Справа № 2а-10090/11
Суддя: Хобор Р.Б.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року № 9104/155442/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сапіги В.П.,
Яворського І.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу Департаменту соціальної
політики Луцької міської ради
Волинської області на постанову
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 05 грудня 2011 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Департаменту соціальної політики
Луцької міської ради Волинської
області про стягнення та перерахунок
соціальних виплат,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 08.11.2011 року звернувся в суд з
позовом, в якому просив дії
Департаменту соціальної політики
Луцької міської ради Волинської
області в частині невиплати
передбаченому Законом України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» розміру
щорічної допомоги на оздоровлення
визнати незаконними. Зобов'язати
Департамент соціальної політики
Луцької міської ради Волинської
області виплатити щорічно допомогу на
оздоровлення за 2011 рік у розмірі трьох
мінімальних заробітних плат, з
урахуванням фактично виплачених сум.

Постановою Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 05 грудня 2011
року позов задоволено. Визнано дії
Департаменту соціальної політики
Луцької міської ради Волинської
області щодо відмови ОСОБА_1 у
проведенні перерахунку та виплати
щорічної допомоги на оздоровлення
згідно вимог ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» -
протиправними. Зобов'язано Департамент
соціальної політики Луцької міської
ради Волинської області здійснити
перерахунок та виплатити ОСОБА_1
щорічну допомогу на оздоровлення за 2011
рік в розмірі трьох мінімальних
заробітних плат відповідно до ст. 48
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» з врахуванням виплачених
сум.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції Департамент
соціальної політики Луцької міської
ради Волинської області оскаржило його
в апеляційному порядку. В апеляційній
скарзі просить рішення суду першої
інстанції скасувати і прийняти нове
рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги за апеляційною скаргою
обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції були недостатньо досліджені
докази та обставини справи, рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального. Зазначає, що виключно
законом України про Державний бюджет
України визначаються будь-які видатки
держави на загальносуспільні потреби,
розмір і цільове спрямування цих
видатків. Вказує, що розмір виплат
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи,
встановлювався постановами Кабінету
Міністрів України. Відповідно до
Бюджетного кодексу України,
розпорядники бюджетних коштів мають
право брати бюджетні зобов'язання лише
в межах виділених їм асигнувань.

Сторони в судове засідання не прибули,
про дату, час і місце апеляційного
розгляду були повідомлені належним
чином, тому колегія суддів, у
відповідності до ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглядати справу в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши наявні в справі матеріали
та доводи апеляційної скарги у їх
сукупності, на основі наявних у справі
доказів, колегія суддів приходить до
переконання, що подану апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 відповідно до посвідчення серія
НОМЕР_1 від 23 січня 2008 року є
громадянином евакуйованим у 1986 році із
зони відчуження (категорія 2).

Відповідно до даних управління
Пенсійного фонду України в Галицькому
районі Івано-Франківської області
позивачу призначена щорічна грошова
допомога на оздоровлення в сумі 75.00 грн.
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 12.07.2005 року №562
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що постанова
Кабінету Міністрів України є
підзаконним нормативним актом, тому
виходячи з загальних засад
пріоритетності Законів України над
підзаконними нормативними актами в
даному випадку підлягають
застосуванню норми ст. 48 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
таких підстав.

Громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом (ч.1 ст.46
Конституції України).

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
евакуйованим із зони відчуження у 1986
році, включаючи дітей, щорічна допомога
на оздоровлення виплачується в розмірі
трьох мінімальних заробітних плат.

Згідно з пп. 11 п. 28 розділу II «Внесення
змін до деяких законодавчих актів
України» Закону України «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» текст ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
було викладено в такій редакції:
«Одноразова компенсація учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, та сім'ям, які втратили
годувальника із числа осіб, віднесених
до учасників ліквідації наслідків
аварії на Чорнобильській АЕС та смерть
яких пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України».

Зазначеною нормою були внесені зміни
до ст. 48 Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», зокрема, в частині
встановлення розміру щорічної
допомоги на оздоровлення.

Однак зазначене вище положення Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» були
визнанні неконституційними рішенням
Конституційного Суду України від 22.05.2008
року № 10-рп/2008.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Тобто з дня прийняття Конституційним
Судом України зазначеного рішення,
відновлено редакція ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
яка була чинною до внесення змін до неї
і в подальшому зміни до цієї статті не
вносились, тому, зокрема, евакуйованим
із зони відчуження у 1986 році, включаючи
дітей, щорічна допомога на
оздоровлення була встановлена в
розмірі трьох мінімальних заробітних
плат і дану суму відповідач був
зобов'язаний нарахувати та виплатити
позивачу.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», конкретні
розміри всіх видів доплат, пенсій і
компенсацій підвищуються Кабінетом
Міністрів України відповідно до зміни
вартості життя і зростання мінімальної
заробітної плати.

Встановлений постановою Кабінету
Міністрів України № 562 від 12 липня 2005
року «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» розміри щорічних грошових
виплат на оздоровлення значно нижчі за
відповідні, передбачені ст. 48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
кратні розміри мінімальної заробітної
плати, і тому виходячи із загальних
засад пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами, до
спірних правовідносин суд застосував
нормативний акт вищою юридичної сили, а
саме Закон України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що виплата
щорічної грошової допомоги на
оздоровлення у 2011 році здійснена
відповідачем з порушенням норм
спеціального закону.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

На підставі наведеного, колегія суддів
прийшла до висновку, що позов щодо
зобов'язання нарахувати та виплатити
недоплачену щорічну допомогу на
оздоровлення за 2011 рік відповідно до
ст.48 Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" задоволено правомірно.

Також, колегія суддів, вважає за
потрібне наголосити, що покликання
відповідача на те, що фінансове
забезпечення державних соціальних
гарантій, передбачених Законом України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України, тому
збільшення розміру допомоги можливе
лише у випадку виділення відповідних
коштів з Державного бюджету України є
безпідставними,оскільки відсутність
бюджетних асигнувань для задоволення
вимог позивача до уваги взяти не можна,
так як невиконання чи неналежне
виконання законів про виплати через
відсутність бюджетних коштів не є
підставою для виправдання недоплати
щорічної допомоги на оздоровлення
відповідно до ст.48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову - без змін, якщо визнає що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи та ухвалено судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому апеляційну скаргу слід залишити
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 200, 205, 206, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а
л и в:

Апеляційну скаргу Департаменту
соціальної політики Луцької міської
ради Волинської області залишити без
задоволення, а постанову Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 05 грудня 2011 року у справі
№2а-10090/11/0308 - без змін.

Ухвала є остаточною і касаційному
оскарженню не підлягає.

Головуюча-суддя : Хобор Р.Б.Судді
:Сапіга В.П. Яворський І.О.