Справа № 2а-22446/10/0570
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/5600/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Вербицька О.В. Ланченко
Л.В.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Приватного підприємства «Аривира»

на постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 11.05.2011 р.

та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 05.10.2011 р.

у справі №2а-22446/10/0570

за позовом Приватного підприємства
«Аривира»

до Жовтневої міжрайонної державної
податкової інспекції м. Маріуполя

про визнання незаконними дій, визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Приватне підприємство «Аривира» (далі -
позивач) звернулось до суду з позовом
до Жовтневої міжрайонної державної
податкової інспекції м. Маріуполя (далі
- відповідач) про визнання незаконними
дій, визнання недійсними податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 11.05.2011 р.,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 05.10.2011 р., відмовлено у задоволенні
позовних вимог.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, позивач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Відповідач письмових заперечень на
касаційну скаргу позивача до суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено невиїзну документальну
перевірку позивача з питань
підтвердження отриманих від платника
податків ПП «Максіма» відомостей за
період з 01.01.2009 р. по 31.03.2010 р., про що
складено акт від 16.08.2010 р. №2072/23-2/31674403,
яким встановлено порушення позивачем
вимог п.3.1 ст.3, п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», що призвело до
безпідставного включення позивачем до
складу податкового кредиту січня,
березня, вересня-грудня 2009
року, березня 2010 року суми податку на
додану вартість у розмірі 15 283,31 грн.
сплачених у ціні придбаних товарів у ПП
«Максіма» та п.5.1 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств», у результаті чого
підприємством занижено податок на
прибуток на 19 104,14 грн., у т.ч. по
періодах: за І квартал 2009 року на 2 541,66
грн., за ІІ квартал 2009 року на 5
562,49 грн., за ІV квартал 2009 року на 9 333,33
грн., за І квартал 2010 року на 1 666,66 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкові
повідомлення-рішення від 07.09.2010 р.
№/0, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
прибуток у розмірі 25 987,47 грн., у тому
числі 19 104,14 грн. за основним
платежем та 6 883,33 грн. штрафних
(фінансових) санкцій, а також №/0,
яким визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 22 924,97 грн., у тому
числі 15 283,31 грн. за основним платежем та
7 641,66 грн. штрафних
(фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття
спірних податкових повідомлень-рішень
слугував висновок податкового органу
про те, що позивачем включено до складу
валових витрат та податкового кредиту
з податку на додану вартість вартість
товарів, отриманих від ПП
«Максіма» за нікчемним правочином.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій
виходили з відсутності первинних
документів, які підтверджували б
реальність вчинення господарських
операцій позивачем з ПП «Максіма».

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та ПП «Максіма» укладено ряд
договорів на транспортно-експедиційне
обслуговування при перевезенні
автомобільним транспортом,
перевезення вантажу.

На підтвердження отримання позивачем
послуг по перевезенню вантажу від
ПП «Максіма» позивачем надані
податкові накладні, оплата позивачем
отриманих послуг підтверджується
відповідними банківськими виписками
та платіжними дорученнями.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 ст. 5 вказаного Закону
встановлено, що до складу валових
витрат включаються: суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із нормою абз. 4 п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Отже, виходячи з положень Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», до складу валових витрат
включаються будь-які витрати, які
пов'язані з господарською діяльністю
платника податку та підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами.

Документи та інші дані, що спростовують
реальність здійснення господарської
операції, яка відображена в
податковому обліку, повинні
оцінюватися з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - змісту
послуг, що надаються, їх обсягу, тощо.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього ж Закону визначено
первинний документ як документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Зміст наведених правових норм свідчить
на користь висновку, що наявність
первинних документів, які відповідають
вимогам ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», дійсно є
необхідною умовою для включення
понесених витрат до складу валових, але
не достатньою, оскільки відповідно до
п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
право на включення витрат до складу
валових у платника податку виникає із
сукупності юридичних фактів, одними з
яких є придбання платником товарів
(послуг) в обсягах, які зазначені в
первинних документах, а також з метою,
яка пов'язана з господарською
діяльністю платника податку.

Посилаючись на правомірність
формування витрат спірного періоду по
результатам виконання господарських
взаємовідносин з ПП «Максіма», позивач
вказує на вилучення у ПП «Максіма»
первинних документів співробітниками
ГВПМ ДПІ у м. Маріуполі на підставі
протоколу виїмки від 02.12.2009 р.

Разом з тим, як встановлено судами
попередніх інстанцій, працівниками
ГВПМ ДПІ в м. Маріуполі вилучені
первинні фінансово-господарські та
бухгалтерські документи ПП
«Максіма», підтверджуючі ведення
господарської діяльності у період з
січня 2006 року по жовтень 2009 року.

Тобто, документи за період з листопада
2009 року по березень 2010 року вилучено не
було. Вказані документи не були надані
і до перевірки.

Так, відповідно до п.1.7 ст. 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п.п. 7.4.5 п. 7.4 вказаної статті не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п.п. 7.2.6
цього пункту).

Правовий аналіз наведених нормативних
положень дає підстави для висновку, що
підставами для включення до складу
податкового кредиту відповідних сум
податку на додану вартість є наявність
належним чином оформлених первинних
документів, у той же час наявність
таких документів дійсно є обов'язковою
обставиною для визначення
правильності формування податкового
кредиту, але не вичерпною.

Відповідні наслідки у податковому
обліку платника податків створює не
сам факт наявності первинних
документів, а фактична поставка товару
або послуг.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що надані позивачем
документи, як то - податкові накладні,
банківські виписки та платіжні
доручення не вказують на фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю.

Наявність формально складених, але
недостовірних первинних документів,
відповідність яких фактичним
обставинам спростована належними
доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Крім того, до матеріалів справи надані
розшифровки податкових зобов'язань та
податкового кредиту до податкових
декларацій з податку на додану
вартість у розрізі контрагента ПП
«Максіма» за перевіряємий період, у
яких позивач в переліку контрагентів
відсутній.

Отже, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
неправомірність включення позивачем
до складу валових витрат витрат
понесених у результаті господарських
операцій із ПП «Максіма» та формування
на їх підставі податкового кредиту, з
огляду на те, що вказані господарські
операції не підтверджені належним
чином оформленими первинними
документами.

З огляду на викладене, обґрунтованими є
висновки судів першої та апеляційної
інстанцій про правомірність прийнятих
контролюючим органом податкових
повідомлень-рішень та відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного
підприємства «Аривира» залишити без
задоволення.

2. Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 11.05.2011 р. та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 05.10.2011 р. у
справі №2а-22446/10/0570 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Вербицька О.В. Ланченко Л.В.