Справа № 2а-13413/10/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року
м. Київ К/9991/42446/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Борисенко І.В.,
Голубєвої Г.К.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі м. Києва на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
09.03.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 05.07.2011 у справі № 2а-13413/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Промтехрезерв"

до Державної податкової
інспекції у Святошинському районі м.
Києва

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2010 року Товариством до суду
заявлений позов, з урахування уточень,
про скасування податкового
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції від 13.09.2010 №
/0, яким позивачеві визначено
податкове зобов'язання з податку на
додану вартість (далі - ПДВ) у сумі 223
384,84,00 грн. (у т.ч. 159 560,60 грн. - основний
платеж та 63 824,24 грн. - штрафні санкції)
за порушення вимог Закону України "Про
податок на додану вартість". Позовні
вимоги обґрунтовані відсутністю з боку
позивача порушень вимог вказаного
Закону.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, позовні вимоги
задоволено, оскаржуване податкове
повідомлення - рішення скасовано.

Не погодившись із судовими рішеннями,
держаний податковий орган подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким позивачу в
задоволенні позовних вимог відмовити.

У поданих запереченнях на скаргу
позивач просить її відхилити з мотивів
необґрунтованості.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведено
невиїзну документальну перевірку
податкової декларації з ПДВ Товариства
за травень 2010 року, за підсумками якої
складено акт від 30.08.2010 № 154/23-50/31280163.

У ході вказаної перевірки працівниками
Державної податкової інспекції було
встановлено порушення позивачем пп. 3.1.1
п. 3.1 ст. 3, пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст.7
Закону України "Про податок на додану
вартість", що призвело до завищення
податкового кредиту з ПДВ на суму 159 560,60
грн.

Такого висновку контролюючий орган
дійшов на підставі автоматизованого
співставлення сум податкового
зобов'язання та податкового кредиту на
рівні ДПА України, за результатами
якого Державною податковою інспекцією
встановлено, що позивачем до складу
податкого кредиту включено суми ПДВ за
податковими накладними, виписаними на
його користь контрагентом ТОВ "Імпорт
Ком", який не задекларував свої
податкові зобов'язання по
господарських операціях з Товариством,
оскільки подана ним декларація з ПДВ за
травень 2010 року визнана контролюючим
органом недійсною.

На підставі акта перевірки та
зазначених висновків відповідачем
винесено оскаржуване податкове
повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги
Товариства, суди у цій справі виходили
з того, що Закон України "Про податок на
додану вартість" не ставить в
залежність формування платником
податку податкового кредиту з ПДВ від
дотримання вимог податкового
законодавства іншими суб'єктами
господарювання, зокрема, від
декларування контрагентом своїх
податкових зобов'язань. При цьому
судами було встановлено фактичний рух
активів у межах господарської
діяльності за наслідками спірних
правовідносин, що були задекларовані
позивачем, та наявність у контрагента
позивача спеціальної податкової
правосуд'єктності.

Так, у п. 1.3 ст. 1 Закону України від 03.04.1997
№ 168/97-ВР "Про податок на додану
вартість" (втратив чинність 01.01.2011) (далі
- Закон № 168/97-ВР)платника податку
визначено як особу, яка згідно із цим
Законом зобов'язана здійснювати
утримання та внесення до бюджету
податку, що сплачується покупцем.

Згідно з п. 10.2 ст. 10 того самого Закону
платники податку, визначені у
підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 цієї
статті, відповідають за дотримання
достовірності та своєчасності
визначення сум податку, а також за
повноту і своєчасність його внесення
до бюджету відповідно до закону.

Податкові зобов'язання з ПДВ у
відповідності до положень Закону №
168/97ВР визначаються сальдовим методом,
який передбачає необхідність
врахування як надходжень сум податку
разом із вартістю товарів (послуг), що
поставляються платником податку, так і
витрат цього платника на сплату сум ПДВ
у складі ціни товарів (послуг), що
придбані ним з метою використання у
господарській діяльності (пп. 7.7.1 п. 7.7
ст. 7 цього Закону).

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7
Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про
податок на додану вартість" (втратив
чинність 01.01.2011) податковий кредит
звітного періоду складається із суми
податків, сплачених (нарахованих)
платником податку у звітному періоді у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг), вартість яких відноситься до
складу валових витрат виробництва
(обігу) та основних фондів чи
нематеріальних активів, що підлягають
амортизації.

Як визначено пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
цього пункту) (пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 цього
Закону).

Аналіз вказаних норм дає підстави
стверджувати, що податкове
законодавство, яке діяло на момент
виникнення спірних правовідносин, не
ставить в залежність право позивача на
формування податкового кредиту з ПДВ
від додержання податкової дисципліни
третіми особами, в тому числі коли
продавець не декларує або не виконує
свої податкові зобов'язання зі сплати
цього податку до бюджету.

У разі якщо контрагентом були допущені
порушення норм податкового чи норм
іншого законодавства, у тому числі і по
сплаті податкових зобов'язань до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи.

Також суд касаційної інстанції вважає
за потрібне зазначити, що будь - яке
автоматизоване співставлення не
віднесено до засобів перевірки
правильності та повноти визначення
податкових зобов'язань, а тому добуті
таким чином докази не можуть
визнаватись належними.

Так, Законом України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено правові
засади регулювання, організації,
ведення бухгалтерського обліку та
складання фінансової звітності в
Україні.

Згідно ст. 3 названого Закону, податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку. Статтею 9
регламентовано, що підставою
бухгалтерського обліку господарський
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення таких
операцій. Первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа,
дату і місце складання, назву
підприємства, від імені якого складено
документ, зміст та обсяг господарської
операції, одиницю її виміру, посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення, особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 7.2.3. п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР
передбачено, що податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом. Податкова
накладна виписується на кожну повну
або часткову поставку товарів (робіт,
послуг).

Разом з тим, програмне забезпечення
"Системи автоматизованого
співставлення податкового кредиту та
зобов'язань в розрізі контрагентів на
рівні ДПА", за допомогою якого
контролюючим органом було встановлено
невідповідність задекларованих
податкових зобов'язань контрагентами
позивача та податковим кредитом
останнього, до первинних або інших
документів, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку
платника податків не відноситься.

Враховуючи викладене та з огляду на те,
що, позивач, отримавши податкові
накладні, від постачальника, що є
платником ПДВ, висновок судів першої та
апеляційної інстанцій - правильний і
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства, а доводи касаційної
скарги не дають підстав вважати, що при
прийнятті оскаржуваних рішень, судами
першої та апеляційної інстанцій було
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Святошинському районі м.
Києва відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 09.03.2011 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 05.07.2011 у
справі № 2а-13413/10/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
І.В. Борисенко

Г.К. Голубєва