Справа № 820/16411/14
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 р.Справа № 820/16411/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Основ'янської об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 13.11.2014р.
по справі № 820/16411/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Спецмайстер"

до Основ'янської об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

19.09.2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Спецмайстер" ( далі
по тексту - позивач, ТОВ "Спецмайстер") -
звернулось до суду з адміністративним
позовом, в якому просило скасувати
податкове повідомлення-рішення
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області № від 04.09.2014
р.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 13.11.2014 року
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Спецмайстер" задоволено.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області № від 04.09.2014 р. в повному
обсязі.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позовних
вимог в повному обсязі.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції сторони не прибули, про дату,
час і місце судового засідання
повідомлені своєчасно та належним
чином.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, переглянувши в межах
апеляційної скарги постанову суду та
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено в суді апеляційної
інстанції, що ТОВ фірма "Спецмайстер"
зареєстроване виконавчим комітетом
Харківської міської ради 04.07.2001 р., що
підтверджується свідоцтвом про
державну реєстрацію юридичної особи
серії А00 № 175118, зареєстрований в
органах державної податкової служби з
13.07.2001 р. за № 2554, є платником ПДВ, згідно
свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ
від 20.07.2001 р. № 29875727, індивідуальний
податковий номер 82.

Згідно довідки серії АА № 322946, виданої
Головним управлінням статистики у
Харківській області, позивач має
наступні види діяльності за КВЕД:
виробництво робочого одягу;
виробництво верхнього одягу;
посередництво в торгівлі товарами
широкого асортименту; оптова торгівля
одягом; інші види оптової торгівлі;
роздрібна торгівля в
неспеціалізованих магазинах без
переваги продовольчого асортименту (т.
1 а.с. 11).

Фахівцями Основ'янської ОДПІ м. Харкова
проведена документальна позапланова
перевірка ТОВ фірма "Спецмайстер" щодо
правильності та повноти обчислення
податку на додану вартість по
взаємовідносинам з контрагентом - ТОВ
"НВФ Персона" за період лютий 2014 року, за
результатами якої складено акт від
11.08.2014 р. № 2770/20-38-22-05-08/31557763 (т. 1 а.с. 13-36).

Згідно висновків акту перевірки,
податковим органом встановлена
неможливість підтвердження реального
здійснення фінансово-господарських
операцій та ведення господарської
діяльності у порядку, передбаченому
приписами діючого законодавства
України у перевіряємому періоді між
ТОВ "НВФ "Персона" за період - лютий 2014
року та ТОВ фірма "Спецмайстер" та,
відповідно, неможливість
підтвердження реальності факту
здійснення господарської діяльності в
подальшому до підприємств-покупців, а
саме: ТОВ "Приколотнянський
олійноекстраційний завод" () та АТ "Новоселівський ГЗК" ();

- ст. 1, п. 2 ст. 3, ст.. 4, п. 6 ст. 8, п. 1 та п. 2
ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
від 16.07.1999 р. № 996-XIV, пункту 2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 р. № 88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704, в
частині необхідності організації
бухгалтерського обліку та складання
первинних документів з врахуванням
сутності господарської операції
(відносин); відповідності змісту
операції, що зафіксовані в документах,
реальним обставинам; прийняття до
обліку та виконаних лише документів на
операції, що не суперечать
нормативно-правовим актам, не завдають
шкоди державі, підписаних
уповноваженими на те особами; ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності з обов'язковим
врахуванням вимог, встановлених
відповідними положеннями (стандартами)
бухгалтерського обліку та п. 44.1 ст. 44, п.
185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187,п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п.
198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, ст. 200, п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України, внаслідок
чого зайво включено до складу
податкового кредиту суми ПДВ у розмірі
163,00 грн., у т.ч. за лютий 2014 року у сумі
163,00 грн.

За результатами перевірки
контролюючим органом прийнято
податкове повідомлення - рішення від
04.09.2014 р. № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на суму
203,75 грн., з яких: за основним платежем -
163,00 грн. та за штрафними (фінансовими)
санкціями - 40,75 грн. (т. 1 а.с. 37).

Не погодившись із податковим
повідомленням - рішенням від 04.09.2014 р. №
, позивач звернувся із зазначеним
позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що податкове
повідомлення-рішення Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області № від 04.09.2014 р. прийнято з
порушенням норм податкового
законодавства, тому підлягає
скасуванню.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Підставою для прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
слугував висновок податкового органу
про порушення контрагентом позивача -
ТОВ "НВФ Персона" своїх податкових
зобов'язань, приписів господарського
та цивільного законодавства (моральних
засад). В основу висновку податкового
органу покладено відомості акту
Основ'янської ОДПІ м. Харкова від 28.05.2014
р. № 1494/16-03-22-02-12/38952387 "Про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки ТОВ "НВФ Персона" з питань
дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість за період лютий 2014 року", яким
встановлено неправомірність
формування ТОВ "НВФ Персона"
податкового кредиту у лютому 2014 року та
його завищення на суму 163,00 грн. Таким
чином, відповідач дійшов висновку, що
правочини, укладені позивачем у лютому
2014 року з ТОВ "НВФ Персона", та в
подальшому з підприємствами-покупцями
ТОВ "Приколотнянський
олійноекстракційний завод" та АТ
"Новоселівський ГЗК", мають ознаки
нереальності здійснення.

Відповідно до п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 4
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Пунктом 198.1. ст. 198 Податкового кодексу
передбачено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.2. ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу
України встановлено, що податковий
кредит звітного періоду визначається,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, зокрема, придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, відповідно до п. 201.1. ст. 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
в якій зазначаються в окремих рядках
певні обов'язкові реквізити.

Приписами пункту 201.4. ст. 201 Податкового
кодексу України визначено, що
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі, якщо
на момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

З огляду на викладені норми
Податкового кодексу України можна
дійти висновку про існування декількох
підстав для формування податкового
кредиту, а саме: наявність у платника
податку - покупця належно оформленої
податкової накладної, а також фактичне
виконання господарської операції, за
наслідками якої у платника ПДВ виникає
право на податковий кредит.

З матеріалів справи вбачається, що між
ТОВ фірма "Спецмайстер" (Покупець) та
ТОВ "НВФ Персона" (Продавець) 03.02.2014 р.
укладено договір купівлі-продажу №
0302/01, згідно умов якого позивачем
придбано тканини, матеріали, фурнітуру,
готові текстильні вироби, взуття,
засоби індивідуального захисту (т. 1 а.с.
135-136).

На виконання цього правочину позивачем
надано видаткові накладні, податкові
накладні від 04.02.2014 р., 06.02.2014 р., 07.02.2014 р.
на загальну суму постачання 170915,02 грн.,
картки складського обліку матеріалів,
виписки за особовим рахунком,
товарно-транспортні накладні (т. 1 а.с.
137-139, 160-203, 213-217, 221, 227-229).

Транспортування поставленого товару
відбувалось відповідно до умов
договору № 0302/01 транспортом Покупця -
автомобілем марки ГАЗ 3221, рік випуску -
1999, свідоцтво про реєстрацію
автомобіля: серія САА № 335294, видане
15.12.2009 р. ВРЕР № 13 ГУМВС в Харківській
області, державний номер - АХ9017СА (т. 1
а.с. 134), з оформленням
товарно-транспортних накладних.

Товар був доставлений на орендований
позивачем у TOB "Спеціалізоване
ремонтно-будівельне підприємство № 6"
відповідно до договору оренди № 1/01/08
від 01.01.2008 р. склад площею 164 кв.м, за
адресою: 61003, м. Харків, вул. Кузнечна, 4/6
(т. 1 а.с. 99-103).

Вказаний товар отримано уповноваженою
особою позивача - комірником ОСОБА_1,
який призначений на цю посаду згідно
наказу № 01-08- 01/ОК від 01.08.2011 р. (т. 1 а.с. 96).
При прийнятті товару на облік складені
прибуткові накладні: № 377 від 04.02.2014 р.,
№ 388 від 06.02.2014 р., № 391 від 07.02.2014 р. (т. 1
а.с. 157-159).

Товар придбано позивачем з метою його
подальшого використання у
господарській діяльності - для
виробництва одягу. Списання сировини
до виробництва здійснювалось за
накладною на переміщення № 33 від 10.02.2014
р. (т. 1 а.с. 230) згідно
товарно-транспортної накладної на
переміщення сировини до швейного цеху
підприємства, що знаходиться за
адресою: Полтавська обл., м. Зіньків,
вул. Леніна, 32) за № 1002/1 від 10.02.2014 р. (т. 1
а.с. 231).

Оприбуткування готової продукції на
складі відбувалось за накладною № 1402/1
від 14.02.2014 р. (ТТН № 006156 від 14.02.2014 р.),
накладною № 2803/1 від 28.03.2014 р., (ТТН № 006158
від 28.03.2014 р.) (т. 1 а.с. 132-135).

Як убачається із матеріалів справи,
транспортування сировини до швейного
цеху та готової продукції - на склад в м.
Харкові відбувалось автомобілем ГАЗ
3221, державний номер АХ 9017СА.

Рух сировини з моменту оприбуткування
на склад до моменту відпуску у
виробництво відображений в картках
складського обліку та
обігово-сальдових відомостях за
бухгалтерськими рахунками 201, 281.

Подальша реалізація готової продукції,
виробленої з використанням сировини,
отриманої у лютому 2014 року від TOB "НВФ
Персона", здійснювалось відповідно до
рахунку-фактури № СФ-0002552 від 12.12.2013 р. з
TOB "Приколотнянський
олійноекстракційний завод" з
оформленням наступних первинних
документів: видаткової накладної №
РН-0000236 від 14.02.2014 р., податкової
накладної № 71 від 14.02.2014 р., податкової
накладної № 73 від 21.01.2014 р. (т. 2 а.с. 52, 53,
60, 61).

Продукція відвантажувалась на умовах
самовивозу зі складу позивача
відповідно до умов поставки, вказаних в
рахунку-фактурі.

Відносини між позивачем та TOB
"Приколотнянський олійноекстракційний
завод" в лютому 2014 року згідно
рахунку-фактури № СФ-0002552 від 12.12.2013 р.
відображені в обігово-сальдовій
відомості за бухгалтерським рахунком
361.

Товар відпускався уповноваженою
особою позивача - керівником відділу
постачань ОСОБА_2 , призначеним на цю
посаду згідно наказу № 01-12-01-OK від 01.12.2010
р. (т. 1 а.с. 98).

З боку TOB "Приколотнянський
олійноекстракційний завод" товар
отримував водій ОСОБА_3 на підставі
довіреності № 56 від 31.01.2014 р. (т. 2 а.с. 55).

Оплата за отриманий товар здійснена у
безготівковій формі шляхом
перерахування коштів в сумі 120431,28 грн.

Крім того, реалізація готової
продукції, виробленої позивачем з
використанням сировини, отриманої у
лютому 2014 року від TOB "НВФ Персона",
здійснювалась відповідно до
рахунку-фактури № СФ-0000690 від 24.03.2014 р. з
AT "Новоселівський ГЗК" з оформленням
наступних первинних документів:
видаткової накладної № РН-0000714 від
29.04.2014 р., податкових накладних № 30 від
04.04.2014 р., № 158 від 25.04.2014 р., видаткової
накладної № РН-0000765 від 14.05.2014 р.,
податкової накладної № 37 від 13.05.2014 р.
(т. 2 а.с. 51, 56, 58, 62, 63, 64).

Відносини між позивачем та AT
"Новоселівський ГЗК" у квітні, травні 2014
року згідно рахунку-фактури № СФ-0000690
від 24.03.2014 р. відображені в
обігово-сальдовій відомості за
бухгалтерським рахунком 361.

Транспортування товару, поставленого
позивачем, відбувалося на умовах
самовивозу відповідно до умов
поставки, наведених в рахунку-фактурі.
Товар відпущено уповноваженою особою
позивача - комірником ОСОБА_1 , а
отримано товар з боку AT
"Новоселівський ГЗК" начальником ОМТС
ОСОБА_5 на підставі довіреності № 217 від
29.04.2014 р. та довіреності № 231 від 13.05.2014 р.
(т. 2 а.с. 57, 59).

Оплата за отриманий товар була
здійснена у безготівковій формі
шляхом перерахування коштів в сумі
62611,08 грн.

Положеннями п.44.1 ст.44 Податкового
кодексу України визначено, що для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, виходячи із системного аналізу
вказаних норм, для підтвердження даних
податкового обліку можуть братись до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції. Тобто,
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість має бути підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків. При цьому,
оцінюватись при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку.

Колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що вказані первинні
документи за своєю формою та змістом
відповідають вимогам чинного
законодавства, засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань з
оплати вартості товарів та послуг за
вказаним правочином шляхом
перерахування грошових коштів.

Таким чином, факт реальності понесення
позивачем витрат у спірних
правовідносинах підтверджений
матеріалами справи.

Також, колегія суддів вважає за
необхідне зауважити на той факт, що
відповідачем ні під час розгляду
справи в суді першої інстанції, ні до
суду апеляційної інстанції не було
надано доказів на підтвердження
фальшивості зазначених документів, або
на невідповідність відомостей,
зазначених в цих первинних документах,
фактичним обставинам, або на
відсутність у контрагента статусу
платника ПДВ на момент вчинення та
виконання правочину, або на завищення
вартості робіт чи послуг, або на
несумісність зазначених в документах
робіт чи послуг з власною
господарською діяльністю ТОВ
"Спецмайстер". У ході перевірки
відповідачем не встановлено
проведення ТОВ "Спецмайстер" збиткових
операцій, невикористання у власній
господарській діяльності товарів
(послуг), отриманих від контрагента,
взаємопов'язаності позивача та
вказаного контрагента, обізнаності
щодо обставин господарювання один
одного, вчинення ними узгоджених дій
щодо отримання будь-якої вигоди (в тому
числі і податкової).

З огляду на викладене, матеріалами
справи підтверджено факт виконання
позивачем та його контрагентом - ТОВ "
НВФ Персона" зобов'язань за спірним
правочином. Копії первинних і
розрахункових документів не мають
дефектів форми, змісту або походження,
які в силу ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", ст.ст.44, 201
Податкового кодексу України, п.2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та його
контрагентами і правомірність
нарахування податкового кредиту
відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Крім того, відповідно до вимог ст. 4
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
одним із принципів бухгалтерського
обліку є превалювання суті над формою,
тобто операції обліковуються
відповідно до їх суті, а не лише з
урахуванням юридичної форми.

Реальність вказаної господарської
операції підтверджується наданими
підприємством позивача первинними
бухгалтерськими документами, перелік
яких зазначено вище.

З приводу твердження суб'єкта владних
повноважень в акті перевірки та в
апеляційній скарзі про відсутність
факту реального вчинення
господарських операцій через висновки
акту Основ'янської ОДПІ м. Харкова від
28.05.2014 р. № 1494/16-03-22-02-12/38952387 "Про
результати документальної
позапланової виїзної перевірки ТОВ
"НВФ Персона" з питань дотримання вимог
податкового законодавства з податку на
додану вартість за період лютий 2014
року", колегія суддів зауважує на таке.

Належними та допустимими в розумінні
ст.124 Конституції України, ст.70 КАС
України доказами факту вчинення
платником податків нікчемного
правочину або факту відображення в
обліку показників господарських
операцій, які в дійсності не відбулись,
можуть бути або обвинувальний вирок
суду по кримінальній справі (оскільки
діяння платника податків по
протиправному заволодінню майном
іншої особи або ухиленню від сплати
податків, тобто вчинення нікчемного
правочину, є об'єктивною стороною
злочинів, передбачених ст.191 КК України
та ст.212 КК України), або рішення суду у
справі про стягнення одержаного за
нікчемним правочином (оскільки
наслідком вчинення платником податків
нікчемного правочину відповідно до
ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу
України є застосування
конфіскаційного заходу у вигляді
стягнення одержаного за нікчемним
правочином), або рішення суду про
визнання правочину недійсним (оскільки
відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави і суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Разом з тим, під час розгляду справи
відповідачем не надано до суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
відносно посадових (службових) осіб
платника податків або за викладеними в
акті фактами діяльності платника
податків, наявності обвинувального
вироку суду, рішення суду про стягнення
одержаного за нікчемним правочином,
наявності рішення суду про визнання
правочинів недійсними.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 70
Кодексу адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на податковий
кредит та/або бюджетне відшкодування;
добросовісність дій платника податку,
яка полягає у відповідності вчинених
ним дій, а також реальність усіх даних,
наведених у документах, що надають
право на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування.

Колегія суддів зазначає, що в силу
закону отримання податковим органом
акту перевірки, в якому викладені
висновки про наявність ознак фіктивної
господарської діяльності, відсутність
факту реального вчинення
господарських операцій, вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, акт перевірки контрагента не
має преюдиціального значення при
розгляді справи судом та не є
документом, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Крім того, зазначені відповідачем
обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи, оскільки позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог ст.
61 Конституції України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про те, що господарські
операції між позивачем та ТОВ "НВФ
Персона" мали реальний характер,
діяльність позивача була спрямована на
отримання економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарської операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

За змістом ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Проте, всупереч наведеним положенням,
відповідачем не доведено
правомірність оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів апеляційної інстанції зазначає,
що обставини, які викладені
відповідачем в акті перевірки,
неможливо кваліфікувати як порушення,
що передбачені п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п.
187.1 ст. 187,п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3,
п. 198.6 ст. 198, ст. 200, п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України.

Колегія суддів зазначає, що відповідач
не довів ні в ході перевірки
господарської діяльності ТОВ
"Спецмайстер", ні в судовому засіданні
відсутність наміру платника податків
одержати економічний ефект у
результаті господарської діяльності.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що донарахування позивачу
суми податку на додану вартість в
розмірі 163,00 грн. документально та
нормативно не підтверджено.

Зважаючи на те, що відсутні підстави
для донарахування суми податкового
зобов'язання з ПДВ за основним
платежем, тому відсутні підстави для
застосування відносно позивача
штрафних санкцій.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції щодо скасування
податкового повідомлення-рішення
Основ'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області № від 04.09.2014
р.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Колегія суддів вважає, що постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від 13.11.0214 року
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог апелянта - відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 13.11.2014р. по
справі № 820/16411/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Курило Л.В.Судді
Русанова В.Б. Присяжнюк О.В.