженців та інших визначених
законодавством категорій мігрантів,
довідки, що підтверджують місце їх
перебування. Такі довідки видаються
громадянам у день звернення на
підставі паспорта громадянина України
чи іншого документа, до якого згідно із
Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» вносяться
відомості про реєстрацію місця
проживання, та письмової заяви, в якій
зазначається адреса, за якою
громадянину може бути вручена офіційна
кореспонденція. При цьому відомості
(відмітка) про місце перебування такої
особи не вносяться до її паспорта.
Зразок та порядок видачі довідки, що
підтверджує місце перебування, зразок
письмової заяви, яка подається
громадянином для одержання довідки,
затверджуються центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
міграції (імміграції та еміграції), у
тому числі протидії нелегальній
(незаконній) міграції, громадянства,
реєстрації фізичних осіб, біженців та
інших визначених законодавством
категорій мігрантів.

Згідно статті 40 Конституції України
усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону
України «Про звернення громадян» від
02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР)
громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Передбачене статтею 1 наведеного
Закону право громадян України
кореспондується із встановленими
статтями 14, 15, 19 цього Закону
обов'язками органів державної влади,
місцевого самоврядування та їх
посадових осіб, керівників та
посадових осіб підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, об'єднань громадян, до
повноважень яких належить розгляд заяв
(клопотань), об'єктивно, всебічно і
вчасно перевіряти заяви чи скарги,
приймати рішення відповідно до чинного
законодавства і забезпечувати їх
виконання, письмово повідомляти
громадянина про результати перевірки
заяви чи скарги і суть прийнятого
рішення.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону
№ 393/96-ВР звернення розглядаються і
вирішуються у термін не більше одного
місяця від дня їх надходження, а ті, які
не потребують додаткового вивчення, -
невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти
днів від дня їх отримання. Якщо в
місячний термін вирішити порушені у
зверненні питання неможливо, керівник
відповідного органу, підприємства,
установи, організації або його
заступник встановлюють необхідний
термін для його розгляду, про що
повідомляється особі, яка подала
звернення. При цьому загальний термін
вирішення питань, порушених у
зверненні, не може перевищувати сорока
п'яти днів.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи,
звернення позивача від 26.09.2014
розглянуто відповідачем та 07.10.2014
надано відповідь.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи наведене у сукупності, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову,
оскільки в контексті заявлених
позовних вимог судом не встановлено
порушення прав позивача з боку
відповідача, позаяк його звернення
розглянуто у строк та у порядку,
визначені Законом України «Про
звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР.

Відповідно до частини другої статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

Оскільки відповідачем свідки не
залучалися й судова експертиза не
проводилася, судові витрати з позивача
стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити
повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до частини першої статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими
ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя
В.П. Катющенко

Судді
Н.А. Добрівська

Т.І. Шейко