Справа № 2а-1979/10/2670
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/59824/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І. (дповідач), Лиски Т.О.,
Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
касаційного провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_4 до Кабінету Міністрів України,
Міністерства фінансів України,
Державної судової адміністрації
України, Державної казначейської
служби України про визнання
бездіяльності протиправною, стягнення
недоплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и в :

У лютому 2010 року позивач звернуся до
суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог вказував,
що він є суддею апеляційного суду
Полтавської області і відповідно до
Конституції України, Законів України
«Про статус суддів» та «Про судоустрій
України» судді гарантується належний
рівень правового захисту,
матеріального та соціального
забезпечення, що є гарантіями
незалежності судді. При цьому позивач
зазначав, що при встановленні розміру
його посадового окладу застосовуються
вимоги п.4-1 постанови Кабінету
Міністрів України від 31 грудня 2005 року
№ 1310 «Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року №865», які визнано
протиправними і скасовано судовими
рішеннями, що набрали законної сили.

Позивач вважає, що при застосуванні
вказаних норм обмежено розмір його
заробітної плати, оскільки ця зарплата
обчислюється, виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленої станом на 21 грудня 2005
року, та забороною у подальшому при
підвищенні мінімальної заробітної
плати проводити її перерахунок, що
свідчить про безумовне порушення права
судді на належне матеріальне
забезпечення, що призвело до
недоотримання заробітної плати.

Посилаючись на зазначені обставини,
ОСОБА_4 просив стягнути з Державної
судової адміністрації України на його
користь недоплачену заробітну плату за
період з 1 червня 2006 року по 30 листопада
2007 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 грудня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 17 травня 2012
року, в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій з підстав порушення цими
судами норм матеріального та
процесуального права і прийняти нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 3
Конституції України права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

Згідно ст.22 Конституції України
скасування чи звуження змісту та
обсягу прав і свобод людини і
громадянина при прийнятті нових
законів або внесенні змін до чинних
законів не допускається.

Частиною третьою статті 11 Закону
України "Про статус суддів" гарантії
незалежності судді, включаючи заходи
його правового захисту, матеріального
і соціального забезпечення,
передбачені цим Законом, поширюються
на всіх суддів України і не можуть бути
скасовані чи знижені іншими
нормативними актами України і
Автономної Республіки Крим.

Конституційний Суд України у Рішенні №
8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і
щомісячного довічного грошового
утримання суддів) роз'яснив, що за
змістом статті 126 Конституції України
положення частини третьої статті 11
Закону України "Про статус суддів" у
взаємозв'язку з частиною восьмою
статті 14 Закону України "Про судоустрій
України" треба розуміти як такі, що
гарантують досягнутий рівень
незалежності суддів і забороняють при
прийнятті нових законів та інших
нормативних актів, внесенні змін до них
скасовувати чи звужувати існуючі
гарантії незалежності суддів, у тому
числі заходи їх правового захисту та
матеріального і соціального
забезпечення.

Правова позиція судів першої та
апеляційної інстанцій у цій справі
щодо підстав відмови в задоволенні
позову є правильною з огляду на таке.

У статті 6 Конституції України
міститься правова норма, згідно з якою
державна влада в Україні здійснюється
на засадах її поділу на законодавчу,
виконавчу та судову.

Відповідно до пункту 14 частини першої
статті 92 Конституції України статус
суддів визначається виключно законами
України, а згідно частини першої статті
126 Конституції України Конституція і
закони України повинні гарантувати
незалежність і недоторканість суддів.
Збереження існуючого статусу суддів,
недопущення його скасування або
звуження його змісту та обсягу є однією
з основоположних гарантій
незалежності суддів.

Незалежність та недоторканість суддів
гарантується наданням їм відповідно до
Закону України "Про статус суддів"(в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) спеціальних
умов матеріального та
соціально-побутового забезпечення.

Згідно зі статтею 44 вказаного Закону
заробітна плата судді, як складова його
матеріального і соціально-побутового
забезпечення, є елементом статусу
судді. Вона складається з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. У свою чергу посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя. Частина
четверта зазначеної правової норми
встановлювала розміри щомісячної
надбавки за вислугу років, яка
підлягала виплаті суддям.

Розміри посадових окладів, премій
встановлювались Кабінетом Міністрів
України, розміри надбавок за
кваліфікаційні класи суддів та інших
надбавок у різні періоди визначались
указами Президента України та (або)
постановами Кабінету Міністрів
України.

Обсяги витрат на оплату праці
працівників установ і організацій, що
фінансуються з бюджету, затверджуються
одночасно з бюджетом.

Статтею 51 Бюджетного кодексу України
встановлено, що відповідно до
затвердженого бюджетного розпису
розпорядники коштів Державного
бюджету України одержують бюджетні
асигнування, що є підставою для
затвердження кошторисів. Затвердження,
а також коригування протягом
бюджетного року кошторисів бюджетних
установ, здійснюється розпорядниками
коштів відповідно до затвердженого
бюджетного розпису Державного бюджету
України.

Розпорядники бюджетних коштів несуть
відповідальність за управління
бюджетними асигнуваннями і здійснення
контролю за виконанням процедур та
вимог, встановлених цим Кодексом.

Розпорядники бюджетних коштів беруть
бюджетні зобов'язання та провадять
видатки тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними
та юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених цим Кодексом та Законом
про Державний бюджет України, не
вважаються бюджетними зобов'язаннями.
Витрати Державного бюджету на покриття
таких зобов'язань не можуть
здійснюватися.

Таким чином, Кабінет Міністрів України
при визначенні розміру заробітної
плати працівників бюджетних установ, у
тому числі і суддів, повинен виходити з
обсягів витрат на оплату їх праці,
затверджених Державним бюджетом
України на відповідний рік.

Згідно з частиною другою статті 8
Закону України "Про оплату праці" умови
та розміри оплати праці працівників
установ та організацій, що
фінансуються з державного бюджету,
визначаються Кабінетом Міністрів
України. На виконання вимог вказаного
Закону 30 червня 2005 року та 3 вересня 2005
року Кабінет Міністрів України прийняв
постанову № 514 "Про оплату праці Голови,
першого заступника Голови та
заступника Голови Верховного Суду
України" (далі - Постанова № 514), згідно з
абзацом другим пункту 1 якої посадовий
оклад Голови Верховного Суду України з
1 червня 2005 року становив 15 розмірів
мінімальної заробітної плати, та
постанову № 865 "Про оплату праці суддів"
(далі - Постанова № 865), якою затверджена
Схема посадових окладів голови та
заступника голови судової палати,
голови Військової судової колегії,
секретаря Пленуму та суддів Верховного
Суду України, керівників та суддів
вищих спеціалізованих судів,
апеляційного суду України, апеляційних
та місцевих судів (додатки №№2 - 6).

Постанова № 865 повинна була набрати
чинності з 1 січня 2006 року, однак
постановою Кабінету Міністрів України
від 21 грудня 2005 року № 1243 "Питання
оплати праці вищих посадових осіб
України, окремих керівних працівників
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування та суддів" (
далі - Постанова № 1243) було зафіксовано
розрахункову величину для обчислення
посадових окладів працівників певних
установ, що фінансуються з бюджету, у
тому числі й суддів, у розмірі
встановленої мінімальної заробітної
плати - 332 грн.

Іншою постановою Кабінету Міністрів
України від 31 грудня 2005 року № 1310 "Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№865" (далі - Постанова № 1310) внесені
зміни до Постанови № 865, зокрема,
доповнено її пунктом 41, згідно з яким
також встановлено, що розміри
посадових окладів, передбачені
Постановою № 865, встановлюються
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 332 грн. і у подальшому
при підвищенні мінімальної заробітної
плати їх перерахунок не провадиться.
Тобто, такі зміни були внесені до
Постанови №865 до набрання нею чинності.

При обчисленні посадового окладу в
якості сталої (розрахункової) величини
Кабінет Міністрів України використав
встановлений з 1 вересня 2005 року
Законом України "Про Державний бюджет
України на 2005 рік" розмір мінімальної
заробітної плати 332 грн., що виключало
можливість її збільшення у випадку
підвищення розміру мінімальної
заробітної плати.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
травня 2008 року, яку залишено без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними: Постанову №
в частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункт 4
Постанови № 1310 та пункт 4-1 Постанови №
865.

Однак постановою Вищого
адміністративного суду України від 13
квітня 2011 року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року і ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 серпня 2009 року скасовано та
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про визнання незаконними і
скасування вказаних постанов Кабінету
Міністрів України.

Відповідно до положень частини п'ятої
статті 124 Конституції України судові
рішення ухвалюються судами іменем
України і є обов'язковими до виконання
на всій території України. За правилами
частини першої статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, а також для
всіх органів, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

З огляду на викладене, постанова
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року була
обов'язковою до виконання з дня
набрання нею законної сили, яким є 19
серпня 2009 року, до дня її скасування
постановою Вищого адміністративного
суду України, яким є 13 квітня 2011 року.

У справах щодо оскарження
нормативно-правових актів органів
виконавчої влади відповідно до
положень частини одинадцятої статті 171
Кодексу адміністративного судочинства
України суд зобов'язаний у
резолютивній частині постанови
вирішити питання не тільки про
визнання нормативно-правового акта
незаконним або таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили,
але й обов'язково зазначити у
резолютивній частині постанови про
визнання нормативно-правового акта
нечинним. Тобто, згідно до зазначеної
правової норми нормативно-правовий акт
втрачає чинність лише у разі наявності
відповідного запису про це у
резолютивній частині рішення суду.

У резолютивній частині постанови
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року
визнано незаконними: Постанову № 1243 в
частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункт 4
Постанови № 1310 та пункт 4-1 Постанови №
865. Рішення про визнання зазначених
нормативно-правових актів нечинними
судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини
1 статті 168 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, що ухвалив
судове рішення, може за заявою особи,
яка брала участь у справі, чи з власної
ініціативи прийняти додаткову
постанову у випадку, якщо, вирішивши
питання про право, не визначив способу
виконання судового рішення. Додаткова
постанова у зазначеній справі судом
також не приймалась.

Оскільки вказані положення постанов
Уряду України хоча і були визнані у
судовому порядку незаконними, але
нечинними не визнавалися, а тому
підлягали виконанню.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суди попередніх інстанцій
дійшли обгрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 щодо перерахунку
заробітної плати, а тому підстав для
скасування чи зміни оскаржених судових
рішення не вбачається.

Доводи касаційної скарги зроблених
цими судами висновків не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
переглядає судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 грудня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко Т.О. Лиска І.Я.
Олендер