Справа № 450/2368/13-а 2а/450/134/13
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року
Справа № 876/13142/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого:
Довгополова О.М.,

суддів:
Гудима Л.Я.,Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами у м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Пустомитівському районі
Львівської області на постанову
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 02 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Пустомитівському районі Львівської
області про нарахування недоплаченого
підвищення до пенсії як дитині війни , -

ВСТАНОВИВ:

25 березня 2008 року позивач звернулася до
суду з позовом про зобов'язання
відповідача нарахувати та виплатити як
дитині війни підвищення до пенсії за
2006-2009 роки в сумі 4188,00 грн. у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до ст.6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни". При цьому заявлено
клопотання про поновлення пропущеного
строку для звернення до суду з
адміністративним позовом.

Постановою Пустомитівського районного
суду Львівської області від 02 жовтня 2013
року позов задоволено частково:
визнано дії відповідача щодо
ненарахування і невиплати позивачу
підвищення до пенсії згідно ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" у розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком, встановленої ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", за
періоди з 25 жовтня 2008 року по 31 грудня
2008 року та з 01.01.2009 року по 25.03.2009 року
включно неправомірними; зобов'язано
відповідача нарахувати та виплатити в
користь позивача підвищення до пенсії
згідно ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком,
встановленої ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", за періоди з 25 жовтня 2008
року по 31 грудня 2008 року та з 01.01.2009 року
по 25.03.2009 року включно з урахуванням
виплачених сум. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач, у
скарзі, покликаючись на порушення
судом першої інстанції при винесенні
рішення норм матеріального права,
зокрема ст.ст. 6, 19 Конституції України,
ч.3 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", просить постанову
скасувати та прийняти нову постанову
про відмову в задоволенні позову.

Апелянт вказує, що пенсійний фонд
України діє на підставі Положення «Про
Пенсійний фонд України», здійснює свої
повноваження на підставі п.15 Положення
через створені в установленому порядку
його територіальні управління.
Управління Пенсійного фонду України в
Пустомитівському районі Львівської
області здійснює свої повноваження по
ефективному використанню коштів
Пенсійного фонду України. Реалізація
нормативних приписів і пенсійних
програм здійснюється шляхом
фінансування пенсійних виплат за
рахунок чітко визначених прибутковою
частиною бюджету Пенсійного фонду
України. Пункт 9 Положення «Про
Пенсійний фонд України» передбачає
вичерпний перелік напрямів
використання коштів управління
Пенсійного фонду, які використовуються
виключно за призначенням і вилученню
не підлягають. Статтею 7 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни"
передбачено, що фінансування виплат по
даному закону проводиться із
Державного бюджету України, який
затверджує Верховна Рада України, а не
з бюджету Пенсійного фонду України,
який затверджу Кабінет Міністрів
України. Оскільки Кабінетом Міністрів,
Міністерством фінансів та Державним
казначейством не здійснювалося
асигнувань грошових коштів у бюджет
Пенсійного фонду, управління
Пенсійного фонду України в
Пустомитівському районі Львівської
області не вважає свої дії
протиправними.

Крім того, апелянт не погоджується з
застосуванням «мінімальної пенсії за
віком» як розрахункової величини для
підвищення пенсії згідно ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни", оскільки ч. 3 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" встановлено, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений на рівні прожиткового
мінімуму застосовується виключно для
визначення розмірів пенсії,
призначених згідно з цим законом.

Враховуючи те, що від усіх осіб, які
беруть участь у справі, клопотань про
розгляд справи за їх участю до суду не
надходило, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст.
197 КАС України розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, суд приходить до
висновку про часткове її задоволення,
враховуючи наступне.

Встановлено, що позивач є дитиною
війни, що підтверджується відповідним
посвідченням.

Відповідно до статті 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" від
18.11.2004 року № 2195 (далі - Закон № 2195) дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком,
розмір якої, у свою чергу, обчислюється
за правилами, встановленими частиною 1
статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Враховуючи, що відповідно до
законодавства держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
підвищення до пенсії та поклала
виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади -
Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в його
систему, але вони не вчинили необхідних
дій для нарахування цих коштів та їх
виплати, суд першої інстанції вірно
зазначив про те, що вони не виконали
своїх повноважень без поважних причин.

Наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
є визначальною для вирішення даного
спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (стаття 46
Конституції України).

Відсутність бюджетного фінансування,
на яку вказує відповідач, не може бути
підставою невиконання відповідним
суб'єктом владних повноважень
покладених на нього обов'язків. В свою
чергу реалізація особою права на
отримання соціальних виплат не може
бути поставлена у залежність від
наявності відповідних бюджетних
асигнувань.

Доводи апелянта про неправильне
застосування судом вимог ч.1 ст.28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" колегія
суддів до уваги не приймає, оскільки
розмір мінімальної пенсії за віком
визначається за правилами лише цього
Закону, чинним законодавством інший
мінімальний розмір пенсії не
визначений, тому слід застосовувати
цей розмір.

Позовні вимоги за 2006 рік задоволенню не
підлягають, оскільки положеннями
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» на поточний рік було
зупинено дію статті 6 Закону № 2195.

Частиною 2 статті 152 Конституції
України встановлено, що закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Оскільки Рішенням Конституційного
Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними) положення пункту 12
статті 71 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік», яким
зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону №
2195, з урахуванням статті 111 цього
Закону, з 09.07.2007 року дію статті 6 Закону
№ 2195 відновлено.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними) положення
підпункту 2 пункту 41 розділу II Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
року, яким внесено зміни до статті 6
Закону № 2195, а тому з 22.05.2008 року дію
статті 6 Закону № 2195 відновлено.

При цьому колегія суддів зазначає
наступне.

Нормативно-правові акти, рішення
Конституційного Суду України
доводяться до відома населення у
встановленому законом порядку та за
загальним правилом набирають чинності
з дня їх опублікування, з чим й слід
пов'язувати момент, коли особа повинна
була дізнатися про порушення свого
права. Водночас надання контролюючими
органами різного роду відповідей,
роз'яснень на звернення громадян не
повинні пов'язуватися з днем, від якого
підлягає обчисленню строк з якого
особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 99 КАС
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно з частинами 1, 2 статті 100 цього
Кодексу (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Враховуючи пропущення позивачем
річного строку звернення до
адміністративного суду без поважних
причин, наполягання відповідача на
відмові у позові на цій підставі,
колегія суддів приходить до висновку,
що у задоволенні позовних вимог за
період з 01 січня 2006 року по 24 березня 2008
року слід відмовити.

Аналізуючи зазначені правові норми
колегія суддів приходить до висновку,
що в даному випадку застосуванню
підлягає ч. 2 ст. 5 КАС України, за якою
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про залишення позову без
розгляду за вказаний період, як це
передбачено ст. 100 КАС України в
редакції, чинній на час розгляду справи
судом апеляційної інстанції.

Водночас відмова у задоволенні позову
за період з 25 березня 2008 року по 21
травня 2008 року у межах цих років є
обґрунтованою, так як відповідач
керувався чинними на той час
положеннями Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», а тому
його дії є правомірними.

Таким чином, позовні вимоги за 2008 рік
підлягають задоволенню з 22 травня по 31
грудня.

Статтею 71 Закону України від 26 грудня
2008 року № 835-VI «Про державний бюджет
України на 2009 рік» Кабінету Міністрів
України було надано право у 2009 році
встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Названа норма передбачає встановлення
в абсолютних сумах розмірів лише тих
виплат, вихідним критерієм розрахунку
яких є розмір мінімальної заробітної
плати. Відповідно її дія не поширюється
на спірні відносини, оскільки розмір
зазначених соціальних виплат згідно із
Законом про соціальний захист дітей
війни залежить від розміру мінімальної
пенсії за віком, а не від розміру
мінімальної заробітної плати.

Отже, нарахування та виплата у 2009 році
дітям війни підвищення до пенсії
повинні були здійснюватися в розмірі,
встановленому відповідно до статті 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

Суд першої інстанції безпідставно
обмежив кінцевою датою період
нарахування та виплати позивачу
підвищення пенсії - 25.03.2009 року (по дату
звернення до суду з адміністративним
позовом), оскільки, враховуючи позовні
вимоги та відсутність у 2009 році
обмежень щодо здійснення виплат згідно
зі статтею 6 Закону № 2195, колегія суддів
вважає, що вірним способом відновлення
порушеного права позивача є покладення
обов'язку на відповідача провести
належне нарахування та виплату
позивачу підвищення до пенсії у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" за
період з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2009
року, що на думку колегії суддів,
відповідає нормам матеріального та
процесуального права й фактичним
обставинам справи.

Позовна вимога про зобов'язання
відповідача нарахувати та виплатити
конкретні суми спірних виплат
задоволенню не підлягає, оскільки
відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" позивач
має право на отримання підвищення до
пенсії у розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком, а тому
захист такого порушеного права полягає
у зобов'язанні відповідача вчинити
кореспондуючі цьому праву дії.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що оскаржувана
постанова підлягає скасуванню,
оскільки вона прийнята з порушенням
норм процесуального права, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 99, 100, 195, 197 ч. 1 п. 1, 198,
202 п. 4, 205 ч. 2, 207, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Пустомитівському районі Львівської
області задовольнити частково,
постанову Пустомитівського районного
суду Львівської області від 02 жовтня 2013
року у справі № 450/2368/13-а - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в
частині позовних вимог за період з за
період з 01 січня 2006 року по 24 березня 2008
року залишити без розгляду.

В решті прийняти нову постанову, якою
позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Пустомитівському
районі Львівської області нарахувати
та виплатити на користь ОСОБА_1
підвищення до пенсії відповідно до ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" за період з 22 травня 2008
року по 31 грудня 2009 року в розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком, з
урахуванням ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена у шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий:
О.М. Довгополов

Судді:
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький