Справа № 2а-2394/11/1307
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/80203/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27 листопада
2012 року у справі №2а-2394/11/1307 за позовом
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Жидачівської
міської ради, третя особа: ОСОБА_8 про
визнання незаконним рішення,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2011 року позивачі звернулись з
позовом до Жидачівської міської ради,
третя особа: ОСОБА_8 про визнання
незаконним та скасування рішення від
27.05.2009 року №4105 «Про надання дозволу на
виготовлення плану встановлення меж,
розподілу та визначення розміру
належної частки земельної ділянки для
обслуговування садиб у АДРЕСА_1 та на
АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
рішенням Жидачівського районного суду
від 31.03.2009 року скасовано рішення
виконкому Жидачівської міської ради
№295 від 27.08.1999 року про передачу частини
земельної ділянки площею 283 кв.м у
приватну власність ОСОБА_8 та виданий
на підставі цього рішення Державний
акт на право приватної власності на
землю ІУ-ЛВ №083276. Враховуючи те, що
ОСОБА_8 не має права на частину
земельної ділянки на яку претендують
позивачі, оскаржуване рішення від
27.05.2009 року №4105 є незаконним.

Постановою Жидачівського районного
суду Львівської області від 02
листопада 2011 року в задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27 листопада
2012 року постанову суду першої
інстанції скасовано, позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано
рішення Жидачівської міської ради від
27.05.2009 року №4105 «Про надання дозволу на
виготовлення плану встановлення меж,
розподілу та визначення розміру
належної частки земельної ділянки для
обслуговування садиб у АДРЕСА_1 та на
АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27 листопада
2012 року, ОСОБА_4 звернулась з касаційною
скаргою, у якій просить скасувати
рішення суду апеляційної інстанції, та
залишити в силі судове рішення суду
першої інстанції, посилаючись на те, що
при прийнятті зазначеного судового
рішення було порушено норми
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивачі є
співвласниками будинковолодіння по
АДРЕСА_1, а третя особа є власником
житлового будинку по АДРЕСА_2. Дві
садиби знаходяться на спірній
земельній ділянці.

18.05.2009 р. позивачі - ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_9 - чоловік (спадкоємниці) ОСОБА_5 і
третя особа ОСОБА_8 звернулися до
Жидачівської міської ради із заявами
про передачу безоплатно у власність
земельної ділянки для обслуговування
житлових будинків, господарських
будівель, споруд, які розташовані по
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Рішенням Жидачівської міської ради від
27.05.2009 р. №4105 надано заявникам дозвіл
звернутися до суб'єкта господарювання,
для виготовлення плану встановлення
меж, розподілу та визначення розміру
належної частки земельної ділянки для
обслуговування садиб у АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2; рекомендовано нотаріально
засвідчити заяви про надання згоди на
приватизацію частини спільної
земельної ділянки, що відповідає
розміру належної кожному частки
відповідно до виготовленого плану
розподілу; виготовлену і погоджену
відповідно до чинного законодавства
документацію на земельну ділянку,
вказану в п. 1 даного рішення, подати на
розгляд сесії Жидачівської міської
ради для прийняття рішення.

Суд першої інстанції відмовив в
задоволенні позову з тих підстав, що
при винесенні оскаржуваного рішення
Жидачівська міська рада діяла у
відповідності до вимог чинного
законодавства і будь-яких прав та
оспорюваних законом інтересів
позивачів не порушила і не обмежила.

Між тим, суд апеляційної інстанції,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги зазначив, що надання дозволу
третій особі на виготовлення плану
встановлення меж розподілу та
визначення розміру належної частки
земельної ділянки, яка перебуває у
постійному користуванні позивачів є
протиправним.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
обґрунтованим висновок суду
апеляційного інстанції про
задоволення позову, враховуючи
наступне.

В силу п.34 ч.1 ст.26 Закону «Про місцеве
самоврядування в Україні», виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради вирішуються
питання регулювання земельних
відносин.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу
України (в редакції, чинній на момент
прийняття оскаржуваного рішення) до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить: а) розпорядження землями
територіальних громад; б) передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу; в) надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
г) вилучення земельних ділянок із
земель комунальної власності
відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп
земельних ділянок для суспільних
потреб відповідних територіальних
громад сіл, селищ, міст; д) організація
землеустрою; е) координація діяльності
місцевих органів земельних ресурсів; є)
здійснення контролю за використанням
та охороною земель комунальної
власності, додержанням земельного та
екологічного законодавства; ж)
обмеження, тимчасова заборона
(зупинення) використання земель
громадянами і юридичними особами у
разі порушення ними вимог земельного
законодавства; з) підготовка висновків
щодо вилучення (викупу) та надання
земельних ділянок відповідно до цього
Кодексу; и) встановлення та зміна меж
районів у містах з районним поділом; і)
інформування населення щодо вилучення
(викупу), надання земельних ділянок; ї)
внесення пропозицій до районної ради
щодо встановлення і зміни меж сіл,
селищ, міст; й) вирішення земельних
спорів; к) вирішення інших питань у
галузі земельних відносин відповідно
до закону.

Відповідно до ч.1, 2, 5 ст.120 ЗК України (в
редакції, чинній на момент прийняття
оскаржуваного рішення) до особи, яка
придбала житловий будинок, будівлю або
споруду, переходить право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором.

Якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, наданій у користування, то в
разі їх відчуження до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

При переході права власності на
будівлю або споруду до громадян або
юридичних осіб, які не можуть мати у
власності земельні ділянки, до них
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій
розташована будівля чи споруда.

Згідно з ст.141 ЗК України (в редакції,
чинній на момент прийняття
оскаржуваного рішення) підставами
припинення права користування
земельною ділянкою є: а) добровільна
відмова від права користування
земельною ділянкою; б) вилучення
земельної ділянки у випадках,
передбачених цим Кодексом; в)
припинення діяльності релігійних
організацій, державних чи комунальних
підприємств, установ та організацій; г)
використання земельної ділянки
способами, які суперечать екологічним
вимогам; ґ) використання земельної
ділянки не за цільовим призначенням; д)
систематична несплата земельного
податку або орендної плати.

Відповідно до ч.1, 5 ст.116 ЗК України (в
редакції, чинній на момент прийняття
оскаржуваного рішення) громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної та комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Надання у користування земельної
ділянки, що перебуває у власності або у
користуванні, провадиться лише після
вилучення (викупу) її в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Як вірно встановлено судами, згідно
рішення виконкому Жидачівської
міської ради від 28.02.1965 року позивачам
надано дозвіл на будівництво житлового
будинку на присадибній ділянці в
АДРЕСА_3. В подальшому, було складено
акт про відвід в натурі земельної
ділянки загальною площею 980 кв.м,
розташованої в АДРЕСА_3 в користування
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 На підставі вказаного
рішення було укладено договір про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
площею 900 кв.м.

Рішенням від 27.08.1999 року №295 виконком
затвердив розподіл земельної ділянки
між ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_6, при цьому
виділив ОСОБА_8 283 кв.м. На підставі
цього рішення (уточненого рішенням №34
від 24.09.1999 року) був виготовлений
Державний акт ІУ-ЛВ №083276 на право
приватної власності на землю від 17.11.1999
року.

Проте, рішенням Жидачівського
районного суду від 31.03.2009 року у справі
№2-15/09 , яке набрало законної сили,
визнано нечинним та скасовано рішення
виконкому Жидачівської міської ради
№295 від 27.08.1999 року, Державний акт на
право приватної власності на землю
ІУ-ЛВ №083276 від 17.11.1999 року.

Таким чином, лише позивачі є
користувачами спірної земельної
ділянки.

З огляду на це, надання дозволу ОСОБА_8
на виготовлення плану встановлення меж
розподілу та визначення розміру
належної частки земельної ділянки, яка
перебуває у постійному користуванні
позивачів є протиправним.

Враховуючи викладене, судова колегія
дійшла висновку, що судом апеляційної
інстанції повно і правильно
встановлені фактичні обставини справи,
характер правовідносин сторін і вірно
застосовані до них норми матеріального
права.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 27 листопада
2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: