Справа № 807/2702/14
Суддя: Рейті С.І.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 рокум. Ужгород№ 807/2702/14

Закарпатський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Рейті С. І.

при секретарі судового засідання -
Шмідзен І.Ю.

за участю представників

позивача: ОСОБА_1, адвокат ОСОБА_3

відповідача: Радь О.І. (довіреність
від 10.02.2014 року № 16)

перекладача: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Головного
управління Державної міграційної
служби у Закарпатській області про
визнання протиправним та скасування
рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 22 грудня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини Постанови. Постанова в повному
обсязі складена 29 грудня 2014 року.

ОСОБА_1, громадянин Гвінеї (далі -
позивач), звернувся до Закарпатського
окружного адміністративного суду з
позовом до Головного управління
Державної міграційної служби в
Закарпатській області (далі -
відповідач, ГУ ДМС в Закарпатській
області), яким просить визнати
неправомірним та скасувати наказ ГУ
ДМС в Закарпатській області про
відмову в оформлені документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 15.08.2014 року №
96/б.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
рішення про відмову в оформленні
документів про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту на стадії попереднього
розгляду заяви є таким, що прийняте без
повної оцінки основних елементів заяви
про захист у їх співвідношенні із
інформацією про країну походження
заявника та суперечить положенням
статей 1 і 8 Закону України "Про біженців
або осіб, які потребують додаткового
захисту", нормам Правилу розгляду заяв
про оформлення документів та не
відповідає засадам обґрунтованості,
добросовісності та пропорційності
рішень органів державної влади, що є
складовими конституційних принципів
законності та верховенства права.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
з підстав, наведених у позовній заяві,
просять позов задовольнити.

Відповідач надав суду заперечення
проти позову (лист представника ГУ ДМС
в Закарпатській області Радь О.І. (що
діє на підставі довіреності, копія якої
наявна в матеріалах справи) від 11.09.2014
року), яким просить суд відмовити у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на ту обставину, що на
основі всебічного вивчення наданих
ОСОБА_1 матеріалів, співбесід по
уточненню викладених позивачем фактів,
та аналізу ситуації в країні
походження 14 серпня 2014 року головним
спеціалістом відділу у справах
біженців управління у справах біженців
ГУ ДМС України в Закарпатській області
в Закарпатській області складено
висновок щодо прийняття рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки,
твердження позивача про те, що щодо
нього були застосовані погрози з боку
родичів з етнічної групи коньяку щодо
фізичного знищення через перехід в
християнство що змусило виїхати з
країни його походження викликають
сумнів і не можуть вважатися
достовірними чи правдоподібними.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечив,
просить суд відмовити в його
задоволенні.

Заслухавши пояснення позивача та
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких грунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні адміністративного позову,
виходячи з наступного:

Наказом ГУ ДМС в Закарпатській області
від 15.08.2014 року за № 96/б відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (в зв'язку з очевидно
необґрунтованою заявою) громадянину
Гвінеї ОСОБА_1, та згідно повідомлення
ГУ ДМС в закарпатській області від
15.08.2014 року за № 34 позивачеві
повідомлено про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно преамбули Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 8 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними
змінами та доповненнями, далі - Закон3671)
- цей Закон визначає порядок
регулювання суспільних відносин у
сфері визнання особи біженцем, особою,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3671,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, особа,
яка потребує додаткового захисту -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, не надається,
визначені ст. 6 Закону 3671, зокрема, не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1
ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону 3671
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону 3671,
рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
керівника органу міграційної служби.

Як вбачається з протоколу співбесіди
від 11.08.2014 року та висновку працівника
щодо прийняття рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, Під час розгляду матеріалів
справи громадянина Гвінеї ним було
повідомлено, що він народився 13 грудня
1988 року в місті Конакрі, Гвінея, коньяку
за національністю, сповідує
християнство, католицизм, освіта вища,
неодружений.

При зверненні заявником до органу
міграційної служби надано довідку № 23
від 04.08.2014 року, видану Волинським
пунктом тимчасового перебування
іноземців та осіб без громадянства, які
незаконно перебувають в Україні, про
те, що Саньо Ерік Джуніор перебував з
30.08.2013 року по 04.08.2014 року в Пункті, а
також довідку № 15 від 04.08.2014 року про те,
що відповідно до висновку Управління
ДМС України у Волинській області д
23.07.2014 року він має право для подачі
заяви на отримання посвідки на
тимчасове проживання в Україні
відповідно до частини 15 ст.5 Закону
України "Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства". На момент
подачі заяви заявник вищевказаним
правом не скористався.

У заяві про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту від 6 серпня 2014 року заявник
вказує, що виїхав з Гвінеї оскільки мав
дві проблеми: етнічну та релігійну.
Заявник зазначає, що належить до
етнічної групи коньяку, народився
мусульманином, однак згодом прийняв
християнство. Прибув в Україну на
підстав студентської візи, тобто з
метою навчання.

Заявник у заяв-анкеті зазначає, що
піддавався насиллю з боку етнічної
групи коньяку, до якої сам належить,
через зміну релігії. Під час співбесіди
заявник надав загальні відомості

про міжетнічні стосунки в Гвінеї. У
свою чергу він виріс у сім'ї, де мати
сповідували християнство, а батько
іслам, через пі протиріччя та
належність до різних етнічних груп
батьки розлучились. У 2010 ропі заявник
змінив релігію: прийняв християнство, а
також змінив прізвище та ім'я.

Відповідно до інформації по країні
походження щодо етнічного складу
населення Гвінея є поліетнічною
країною та факти викладені заявником
про те, що його місцем проживання і
громадянської належності є Гвінея, а
також, що він належить до етнічної
групи коньяку, можуть вважатися
правдоподібними.

Під час співбесіди заявник повідомив,
що був свідком міжетнічних заворушень
у 2012 році в місті Нзерекоре і сам з
шкільних років потерпав через
міжетнічний конфлікт в країні. Коли
директором школи ставав представник
кпелле, заявник змінював школу, і
переходив до школи, де директором був
представник етнічної групи коньяку.

Виходячи з пояснень, даних заявником
під час співбесіди, він з 2009 року
проживав та навчався в Конакрі,
проживаючи в тітки, після розлучення
батьків. До міста Нзерекоре заявник
їздив на вихідні, відвідуючи матір.
Заявник навчаючись в університеті
зазначив, що мали місце утиски
студентів з числа коньяку з боку
представників етнічної групи кпелле.
Як зазначив заявник, після подій 06.02.2012
року, коли мав місце конфлікт в
Нзерекоре на етнічному так
міжконфесійному ґрунті, він вирішив
покинути країну. Підтвердження факту
про події 06.02.2012 року в Нзерекоре не
знайшло відображення у відкритих
джерелах.

Таким чином, хоча інформація по країні
походження підтверджує ряд фактів
названих заявником, на підтвердження
факту утисків через належність до
національності коньяку, заявник не
надав правдоподібних свідчень, щоб
довести, що саме він конкретно був
причетний до актів насилля, пов'язаних
з його етнічною належністю.

У зв'язку з цим, твердження заявника про
те, що щодо нього були застосовані
погрози з боку родичів з етнічної групи
коньяку щодо фізичного знищення через
перехід в християнство що змусило
виїхати з країни його походження
викликають сумнів і не можуть
вважатися достовірними чи
правдоподібними.

На основі всебічного вивчення наданих
заявником матеріалів, співбесід по
уточненню викладених заявником фактів,
та аналізу ситуації в країні
походження можна зробити висновок, що
заявник не надав правдоподібні
твердження щодо обставин своєї справи.

Громадянин Гвінеї Саньо Ерік Джуніор
не навів також будь-якої аргументації
свого побоювання у разі повернення на
батьківщину, які б ґрунтувалися на
реальних подіях, або інших доказів
того, що ці побоювання є обґрунтованими
та відповідають вимогам пунктів 1 та 13
частини першої статті 1 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового чи тимчасового захисту".

Зазначені заявником у матеріалах
справи факти не дають підстав вважати,
що він був причетний до подій, через які
б мала обґрунтований страх утисків,
переслідувань, погроз, нелюдського
поводження, чи дискримінації.

З огляду на той факту що агентом
переслідування заявника є родина, в
особі його батька, який є водієм,
проживаючи переважно в Габоні, то
заявник міг проживати в Конакрі, або в
іншій частині Гвінеї. До того ж після
переходу в християнство заявник змінив
свої анкетні дані, що унеможливлює його
пошук особами, з числа родини в такій
країні як Гвінея.

У даному випадку, виходячи з
вищенаведеного, заявник не навів
достатньої аргументації своїм
побоюванням, або інших доказів того, що
ці побоювання є обґрунтованими. У
зв'язку з тим, що жодного конкретного
факту особистого переслідування не
навів, аналіз матеріалів справи
заявника свідчить, що його побоювання
стати жертвою переслідування у зв'язку
з переходом до християнства, є
необґрунтованими.

А відтак, стосовно громадянина Гвінеї,
ОСОБА_1 прийнято рішення по відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем та
особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з необґрунтованістю
заяви.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону 3671,
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 цього Закону, а
також, якщо заяви носять характер
зловживання: якщо заявник з метою
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, видає
себе за іншу особу, а так само за
заявами, поданими особами, яким було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених пп. 1
чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо
зазначені умови не змінилися

Підтвердження обґрунтованості
побоювань переслідування можуть
отримуватись від особи, яка шукає
статусу біженця, та незалежно від неї -
з різних достовірних джерел
інформації, наприклад із резолюцій
Ради Безпеки ООН, документів і
повідомлень Міністерства закордонних
справ України, інформації, зібраної та
проаналізованої Державним комітетом
України у справах національностей та
релігій, Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців, інших
міжнародних, державних та неурядових
організацій, із публікацій у засобах
масової інформації.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року поняття "біженець"
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Під час
розгляду особової справи шукача
притулку, органом міграційної служби
встановлено відсутність у позивача
об'єктивної сторони критерію побоювань
стати жертвою переслідувань, який є
визначальним, оскільки позивачем не
надано жодного доказу того, що ці
побоювання є реальними.

Крім того, є обґрунтовані підстави
вважати, що позивач має ознаки особи,
яка відповідно до пункту 62 Керівництва
з процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців (згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року та Протоколом щодо статусу
біженців 1967 року) є економічним
мігрантом. Так, пункт 62 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців (згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року та Протоколом щодо статусу
біженців 1967 року) дає визначення
відмінності економічного мігранта від
біженця, а саме: якщо особа добровільно
залишає свою країну, щоб поселитися в
іншому місці. Така особа може
керуватися в своїх діях бажанням змін
або пригод, сімейними або іншими
причинами особистого характеру. Якщо
особа переїжджає виключно з
економічних міркувань, то вона є
економічним мігрантом, а не біженцем.

При цьому суд враховує, що перебуваючи
в Україні з січня 2012 року позивач
звернувся з заявою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, тільки 6 серпня 2014
року, крім того в анкеті та протоколі
співбесіди вказав, що з Гвінеї виїхав
офіційно на підставі наявного
закордонного паспорту, на територію
України попав територію Туреччини,
Марокко та Сенегалу, та мав намір
потрапити на територію Угорщини, в
зв'язку з чим суд критично відноситься
до реальність побоювань
переслідування позивача та його намір
отримати в Україні статус біженця.

Частиною 7 ст. 7 Закону 3671 передбачено,
що до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців" від 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

Зважаючи на Закон України "Про
загальнодержавну програму адаптації
законодавства України до
законодавства Європейського Союзу" від
18.03.2004 року, суд вважає за необхідне
зазначити, що згідно п. 5 ст. 4 Директиви
Ради Європейського Союзу "Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається" від 27.04.2004
року - заяви є обґрунтованими, якщо
виконуються такі умови: заявник зробив
реальну спробу обґрунтувати свою
заяву; усі важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

В матеріалах справи відсутні
документи, які б свідчили про наявність
підстав для надання позивачу статусу
біженця, а ті, які характеризують
загальне положення в країні походження
позивача, не містять конкретних
відомостей про його утиски.

При цьому судом відхиляються доводи
представника позивача щодо
поверхневого підходу до процедури
розгляду заяви позивача про звернення
за захистом та упереджене ставлення до
нього, оскільки орган міграційної
служби не провів належну перевірку
викладених позивачем доводів, виходячи
з наступного: вищенаведені норм
законодавства України та роз'яснення
міжнародних організацій вказують, що
обов'язок надання підтвердження або
доказів викладеного покладається, в
першу чергу, на особу, яка висловлює це
твердження (на заявника). При цьому,
згідно ч. 8 ст. 9 Закону 3671, у разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації, поданої
заявником, необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів орган міграційної служби
має право звертатися з відповідними
запитами до органів Служби безпеки
України, інших органів державної влади,
органів місцевого самоврядування та
об'єднань громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Таким чином, право органів міграційної
служби та центрального органу
виконавчої влади з питань міграції
звертатись до зазначених органів
з'являється у разі виникнення сумнівів
щодо достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів і є
в даному випадку дискреційним
повноваженням (та є правом органу, а не
його обов'язком). Під дискреційним
повноваженням суд розуміє
повноваження, яке адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду -
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин (Рекомендація Комітету
Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнята Комітетом Міністрів 11 березня
1980 року на 316-й нараді заступників
міністрів). Однак, в даному випадку
позивачем не надано жодних доказів на
підтвердження своїх пояснень, в зв'язку
з чим не було підстав для їх перевірки
(в зв'язку з відсутністю документів, які
можливо перевірити в порядку,
встановленому ч. 8 ст. 9 Закону 3671).

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку, що наявність в Гвінеї
міжконфесійних конфліктів не може бути
твердженням того, що переслідування за
належність до тієї чи іншої релігії (за
їх наявності, оскільки суду не надано
жодних доказів на підтвердження
наведеного) мали місце відносно
позивача в країні походження, а його
посилання на те, що його повернення на
Батьківщину може загрожувати його
життю, суд не може прийняти до уваги,
оскільки вони не підтверджуються
ніякими достовірними доводами і носять
характер припущення.

При цьому суд критично ставиться до
наданого в якості доказу листа, нібито
отриманого родичами позивача в Гвінеї,
оскільки з тексту такого неможливо
ідентифікувати ні відправника листа,
ні адресу направлення та отримання
такого, ні даних родичів (яким лист
направлявся), відтак, поява такого
листа лише через два роки після виїзду
позивача з країни та вже під час
розгляду справи не дозволяє дійти
висновку про допустимість такого в
якості доказу переслідування позивача
в країні походження.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача. Відповідачем доведено
правомірність оскаржуваного рішення
та, за наведених обставин, позовні
вимоги є необґрунтованими, суперечать
матеріалам справи та вимогам
законодавства та в їх задоволенні слід
відмовити.

Згідно ч. 2 ст. 94 КАС України, в зв'язку з
відсутністю документально
підтверджених судових витрат
відповідача, судові витрати по справі
не стягуються.

Керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 94, 160, 163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволені адміністративного
позову ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби у
Закарпатській області про визнання
протиправним та скасування рішення -
відмовити.

2. Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 КАС
України, та може бути оскаржена до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Закарпатський окружний
адміністративний суд в порядку та
строки, встановлені ст.186 КАС України.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі відповідно до ст. 160 КАС України -
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови (копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до суду апеляційної
інстанції).

Суддя С.І.
Рейті