Справа № 810/7000/14
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 року
810/7000/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі: головуючого судді -
Балаклицького А.І., розглянувши в
порядку письмового провадження в м.
Києві адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця
ОСОБА_1доПереяслав-Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській
областіпровизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, рішення про
застосування штрафних санкцій та
вимоги про сплату боргу (недоїмки),

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1
звернувся до Київського окружного
адміністративного суду з позовом до
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
04.12.2014 №, №, рішення про
застосування штрафних санкцій від
04.12.2014 № та вимоги про сплату
боргу (недоїмки) від 04.12.2014 №Ф-.

В обґрунтування позовних вимог
позивачем зазначено, що висновки
відповідача про порушення вимог
податкового законодавства є
необґрунтованими, оскільки позивачем у
відповідності до вимог чинного
законодавства і на підставі належним
чином оформлених
первинно-бухгалтерських документів та
податкових накладних було включено до
валових витрат та віднесено до
податкового кредиту суми коштів,
сплачених у складі ціни автозапчастин
для транспортних засобів, які
використовуються ним для провадження
господарської діяльності. Тому, на
думку позивача, рішення податкового
органу є незаконними, оскільки при їх
прийнятті відповідачем невірно
встановлено факти та застосовано норми
закону.

Відповідач будь-яких пояснень та
заперечень проти позову до суду не
надав.

Представник позивача 22.12.2014 подав до
суду заяву про розгляд справи за його
відсутності в порядку письмового
провадження.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, хоча був повідомлений про
дату, час та місце судового засідання
належним чином, про причини своєї
неявки суд не повідомив.

Згідно ч. 4 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин розгляд справи не
відкладається і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Крім того, частиною шостою статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, якщо немає
перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Відповідачем не надано суду доказів
поважності причин неможливості
забезпечення явки представника
відповідача на судове засідання, а тому
суд на підставі ч. 4 та ч. 6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає за можливим розглянути справу в
порядку письмового провадження на
підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з таких підстав.

Судом встановлено, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 є суб'єктом
підприємницької діяльності, що
зареєстрований Переяслав-Хмельницькою
районною державною адміністрацією
Київської області 07.10.1996. Перебуває на
податковому обліку в
Переяслав-Хмельницької ОДПІ з 07.10.1996, є
платником податку на додану вартість
відповідно до Свідоцтва про реєстрацію
платника податку на додану вартість
від 24.11.2006 № НОМЕР_2.

У період з 01.01.2012 по 31.12.2013позивач
перебував на загальній системі
оподаткування та був платником податку
на доходи від підприємницької
діяльності.

Основними видами діяльності позивача
за КВЕД є: технічне обслуговування та
ремонт автотранспортних засобів;
вантажний автомобільний транспорт;
інша допоміжна діяльність у сфері
транспорту; надання в оренду вантажних
автомобілів.

У своїй господарській діяльності
використовує власні транспортні
засоби: 1) HYUNDAY SANTAFE НОМЕР_3, 2007 року
випуску; 2) ГАЗ 5312 НОМЕР_4, 1990 року
випуску; 3) ГАЗ 5312 НОМЕР_5, 1992 року
випуску; 4) ГАЗ 3307 НОМЕР_6, 1992 року
випуску; 5) ЗИЛ 431412 НОМЕР_7, 1993 року
випуску; 6) ГАЗ 5312 НОМЕР_8, 1987 року
випуску; 7) DAF 95XF 430 НОМЕР_9, 2005 року
випуску; 8) DAF 95XF 380 НОМЕР_10, 2005 року
випуску; 9) DAF 95XF 380 НОМЕР_11, 2004 року
випуску; 10) DAF 95XF 380 НОМЕР_12, 1999 року
випуску; 11) DAF 85 400 НОМЕР_13, 1998 року
випуску; 12) DAF 85 400 НОМЕР_14, 1998 року
випуску; 13) DAF XF95 НОМЕР_15, 2003 року
випуску; 14) DAF 85СF 430 НОМЕР_16, 2001 року
випуску; 15) DAF 95ХF 480 НОМЕР_17, 2001 року
випуску; 16) DAF ТЕ95 НОМЕР_18, 1996 року
випуску; 17) DAF AS 95ХF НОМЕР_19, 1999 року
випуску; 18) МАЗ543205-220СПГ НОМЕР_20, 2006 року
випуску; 19) Н/П MAGYAR SR3MER НОМЕР_21, 1986 року
випуску; 20) Н/П LAG-3-34CN НОМЕР_22, 1980 року
випуску; 21) Н/П GUHUR SEM332 НОМЕР_23, 1989 року
випуску; 22) Н/П GOFA D830000 НОМЕР_24, 1990 року
випуску; 23) Н/П BSL SAPEIM НОМЕР_25, 1976 року
випуску; 24) Н/П ZREM BSL CIM НОМЕР_26, 1996 року
випуску; 25) Н/П MAISONNEUVE НОМЕР_27, 1993 року
випуску; 26) Н/П WIELTON НОМЕР_28, 1999 року
випуску; 27) Н/П MAGYAR SR НОМЕР_29, 1984 року
випуску; 28) Н/П BSLТ НОМЕР_30, 1990 року
випуску; 29) Н/П CHEREAU НОМЕР_31, 1995 року
випуску.

В період з 30.10.2014 по 19.11.2014 посадовою
особою Переяслав-Хмельницької ОДПІ ГУ
Міндоходів у Київській області було
проведено документальну планову
виїзну перевірку
фінансово-господарської діяльності з
питань дотримання ФОП ОСОБА_1
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1) вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2012 по
31.12.2013., за наслідками якої складено Акт
від 26.11.2014 № 545/17-1/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем положень Податкового
кодексу України, а саме:

- п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу
України, в результаті чого завищено
валові витрати та занижено валовий
дохід за перевіряємий період на суму -
1109032,49 грн., в результаті чого занижено
податок на доходи фізичних осіб від
підприємницької діяльності на 188535,36
грн.;

- п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України, завищено податковий кредит, в
результаті чого занижено податкове
зобов'язання по податку на додану
вартість всього в сумі 96209 грн., в тому
числі за 2012 рік в сумі 96209 грн.;

- п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" ФОП ОСОБА_1 за 2013
рік занижено базу для нарахування
єдиного соціального внеску для
фізичних осіб-підприємців, в
результаті чого донараховано єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 19957,72 грн.

Висновки посадової особи податкового
органу про порушення позивачем вимог
податкового законодавства ґрунтуються
на тому, що витрати, пов'язані з
придбанням автозапчастин, відносяться
згідно із пунктом 138.1 статті 138
Податкового кодексу України до інших
витрат, однак не вважаються витратами
операційної діяльності, а відтак,
фізичні особи-підприємці, які
перебувають на загальній системі
оподаткування, не мають права включати
до складу валових витрат витрати, які
пов'язані з використанням транспортних
засобів. Зазначене порушення призвело
до завищення позивачем валових витрат
на загальну суму 1109032,49 грн., та, як
наслідок, до заниження податку на
доходи з фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності на суму
188535,36 грн.

Також, в акті перевірки перевіряючий
встановив, що позивач не мав права
відносити до податкового кредиту суми
ПДВ у складі ціни придбаних
автозапчастин, що призвело до
завищення позивачем податкового
кредиту на суму 96209 грн.

Суд звертає увагу, що акт перевірки
містить лише перелік
підприємств-контрагентів, за
наслідками господарських операцій з
якими, на думку податкового органу,
позивачем завищено суму податкового
кредиту, при цьому, не зазначивши, в
чому саме полягає порушення позивачем
вимог п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України.

Податковий орган також дійшов висновку
про заниження нарахованого єдиного
внеску на загальну суму 19957,72 грн.,
враховуючи заниження позивачем
чистого доходу, отриманого від
здійснення господарської діяльності
протягом 2013 року на загальну суму 334600,23
грн.

За результатами перевірки
відповідачем прийняті наступні
рішення:

- податкове повідомлення-рішення від
04.12.2014 № , згідно з яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на доходів
фізичних осіб, що сплачується
фізичними особами за результатами
річного декларування, в сумі 188535,36 грн.
та застосовано штрафну санкцію в
розмірі 47133,84 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від
04.12.2014 № , згідно з яким позивачу
нараховано суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в сумі
96209,00 грн. та застосовано фінансову
санкцію в розмірі 24052,25 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від
04.12.2014 № Ф-, згідно з якою
нараховано єдиний соціальний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 19957,72 грн.;

- рішення про застосування штрафних
санкцій від 04.12.2014 №, згідно з яким
до позивача застосовано штрафну
санкцію в розмірі 997,89 грн.

Вважаючи податкові
повідомлення-рішення, рішення про
застосування штрафних санкцій та
вимогу про сплату боргу (недоїмки)
неправомірними, позивач звернувся до
суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
такого.

Спірні правовідносини виникли у сфері
справляння податків і зборів,
випливають з порядку формування
платником податкового кредиту та
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість, валових витрат та
стосуються правомірності рішень
контролюючого органу про нарахування
податкових зобов'язань і штрафних
санкцій.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 24 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України) під
"фізичною особою" розуміється людина як
учасник цивільних відносин, що
вважається фізичною особою.

Суб'єктами права приватної власності є
фізичні та юридичні особи. Фізичні та
юридичні особи можуть бути власниками
будь-якого майна, за винятком окремих
видів майна, які відповідно до закону
не можуть їм належати (стаття 325 цього
Кодексу).

Одночасно нормами статті 42 Конституції
України та статті 50 ЦК України
визначено право фізичної особи на
здійснення підприємницької
діяльності.

Зокрема, відповідно до частин 1 і 2
статті 50 цього Кодексу право на
здійснення підприємницької
діяльності, яку не заборонено законом,
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю. Обмеження права фізичної
особи на здійснення підприємницької
діяльності встановлюються
Конституцією України та законом.
Фізична особа здійснює своє право на
підприємницьку діяльність за умови її
державної реєстрації в порядку,
встановленому законом.

Загальне визначення фізичної особи -
суб'єкта підприємницької діяльності
міститься у пункті 3.8 статті 3
Класифікації організаційно-правових
форм господарювання ДК 002:2004,
затвердженої наказом Державного
комітету України з питань технічного
регулювання та споживчої політики від
28.05.2004р. № 97, згідно якого "підприємцем"
є фізична особа, яка є громадянином
України, іноземним громадянином,
особою без громадянства, що здійснює
підприємницьку діяльність.

При цьому чинне законодавство України
не передбачає виокремлення майна, яке
використовується підприємцем для
здійснення підприємницької
діяльності, із загальної маси
належного цьому громадянинові майна.
Так, частиною 2 статті128 Господарського
кодексу України та частиною 1 статті 52
ЦК України прямо встановлюють правило
про те, що громадянин-підприємець
відповідає за зобов'язаннями,
пов'язаними з підприємницькою
діяльністю, усім своїм майном, на яке
відповідно до закону може бути
звернено стягнення. Зокрема, фізична
особа-підприємець, яка перебуває у
шлюбі, відповідає за зобов'язаннями,
пов'язаними з підприємницькою
діяльністю, усім своїм особистим
майном і часткою у праві спільної
сумісної власності подружжя, яка
належатиме їй при поділі цього майна
(частиною 2 статті 52 ЦК України). За
рішенням суду за відповідними
зобов'язаннями може бути звернено
стягнення на все належне приватному
підприємцеві майно, в тому числі і те,
яке він не використовував для зайняття
підприємницькою діяльністю (приватна
квартира, дача, меблі, автомашина тощо).
Зважаючи на наявність повної
відповідальності за своїми
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, всім своїм
майном, громадянин-підприємець
провадить підприємницьку діяльність
без формування статутного, резервного
та інших фондів.

В силу норм частини 1 статті 51 ЦК
України до підприємницької діяльності
фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Відповідно до частини 1 статті 3
Господарського кодексу України під
господарською діяльністю розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Господарська діяльність, що
здійснюється для досягнення
економічних і соціальних результатів
та з метою одержання прибутку, є
підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями (частина
2 статті 3 Господарського кодексу
України).

Починаючи з 01 січня 2011 року набрав
чинності Податковий кодексу України,
який регулює відносини, що виникають у
сфері справляння податків і зборів,
зокрема, визначає вичерпний перелік
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Так, пунктом 177.1 статті 177 Податкового
кодексу України (далі - ПК України)
визначено, що доходи фізичних
осіб-підприємців, отримані протягом
календарного року від провадження
господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної
особи-підприємця (п. 177.2 ст. 177 цього
Кодексу).

В силу норм підпункту 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 ПК України під "витратами"
розуміється сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 ст. 14 ПК України
визначає "господарську діяльність" як
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

У відповідності до пункту 138.1 статті 138
ПК України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності
включають, зокрема, собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138
цього Кодексу).

Згідно пункту 138.8 статті 138 ПК України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 ПК
України до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

Для фізичної особи-підприємця,
зареєстрованого як платник податку на
додану вартість, не включаються до
витрат і доходу суми податку на додану
вартість, що входять до ціни придбаних
або проданих товарів (робіт, послуг) (п.
177.3 ст. 177 зазначеного Кодексу).

При цьому згідно абз. 1 пункту 138.2 статті
138 ПК України витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV), який
визначає правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні, бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Цей Закон поширюється на всіх
юридичних осіб, створених відповідно
до законодавства України, незалежно
від їх організаційно-правових форм і
форм власності, а також на
представництва іноземних суб'єктів
господарської діяльності
(підприємства), які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (частина 1 статті 2
Закону № 996-ХІV).

Згідно положень частини 3 статті 2 цього
ж Закону суб'єкти підприємницької
діяльності, яким відповідно до
законодавства надано дозвіл на ведення
спрощеного обліку доходів і витрат,
ведуть бухгалтерський облік і подають
фінансову звітність у порядку,
встановленому законодавством про
спрощену систему обліку і звітності.

В розумінні Закону № 996-ХІV первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно із частиною 1 статті 9 Закону №
996-ХІV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(частина 2 статті 9 Закону № 996-ХІV).

Крім того, за приписами статей
Господарського кодексу України
громадянин-підприємець зобов'язаний
вести облік результатів своєї
підприємницької діяльності відповідно
до вимог законодавства; своєчасно
надавати податковим органам
декларацію про майновий стан і доходи
(податкову декларацію), інші необхідні
відомості для нарахування податків та
інших обов'язкових платежів;
сплачувати податки та інші обов'язкові
платежі в порядку і в розмірах,
встановлених законом (ч. 1 ст. 128 ГК
України).

Згідно пункту 177.10 статті 177 ПК України
фізичні особи-підприємці зобов'язані
вести Книгу обліку доходів і витрат та
мати підтверджуючі документи щодо
походження товару. Форма Книги обліку
доходів і витрат та порядок її ведення
визначаються центральним органом
державної податкової служби.

Аналіз викладених норм свідчить про те,
що протягом 2012 року нормами
податкового законодавства України не
передбачалося обов'язку щодо ведення
бухгалтерського обліку валових витрат
основних фондів, що підлягають
амортизації та витрат на утримання
основних засобів, придбання
пально-мастильних матеріалів, для
фізичних осіб-підприємців на загальній
системі оподаткування. Разом з тим,
витрати для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком з доходів
фізичних осіб та податкового кредиту з
податку на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції
фізичної особи-підприємця, та мають
бути пов'язані з отриманням доходу
фізичною особою - підприємцем.

Крім цього, податковим кредитом в
розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 ПК України, який набрав
чинності 01 січня 2011 року, визнається
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" п. 198.1 статті
198 ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

В силу пункту 198.2 статті 198 цього
Кодексу датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну, у якій зазначаються в окремих
рядках такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України) (п.
201.1 ст. 201 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової
накладної затверджуються центральним
органом державної податкової служби
(пункт 201.2 статті 201 ПК України).

В силу пункту 201.4 статті 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця (п. 201.6 ст. 201 ПК
України).

Згідно із пунктом 201.7 статті 201 ПК
України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

Пунктом 201.8 статті 201 ПК України
встановлено, що право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Аналогічні положення також містяться в
Порядку заповнення податкової
накладної, затвердженим наказом
Міністерства фінансів України від
01.11.2011 за № 1379, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 22
листопада 2011 за № 1333/20071.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, Податковим кодексом
України визначено окремі випадки, за
яких неможливе формування податкового
кредиту, зокрема це відсутність зв'язку
з господарською діяльністю,
фіктивність операцій (відсутність
поставок), відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
ПДВ.

Також у відповідності до правової
позиції Вищого адміністративного суду
України, що викладена у його листі від
02.06.2011 № 742/11/13-11, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Як вбачається з Акта перевірки від
26.11.2014 №545/17-1/НОМЕР_1, висновки посадової
особи податкового органу про порушення
позивачем вимог податкового
законодавства ґрунтуються на тому, що
витрати, пов'язані з придбанням
автозапчастин, відносяться згідно із
пунктом 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України до інших витрат, однак
не вважаються витратами операційної
діяльності, а відтак, фізичні
особи-підприємці, які перебувають на
загальній системі оподаткування, не
мають права включати до складу валових
витрат витрати, які пов'язані з
використанням транспортних засобів.

Судом встановлено, що основними видами
діяльності ФОП ОСОБА_1 за КВЕД є:
технічне обслуговування та ремонт
автотранспортних засобів; вантажний
автомобільний транспорт; інша
допоміжна діяльність у сфері
транспорту; надання в оренду вантажних
автомобілів.

Для здійснення господарської
діяльності позивач використовував
власні транспортні засоби, зокрема: 1)
HYUNDAY SANTAFE НОМЕР_3, 2007 року випуску; 2) ГАЗ
5312 НОМЕР_4, 1990 року випуску; 3) ГАЗ 5312
НОМЕР_5, 1992 року випуску; 4) ГАЗ 3307 НОМЕР_6,
1992 року випуску; 5) ЗИЛ 431412 НОМЕР_7, 1993
року випуску; 6) ГАЗ 5312 НОМЕР_8, 1987 року
випуску; 7) DAF 95XF 430 НОМЕР_9, 2005 року
випуску; 8) DAF 95XF 380 НОМЕР_10, 2005 року
випуску; 9) DAF 95XF 380 НОМЕР_11, 2004 року
випуску; 10) DAF 95XF 380 НОМЕР_12, 1999 року
випуску; 11) DAF 85 400 НОМЕР_13, 1998 року
випуску; 12) DAF 85 400 НОМЕР_14, 1998 року
випуску; 13) DAF XF95 НОМЕР_15, 2003 року
випуску; 14) DAF 85СF 430 НОМЕР_16, 2001 року
випуску; 15) DAF 95ХF 480 НОМЕР_17, 2001 року
випуску; 16) DAF ТЕ95 НОМЕР_18, 1996 року
випуску; 17) DAF AS 95ХF НОМЕР_19, 1999 року
випуску; 18) МАЗ543205-220СПГ НОМЕР_20, 2006 року
випуску; 19) Н/П MAGYAR SR3MER НОМЕР_21, 1986 року
випуску; 20) Н/П LAG-3-34CN НОМЕР_22, 1980 року
випуску; 21) Н/П GUHUR SEM332 НОМЕР_23, 1989 року
випуску; 22) Н/П GOFA D830000 НОМЕР_24, 1990 року
випуску; 23) Н/П BSL SAPEIM НОМЕР_25, 1976 року
випуску; 24) Н/П ZREM BSL CIM НОМЕР_26, 1996 року
випуску; 25) Н/П MAISONNEUVE НОМЕР_27, 1993 року
випуску; 26) Н/П WIELTON НОМЕР_28, 1999 року
випуску; 27) Н/П MAGYAR SR НОМЕР_29, 1984 року
випуску; 28) Н/П BSLТ НОМЕР_30, 1990 року
випуску; 29) Н/П CHEREAU НОМЕР_31, 1995 року
випуску.

Це також відображено в Акті перевірки
(т. І а.с. 34, 37, 38).

Як встановлено під час перевірки
перевіряючим, позивачем віднесено до
валових витрати витрати на придбання
автозапчастин на загальну суму 1109032,49
грн.

При цьому, не зазначено за якими
господарськими операціями позивачем
було сформовано вказані валові
витрати. Не зазначено і контрагентів
позивача та номери податкових
накладних, які б дали змогу
ідентифікувати суми господарських
операцій.

Позивач наголошував на тому, що з метою
належного функціонування
автотранспорту, який використовувався
під час здійснення господарської
діяльності, ним дійсно здійснювалась
закупівля автозапчастин у інших
суб'єктів господарювання. За
наслідками господарських операцій ним,
відповідно до вимог податкового
законодавства, формувалися валові
витрати.

Суд погоджується з такими висновками
позивача, оскільки ведення
бухгалтерського обліку складу валових
витрат виробництва та основних фондів
чи нематеріальних активів, що
підлягають амортизації, для фізичних
осіб-підприємців на загальній системі
оподаткування законодавством не
передбачено, а тому він має право на
віднесення таких витрат до валових.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в
матеріалах справи наявні належним
чином документи, які підтверджують
факти проведення технічного
обслуговування, встановлення
придбаних запасних частин на
транспортні засоби, які
використовуються позивачем в
господарській діяльності для
здійснення вантажних перевезень,
зокрема, це акти наданих послуг
(виконаних робіт), власні акти позивача
на встановлення придбаних нових
запасних частин, накладні - вимоги на
відпуск (внутрішнє переміщення)
супутніх матеріалів, відомості обліку
видачі (повернення) спецодягу,
спецвзуття та запобіжних пристроїв,
акти на списання розхідних матеріалів.

Всі зазначені документи складені у
повній відповідності з вимогами ч. 2 ст.
9 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні".

Також, позивач наголошував на тому, що
до сум витрат ФОП ОСОБА_1 в перевіряємий
період також включались суми,
витрачені на придбання полісів
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів.

Суд звертає увагу на те, що
експлуатація наземного транспортного
засобу без наявності полісу
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів не дозволяється.

Законом України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" визначено, що
страхувальниками є юридичні особи та
дієздатні громадяни, що уклали із
страховиками договори обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності за шкоду, заподіяну
життю, здоров'ю, майну третіх осіб під
час експлуатації наземного
транспортного засобу. До наземних
транспортних засобів згідно із законом
віднесено пристрої, призначені для
перевезення людей та/або вантажу, а
також встановленого на ньому
спеціального обладнання чи механізмів,
які підлягають державній реєстрації та
обліку у відповідних підрозділах
Міністерства внутрішніх справ України
та/або допущені до дорожнього руху, а
також ввезені на митну територію
України для тимчасового користування,
зареєстровані в інших країнах.

Отже, з наведеного слідує, що витрати на
придбання полісів страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів цілком правомірно були
віднесені до валових витрат, оскільки
їх придбання пов'язано із здійсненням
ФОП ОСОБА_1 вантажних перевезень і
вказані витрати належать до
загальновиробничих.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що ФОП ОСОБА_1 правомірно віднесені
витрати на придбання запасних частин,
технічне обслуговування та ремонт
автомобілів, страхування, до валових
витрат, пов'язаних з здійсненням
господарської діяльності такої
фізичної особи-підприємця, та,
відповідно, з дотриманням всіх вимог
податкового законодавства України
зменшено загальний оподатковуваний
дохід на суму таких витрат за
відповідні періоди.

Щодо висновку податкового органу про
завищення позивачем податкового
кредиту на суму ПДВ у складі ціни
придбаного товару у розмірі 96209,00 грн.,
суд зазначає наступне.

Як вбачається з Акта перевірки від
26.11.2014 №545/17-1/НОМЕР_1, висновки посадової
особи податкового органу про порушення
позивачем вимог податкового
законодавства ґрунтуються на тому, що
позивач не мав права відносити до
податкового кредиту суми ПДВ у складі
ціни придбаних автозапчастин, що
призвело до завищення позивачем
податкового кредиту на суму 96209,00 грн.

Перелік контрагентів позивача, у яких
здійснювалась закупка автозапчастин,
відображений у акті перевірки на
сторінці 21 (т. І а.с. 52).

Позивач надав суду документи (акти
наданих послуг (виконаних робіт),
власні акти позивача на встановлення
придбаних нових запасних частин,
накладні - вимоги на відпуск (внутрішнє
переміщення) супутніх матеріалів,
відомості обліку видачі (повернення)
спецодягу, спецвзуття та запобіжних
пристроїв, акти на списання розхідних
матеріалів), які підтверджують той
факт, що автозапчастини були придбані
ФОП ОСОБА_1 для ремонту транспортних
засобів, які використовувались ним для
здійснення господарської діяльності.

Вказані господарські операції
підтверджуються належним чином
оформленими податковими накладними,
які знаходять в матеріалах справи.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позивач за наслідками господарських
операцій правомірно відніс до
податкового кредиту суму ПДВ у розмірі
96209,00 грн., оскільки дані запчастини
використовувались для належного
функціонування транспортних засобів,
які використовувались у процесі
провадження господарської діяльності.

Таким чином, суд вважає висновки
податкового органу про заниження
позивачем податку на доходи фізичних
осіб у розмірі 188535,36 грн. та завищення
податкового кредиту у розмірі 96209,00
грн., безпідставними, а відтак,
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 04.12.2014 №
та № підлягають скасуванню.

Крім того, оскільки судом встановлено
неправомірність збільшення чистого
доходу позивача у 2013 році у зв'язку з
відсутністю порушень пунктів 177.2, 177.4
статті 177 Податкового кодексу України
підстави для донарахування єдиного
соціального внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 19957,72 грн.
і накладення штрафних санкцій у
розмірі 997,89 грн. також відсутні.

З огляду на викладене вище, суд дійшов
висновку, що рішення про застосування
штрафних санкцій від 04.12.2014 № та
вимога про сплату боргу (недоїмки) від
04.12.2014 №Ф- є також протиправними
та підлягають скасуванню.

Статтею 11 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В силу частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду жодних доказів, які спростовували
б твердження позивача, а відтак, не
довів правомірності своїх рішень.

Таким чином, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України,
доказів, наявних в матеріалах справи,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог та
вважає їх такими, що підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Статтею 97 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд за клопотанням однієї зі сторін
визначає грошовий розмір судових
витрат, які повинні бути їй
компенсовані.

Оскільки позивачем вимоги про
відшкодування понесених ним судових
витрат не заявлялись, а відповідачем не
надано суду доказів понесення ним
витрат, пов'язаних із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз, судові витрати стягненню з
бюджету не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
статтею 124 Конституції України,
статтями 11, 14, 69-71, 86, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області від 04.12.2014 № та
№.

Визнати протиправною та скасувати
вимогу Переяслав-Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
сплату боргу (недоїмки) від 04.12.2014
№Ф-.

Визнати протиправним та скасувати
рішення Переяслав-Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області про
застосування штрафних санкцій від
04.12.2014 №.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного адміністративного суду
через Київський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня її проголошення, а у разі
проголошення лише вступної та
резолютивної частини постанови або
прийняття постанови у письмовому
провадженні - протягом десяти днів з
дня отримання копії постанови.

Суддя
Балаклицький А. І.