Справа № 2а-/0370/1069/11
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 р.

Справа № 51227/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова
О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького
В.В.,

з участю секретаря судового засідання
Прокопенко О.В.,

представника відповідача Мандзирохи
А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційні
скарги Приватного підприємця ОСОБА_2 та
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 03
червня 2011 року у справі за позовом
Приватного підприємця ОСОБА_2 до
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ПП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом
до Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області, яким просив скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача від 30.12.2010 року №/0,
яким йому визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 53895,50 грн., в тому числі
35817,00 грн. за основним платежем та 18078,50
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 03 червня 2011
року позов задоволено частково:
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції від 30.12.2010 року №
/0 в частині визначення
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в розмірі 35962,50 грн., в
тому числі 23975,00 грн. за основним
платежем та 11987,50 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями; у задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

Постанову в апеляційному порядку
оскаржили сторони.

Позивач оскаржив постанову в частині
відмови в позові, просить постанову в
цій частині скасувати і прийняти нову,
якою позов задовольнити повністю.
Вважає, що в цій частині постанова
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що у грудні 2007 року
відносини між ним і ТзОВ фірма «Мета»
обмежились лише перерахуванням коштів
на його поточний рахунок, а
господарські операції з продажу
товарів чи послуг між ними не
здійснювались і не відбулось жодних
змін в структурі його доходів, оскільки
відбувся тільки факт погашення
заборгованості за попередні періоди.
Законодавством не передбачено
обов'язку включати до податкового
зобов'язання суми коштів, що надійшли
на його рахунок на погашення
заборгованості за попередні періоди.
Тому визначення відповідачем
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість за грудень 2007 року в
розмірі 11773,00 грн. та застосування
штрафних санкцій за таке порушення в
розмірі 5886,50 грн. є протиправним.

Відповідач оскаржив постанову в
частині задоволення позовних вимог,
просить постанову в цій частині
скасувати і прийняти нову, якою в
позові відмовити повністю. Вважає, що в
цій частині постанова прийнята з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, при
неповному з'ясуванні судом обставин, що
мають значення для справи.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що перевіркою
встановлені і належним чином
підтверджені факти порушення
позивачем вимог законодавства, що
призвело до заниження ним податкових
зобов'язань у періоді, що перевірявся.
Однак суд першої інстанції не врахував
даних обставин і дійшов помилкового
висновку про протиправність
визначення позивачу податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 35962,50 грн., в тому
числі 23975,00 грн. за основним платежем та
11987,50 грн. за штрафними санкціями.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача, обговоривши
доводи апеляційних скарг, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційні скарги
не підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Як встановив суд, в період з 23.11.2010 року
до 13.12.2010 року працівники Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області провели
планову виїзну документальну
перевірку дотримання вимог
податкового та валютного
законодавства при здійсненні
підприємницької діяльності ПП ОСОБА_2
за період з 01.07.2007 року до 30.06.2010 року, за
результатами якої складено акт від
16.12.2010 року № 9512/17-2/НОМЕР_1.

В акті перевірки зазначено про
порушення позивачем вимог пп. 7.3.1 п. 7.3,
пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про
податок на додану вартість» (в частині,
що стосується предмету спору в даній
справі), в результаті чого занижено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 35817,00 грн., в
тому числі за липень 2007 року на 3348,00
грн., за серпень 2007 року на 5623,00 грн., за
вересень 2007 року на 3941,00 грн., за жовтень
2007 року на 10920,00 грн., за грудень на 2007
року 11773,00 грн. і за третій квартал 2009
року на 212,00 грн.

На підставі акту перевірки відповідач
прийняв податкове
повідомлення-рішення від 30.12.2010 року
№/0, яким ПП ОСОБА_2 визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 53895,50 грн., в тому
числі 35817,00 грн. за основним платежем та
18078,50 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Колегія судді погоджується з висновком
суду першої інстанції про часткову
протиправність оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення з
таких підстав.

Відповідно до п. 1.6 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість», який
був чинним на час здійснення
зазначених вище господарських
операцій, податкове зобов'язання - це
загальна сума податку, одержана
(нарахована) платником податку в
звітному (податковому) періоді, що
визначена згідно з цим Законом.

Згідно з п. 1.7 цієї статті податковий
кредит визначається як сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Відповідно до пп. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3 цього
Закону об'єктом оподаткування є
операції платників податку з поставки
товарів та послуг, місце надання яких
знаходиться на митній території
України.

Згідно з пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 даного Закону
датою виникнення податкових
зобов'язань з поставки товарів (робіт,
послуг) вважається дата, яка припадає
на податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше: або дата зарахування
коштів від покупця (замовника) на
банківський рахунок платника податку
як оплата товарів (робіт, послуг), що
підлягають поставці, а у разі поставки
товарів (робіт, послуг) за готівкові
грошові кошти - дата їх оприбуткування
в касі платника податку, а при
відсутності такої - дата інкасації
готівкових коштів у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; або дата відвантаження
товарів, а для робіт (послуг) - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт виконання робіт (послуг) платником
податку.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 цієї статті
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Як встановив суд, відповідач визначив
позивачу податкове зобов'язання з
податку на додану вартість по
господарських операціях з ТзОВ фірма
«Мета», по яких надійшли кошти на
розрахунковий рахунок позивача у
розмірі 178025,00 грн. Обсяг поставки в
розрізі періодів становив: у липні 2007
року 16740,00 грн., в тому числі податок на
додану вартість 3348,00 грн., в серпні 2007
року 31314,00 грн., в тому числі податок на
додану вартість 6263,00 грн., у вересні 2007
року 19705,00 грн., в тому числі податок на
додану вартість 3941,00 грн., в жовтні 2007
року 54600,00 грн., в тому числі податок на
додану вартість 10920,00 грн. і в грудні 2007
року 58865,00 грн., в тому числі податок на
додану вартість 11773,00 грн. Відповідач
дійшов висновку про заниження
позивачем при продажу товарів ТзОВ
фірма «Мета» податкових зобов'язань з
податку на додану вартість на вказані
суми.

Дослідивши надані сторонами письмові
докази та проаналізувавши їх
пояснення, колегія суддів вважає
правильним та обґрунтованим висновок
суду першої інстанції про те, що
податковий орган встановив, а позивач
не спростував, що у вказані періоди на
розрахунковий рахунок позивача
надійшли кошти від ТзОВ фірма «Мета» в
загальному розмірі 178025,00 грн. за
поставлені товари, проте сума податку
на додану вартість по операції
поставки не була відображена у
відповідній податковій звітності зі
сплатою податку до бюджету.

При цьому, будь-яких первинних
документів на підтвердження того, що
відвантаження товарів відбулося в часі
раніше, ніж дата зарахування коштів від
покупця, позивач не надав, чим
спростовуються його твердження про те,
що відносини між ним і ТзОВ фірма
«Мета» обмежились лише перерахуванням
коштів на його поточний рахунок, а
господарські операції з продажу
товарів чи послуг між ними не
здійснювались і не відбулось жодних
змін в структурі його доходів, оскільки
відбувся тільки факт погашення
заборгованості за попередні періоди.

Позивач надав суду лише договори,
укладені ним з ТзОВ фірма «Мета», від
09.08.2007 року, від 17.09.2007 року, від 12.10.2007
року, від 12.11.2007 року, від 06.12.2007 року та
від 17.01.2008 року, які однак, як правильно
зазначив суд першої інстанції, за своїм
змістом відображають лише звірку
розрахунків за поставлені товари із
зазначенням конкретних платіжних
доручень на перерахування коштів
контрагенту.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що
відповідно до пп. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин, за
винятком випадків, визначених
підпунктом 15.1.2 цього пункту,
податковий орган має право самостійно
визначити суму податкових зобов'язань
платника податків у випадках,
визначених цим Законом, не пізніше
закінчення 1095 дня, наступного за
останнім днем граничного строку
подання податкової декларації, а у
разі, коли така податкова декларація
була надана пізніше, - за днем її
фактичного подання. Якщо протягом
зазначеного строку податковий орган не
визначає суму податкових зобов'язань,
платник податків вважається вільним
від такого податкового зобов'язання, а
спір стосовно такої декларації не
підлягає розгляду в адміністративному
або судовому порядку.

А згідно з пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 цього Закону
податкові декларації подаються за
базовий податковий (звітний) період, що
дорівнює календарному місяцю (у тому
числі при сплаті місячних авансових
внесків), - протягом 20 календарних днів,
наступних за останнім календарним днем
звітного (податкового) місяця.

Враховуючи положення наведених норм,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що оскільки встановлені законом
граничні строки подання податкових
декларацій з податку на додану
вартість припали: за липень 2007 року на
20.08.2007 року, за серпень 2007 року на 20.09.2007
року, за вересень 2007 року на 20.10.2007 року,
за жовтень 2007 року на 20.11.2007 року, а
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області про
визначення позивачу податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість прийняте 30.12.2010 року,
податковий орган не мав права
самостійно визначати позивачу суму
податкового зобов'язання після
закінчення 1095 дня, наступного за
останнім днем граничного строку
подання податкової декларації, тобто
за липень-жовтень 2007 року, в зв'язку з
чим визначення оскаржуваним рішенням
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість позивачу в розмірі
23832,00 грн. і застосування відповідно
суми штрафних (фінансових) санкцій за
таке порушення є неправомірним, а
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення в цій частині
підлягає скасуванню.

Також колегія суддів враховує, що
відповідач в апеляційній скарзі не
зазначає в чому полягає неправильність
чи необґрунтованість висновку суду
першої інстанції в цій частині.

Разом з тим, на думку колегії суддів,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про
правомірність визначення позивачу
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість за грудень 2007 року в
розмірі 11773,00 грн. за основним платежем
і застосування відповідно суми
штрафних (фінансових) санкцій за таке
порушення.

Також в акті перевірки зазначено про
завищення позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість в
третьому кварталі 2009 року на суму 212,00
грн. у зв'язку з включенням до його
складу сум податку на додану вартість,
сплачених в ціні придбаних ним товарів,
які не призначені для використання у
власній господарській діяльності, а
саме придбання акумулятора у ТзОВ
«Стікс» (сума податку на додану
вартість 69,00 грн.) і цементу у ТзОВ
«Влок» (сума податку на додану вартість
143,33 грн.).

ПП ОСОБА_2 здійснює такі види
діяльності, як оптова торгівля цукром,
шоколадними та кондитерськими
виробами, оптова торгівля будівельними
матеріалами, при цьому, у його
власності та користуванні немає
складських приміщень, транспортні
засоби відсутні, а також позивач
використовує офісне приміщення на
умовах оренди.

Під час розгляду справи судом першої
інстанції позивач визнав, що включив до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість 69,00 грн., сплачену при
придбанні акумулятора у ТзОВ «Стікс»,
який не використовує у господарській
діяльності, внаслідок чого в третьому
кварталі 2009 року ним завищено
податковий кредит на вказану суму, в
зв'язку з чим відповідач правомірно
визначив йому податкове зобов'язання з
податку на додану вартість в розмірі
69,00 грн.

Разом з тим, як правильно зазначив суд
першої інстанції, не підтвердилось
твердження податкового органу про
порушення щодо включення до складу
податкового кредиту у третьому
кварталі 2009 року 143,33 грн., сплачених при
придбанні цементу у ТзОВ «Влок»,
оскільки, як вбачається з податкової
декларації ПП ОСОБА_2 з податку на
додану вартість за третій квартал 2009
року, у ній визначено податковий кредит
з операцій, які підлягають
оподаткуванню за ставкою 20%, в розмірі
69834,00 грн. (рядок 10.1 колонки Б
декларації), а в розшифровці податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів (додаток № 5 до
податкової декларації) та реєстрі
отриманих податкових накладних за
третій квартал 2009 року відсутні
відомості про контрагента ТзОВ «Влок»
із відображенням суми податку 143,33 грн.
При цьому позивач податковий кредит
цього періоду на вказану суму
сформував по операціях придбання
товарів у ТзОВ фірма «Мета», ВАТ
«Гнідавський цукровий завод», ТзОВ
«Пятидні», ПП «Видавнича група «Афіша»,
ТзОВ «Стікс».

А допитаний в судовому засіданні
представник відповідача державний
податковий ревізор-інспектор, який
проводив перевірку Ковальчук І.А.
пояснив, що помилково зазначив у акті
перевірки про включення позивачем до
складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість 143,00 грн. по
податковій накладній від 30.07.2009 року №
7754, виписаній ТзОВ «Влок».

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
визначення позивачу податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість в розмірі 143,00 грн. та
застосування штрафних санкцій
відповідно до даної суми по операції з
придбання цементу у ТзОВ «Влок» є
безпідставним і оскаржуване податкове
повідомлення-рішення в цій частині
підлягає скасуванню.

Також в акті перевірки зазначено про
неподання позивачем податкової
декларації з податку на додану
вартість за березень 2008 року, чого
останній не спростував.

Відповідно до пп. 17.1.1 п. 17.1 ст. 17 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» платник податків, що не подає
податкову декларацію у строки,
визначені законодавством, сплачує
штраф у розмірі десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян за кожне таке неподання або її
затримку.

Таким чином, штрафна санкція в розмірі
170,00 грн. за неподання податкової
декларації застосована до позивача
правомірно.

Крім того, відповідно до пп. 17.1.3 п. 17.1 ст.
17 цього Закону у разі коли контролюючий
орган самостійно донараховує суму
податкового зобов'язання платника
податків за підставами, викладеними у
підпункті «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2
статті 4 цього Закону, такий платник
податків зобов'язаний сплатити штраф у
розмірі десяти відсотків від суми
недоплати (заниження суми податкового
зобов'язання) за кожний з податкових
періодів, установлених для такого
податку, збору (обов'язкового платежу),
починаючи з податкового періоду, на
який припадає така недоплата, та
закінчуючи податковим періодом, на
який припадає отримання таким
платником податків податкового
повідомлення від контролюючого органу,
але не більше п'ятдесяти відсотків
такої суми та не менше десяти
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян сукупно за весь строк
недоплати, незалежно від кількості
податкових періодів, що минули.

Таким чином, з урахуванням положень
наведеної норми та складеного
податковим органом розрахунку
штрафних (фінансових) санкцій до акту
перевірки, розмір штрафних (фінансових)
санкцій, які підлягають застосуванню
до позивача у зв'язку з заниженням ним
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 11842,00 грн.,
складає 5921,00 грн., податкового
зобов'язання в сумі 23975,00 грн. - 11987,50 грн.

Враховуючи наведені вище обставини та
положення нормативно-правових актів,
колегія суддів вважає правильним і
обґрунтованим висновок суду першої
інстанції про те, що податкове
повідомлення-рішення Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області від 30.12.2010
року № /0 є протиправним і
підлягає скасуванню в частині
визначення податкового зобов'язання з
податку на додану вартість за основним
платежем в розмірі 23975,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями на
суму 11987,50 грн., всього на суму 35962,50 грн.,
а в частині визначення позивачу
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем
на суму 11842,00 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями на суму 6091,00
грн., всього 17933,00 грн., є правомірним.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та прийняв постанову
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, а доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Приватного
підприємця ОСОБА_2 та Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області залишити
без задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 03 червня 2011
року у справі № 2а-1069/11/0370 за позовом
Приватного підприємця ОСОБА_2 до
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області про скасування податкового
повідомлення-рішення - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Ухвала складена в повному обсязі 22.12.2014
року