Справа № 819/527/14-а
Суддя: Кузьмич С.М.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 р.
Справа № 876/4919/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича
С. М.,

суддів Гулида Р.
М., Улицького В. З.

за участю секретаря Гнатик
А. З.

позивача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Чортківської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Тернопільській області на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 10 квітня 2014
року у справі № 819/527/14-a за позовом
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до
Чортківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Тернопільській області про скасування
податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

13 березня 2014 року Фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 звернувся з
адміністративним позовом до
Чортківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Тернопільській області, яким просив
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 26 листопада
2013 року № в частині збільшення
грошового зобов'язання по податку на
додану вартість на 49187,45 грн з яких 39350
грн - основний платіж, 9837,45 грн - штрафні
санкції та від 26 листопада 2013 року
№ в частині збільшення грошового
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб на 40493,91 грн з яких 32393,33
грн - основний платіж, 8100,58 грн - штрафні
санкції.

Позов мотивує тим, що для перевірки
було представлено усі необхідні
первинні бухгалтерські документи та
документи податкового обліку, які
підтверджували реальність здійснення
господарських операцій з ТОВ «Бінайт»,
а тому вважає безпідставними висновки
податкового органу викладені в акті
перевірки щодо нереальності
здійснення господарської операції.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 10 квітня 2014
року позовні вимоги задоволено
повністю. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення Чортківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів України в Тернопільській
області від 26 листопада 2013 року №
в частині збільшення грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість на 49187,45 грн з яких 39350 грн -
основний платіж, 9837,45 грн - штрафні
санкції та № в частині збільшення
грошового зобов'язання по податку на
доходи фізичних осіб на 40493,91 грн з яких
32393,33 грн - основний платіж, 8100,58 грн -
штрафні санкції.

З таким рішенням суду не погодився
відповідач. Подав апеляційну скаргу, в
якій посилається на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права. Просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою в
задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом
першої інстанції не взято до уваги той
факт, що контрагент позивача,
реальність господарських операцій з
яким є сумнівною, не здійснює реальної
підприємницької діяльності, а надає
послуги з штучного формування валових
витрат та податкового кредиту.

Позивач в судовому засіданні надав
пояснення, просив апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, хоч і був
належним чином повідомлений про дату,
час і місце проведення судового
засідання, що не перешкоджає слухати
справу в його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не належить до задоволення з
наступних підстав.

Вивчивши матеріали справи судом
апеляційної інстанції встановлено, що
з 13 вересня 2013 року до 26 вересня 2013 року
відповідачем проведено виїзну планову
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 1 січня 2010
року до 31 грудня 2012 року.

За результатами перевірки складено акт
№272/17-02/НОМЕР_1 від 10 жовтня 2013 року,
відповідно до якого в ході перевірки
встановлено порушення позивачем
пунктів 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті
188, пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.2, 198.3,
198.6 статті 198 Податкового кодексу
України в результаті чого занижено
податок на додану вартість на загальну
суму 59823,75 грн. Також встановлено
заниження на доходи фізичних осіб в
загальній сумі 42550,41 грн та завищення
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість в загальній
сумі 11230 грн.

На основі акта перевірки відповідачем
винесено податкові повідомлення -
рішення від 26 листопада 2013 року:

- №, яким збільшено грошове
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб на 42550,41 грн;

- №, яким збільшено грошове
зобов'язання по податку на додану
вартість на 59823,75 грн;

- №, яким зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість в загальній сумі 11230
грн.

За результатами адміністративного
оскарження скасовано податкове
повідомлення-рішення № «Р» в
частині, що стосуються операцій з
придбання запчастин та у відповідній
частині штрафні санкції, а також
скасував податкове
повідомлення-рішення № «В4» в
частині, що стосуються операцій з
придбання запчастин, а податкове
повідомлення-рішення № «Р»
залишив без змін.

Відповідно до матеріалів справи,
приймаючи оскаржені податкові
повідомлення-рішення відповідач
виходив з того, що правочини між
позивачем та ТОВ «Бінайт» по придбанню
кам'яного вугілля не мали на меті
реального здійснення господарських
операцій, а відтак суми за цими
правочинами не можуть бути віднесені
до податкового кредиту.

2 липня 2012 року позивачем було укладено
з ТОВ «Бінайт» договір купівлі-продажу
товару №07/15. Згідно умов договору
кількість, ціна та асортимент товару
вказується у видаткових накладних або
актах приймання-передачі.

На підтвердження факту реальності
правочинів з ТОВ «Бінайт» позивачем
додано податкові накладні та видаткові
накладні, рахунки-фактури,
товарно-транспортні накладні,

Факт оплати за договором
підтверджується платіжними
дорученнями в матеріалах справи та
квитанціями до прибуткового ордеру.

Водночас, відповідно до акта перевірки
висновки про безтоварність
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Бінайт» зроблено на основі акту
ДПІ у Печерському районі м. Києва від 3
жовтня 2013 року «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Бінайт», щодо підтвердження
господарських відносин із ФОП ОСОБА_1

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України, право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій, в тому
числі, з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Як передбачено пунктом 198.2 цієї статті,
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

-дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

-дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 цієї статті
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198
ПК України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарської операції є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Виходячи з вимог вказаного вище Закону,
відображення господарських операцій в
податковому обліку здійснюється на
підставі даних бухгалтерського обліку.

При цьому, згідно з частиною 2 цієї
статті, первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Отже, для надання первинним документам
юридичної сили і доказовості, вони
повинні відповідати вимогам чинного
законодавства України. При цьому,
фактичні витрати на послуги повинні
оформлятися відповідними документами,
які б підтверджували фактичне
виконання тієї чи іншої господарської
операції.

Частиною 2 статті 3 цього Закону
визначено, що бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до пункту 2.4 глави 2
Положення "Про документальне
забезпечення записів в
бухгалтерському обліку", затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
від 5 червня 1995 року №168/704, первинні
документи для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному вираженні),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Згідно із пунктами 2.15-2.16 глави 2
вказаного Положення, первинні
документи підлягають обов'язковій
перевірці працівниками, які ведуть
бухгалтерський облік, за формою і
змістом, тобто перевіряється наявність
у документів обов'язкових реквізитів
та відповідність господарської
операції діючому законодавству,
логічна зв'язку показників.
Забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать законодавчим та
нормативним документам, встановленому
порядку приймання, зберігання та
витрачання грошових коштів,
товарно-матеріальних цінностей та
іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, юридичним або фізичним особам.

Отже, первинні документи для надання їм
юридичної сили повинні мати
обов'язкові реквізити, передбачені
статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні".

Позбавлення платника податку права на
формування податкового кредиту,
сформування податкового зобов'язання у
зв'язку з невиконанням своїх обов'язків
його контрагентами (або контрагентами
контрагентів позивача), в тому числі -
несплата податкових зобов'язань
останніми, порушує право особи мирно
володіти своїм майном, про що вказано у
Першому Протоколі до Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини від 20 березня 1952 року
(надалі-Протокол 1 до Конвенції), яка є
частиною національного законодавства
в розумінні статті 9 Конституції
України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини (надалі-ЄСПЛ), які згідно з
статтею 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини" від 23
лютого 2006 року №3477, мають в Україні
значення джерела права.

Зокрема, у рішенні у справі "Щокін проти
України" ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнано тільки, якщо здійснене на
умовах, передбачених законом.

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії у
випадку неправомірних дій іншої
компанії підтверджується численними
рішеннями Європейського суду з прав
людини. Так, пункту 71 рішення у справі
"Булвес проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов
такого висновку: "...Суд вважає, що
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності".

Вищенаведений висновок ЄСПЛ повторно
підтвердив у рішенні в справі "Бізнес
Сепорт Сентре проти Болгарії". У пункті
23 даного рішення ЄСПЛ наголошує, що у
разі виявлення податковими органами
невиконання постачальником своїх
обов'язків як платника ПДВ, вони могли б
розпочати податкову перевірку цього
постачальника з тим, щоб стягнути з
нього належні платежі та штрафні
санкції. Утім, зазначив суд, прямого
впливу на оподаткування
організації-заявника (Бізнес Сепорт
Сентре) це не мало б. Отже, Європейський
суд з прав людини чітко визначає
правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагента.

Вказаний підхід до визначення
недопустимості порушення майнових
прав особи знаходить своє продовження
у праві Європейського союзу, зокрема, у
Шостій Директиві №77/388/ЄЕС від 17 травня
1977 року щодо гармонізації
законодавства держав-членів стосовно
податків з обороту (надалі-Шоста
Директива).

Закон України "Про Загальнодержавну
програму адаптації законодавства
України до законодавства
Європейського Союзу" від 18 березня 2004
року №1629 визначає сферу оподаткування
(зокрема, непрямі податки) як
пріоритетну сферу для виконання
програми адаптації українського
законодавства. Даний закон визначає, що
елементом адаптації законодавства має
стати перевірка проектів законів
України та інших нормативно-правових
актів на їх відповідність acquis communautaire
(право ЄС) з метою недопущення
прийняття актів, які суперечать праву
Європейського Союзу. Тобто, податкове
законодавство України, а відповідно
його тлумачення та застосування, не
може суперечити положенням Шостої
Директиви.

Це підтверджується позицією Суду
Європейського Союзу (Суд ЄС), яка
відповідно застосовується ЄСПЛ для
вирішення справи "Булвес проти
Болгарії", а саме: "Операції самі по собі
не визнаються недійсними через
шахрайство з ПДВ, складають поставки
товарів чи послуг особою, яка виступає
у ролі платника податку, та економічну
діяльність в розумінні статей 2(1). 4 та (1)
Шостої Директиви, де такі поставки і
така діяльність відповідають
об'єктивним критеріям, на яких
базуються визначення даних термінів,
незважаючи на наміри іншого продавця,
який приймає участь у тій самій низці
поставок та/або потенційно шахрайський
характер будь-якої іншої операції
платником податку, який розглядається,
про що платник податку не знав і не міг
знати".

Право на податковий кредит особи зі
статусом платника податку, яка
здійснює такі операції, не може
залежати від факту недійсності
попередньої або наступної операції у
низці поставок, в яку входять ці
операції, через шахрайство з ПДВ, про
яке платник податку не знав і не міг
знати.

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного, порушення вимог
чинного податкового законодавства
будь-яким суб'єктом господарювання по
ланцюгу постачання при здійсненні
господарських операцій не повинно
тягти за собою відповідальність іншого
учасника господарських
взаємовідносин. Тобто один суб'єкт
господарювання не відповідає за дії
(бездіяльність) іншого у разі порушення
останнім норм відповідного
законодавства.

Якщо дані перевірок результатів
діяльності платника податків свідчать
про заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань, суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків,
заявлених у податкових (митних)
деклараціях, уточнюючих розрахунках,
то відповідно до підпункту 54.3.2 пункту
54.3 статті 54 Податкового кодексу
України контролюючий орган
зобов'язаний самостійно визначити суму
грошових зобов'язань, зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
(збільшення) від'ємного значення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або від'ємного значення суми
податку на додану вартість платника
податків, передбачених цим Кодексом
або іншим законодавством.

Відображення суми податкових
зобов'язань провадиться платником
податку на підставі результатів
господарської діяльності.

Відповідно до вимог ПК України, який
регулює, зокрема, відносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів, підставою, що позбавляє
платника податків права на включення
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту, є не
підтвердження його податковими
накладними, або підтвердження
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 ПК України,
проте, як в ході проведення перевірки,
так і в ході судового розгляду справи,
відповідачем не надано суду доказів на
підтвердження наявності таких
обставин, так само як і не надано
доказів на порушення позивачем вимог
пункту 198.6 статті 198 ПК України.

Відтак суд апеляційної інстанції
погоджується з рішенням суду першої
інстанції про безпідставність
прийняття оскаржених податкових
повідомлень-рішень та необхідність їх
скасування.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції було правильно встановлено
обставини справи та ухвалено судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому апеляційну скаргу належить
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін. Доводи апеляційної
скарги не спростовують рішення суду
першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Чортківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Тернопільській області
залишити без задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 10 квітня 2014
року у справі № 819/527/14-a - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20-ти днів з дати складення в
повному обсязі.

Головуючий
Кузьмич С. М.

Судді
Гулид Р. М.

Улицький В. З.

Повний текст ухвали складено 14 грудня
2014 року