Справа № 11970/12/2670
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року м. Київ
К/800/16218/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Лиски Т.О.,
Олендера І.Я.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
громадянки Сомалі ОСОБА_4 до Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2012 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом, в якому
просив визнати неправомірним і
скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 26 липня
2012 року №307-12 та зобов'язати повторно
розглянути заяву про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 23
жовтня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі представник
позивача - ОСОБА_6, посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення цих судів і
направити справу на новий розгляд.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач ОСОБА_4 за
національністю - сомалійка (клан
Мідган), за віросповіданням -
мусульманка. До України вона прибула
нелегально 08 вересня 2011 року з
території третьої безпечної країни
(Російська Федерація) без документів,
що посвідчують особу, і звернулася до
Державної міграційної служби України
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 26 липня 2012 року №307-12
позивачу було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, про що направлено
повідомлення від 16 серпня 2012 року №78.

Обґрунтовуючи вимоги про скасування
цього рішення відповідача, позивач
ОСОБА_4 зазначала, що була вимушена
разом із сім'єю поїхати зі своєї країни
походження з політичних причин та
приналежності до племені Мадібан, яке
належить до меншин в Сомалі і яке влада
ніяк не підтримує та не може захистити
від нападників. Як зазначено позивачем,
цей клан вважається слабким та меншим
племенем. На початку 2011 року члени
угрупування Аль Шабаб зайшли до їх
будинку, били чоловіка та його батька,
звинувачували чоловіка в тому, що той є
інформатором для держави і погрожували
вбити всіх інших. Побоюючись стати
жертвами переслідувань зі сторони
угрупувань Аль Шабаб, позивач із
родиною вимушені були покинути Сомалі.
Позивач за допомогою своїх знайомих
отримав візу для в'їзду до Росії, де
перебувала близько одного місяця.

Судом першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що в Російській Федерації
життю позивача нічого не загрожувало і
той не звертався до органу міграційної
служби Російської Федерації,
перебуваючи на території цієї країни
протягом терміну, достатнього для
такого звернення.

Статтею 1 Закону України «Про біженців»
встановлено, що біженець - особа, яка не
є громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Поняття «біженець» включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди, а особа, яка
потребує додаткового захисту, - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно ст. 6 вказаного Закону не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, зокрема,
особа, яка до прибуття в Україну з
наміром бути визнаною біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перебувала в третій безпечній
країні.

Судами також встановлено, що в Сомалі
існують групи людей в суспільствах, що
систематично перебувають у
невигідному становищі через
дискримінацію. Дискримінація виникає у
громадських закладах, таких як правові
установи або освітні та медичні
заклади, так само як і у господарстві та
в общині. В Сомалі також існують деякі
групи меншин, які страждають від
глибокої ізоляції (Їбір, Мадгібан, Мусе
Дхаріо, Тумаал, Яхар, Джарір/Банту, Ваат
джаре, Джааджі, Каламасхубе Банадір,
Габро Бараве та Аіле, та ін.). Ці клани
меншин соціально ізольовані, вони
знаходяться серед найбідніших людей
світу та перебувають у невигідному
становищі серед населення Сомалі, які
живуть за межею бідності.

З аналізу викладених у справі обставин
вбачається, що позивач є економічним
мігрантом, який добровільно залишив
свою країну, керуючись причинами
особистого характеру. Про це свідчать
отримання візи через знайомих,
перельоти літаком до транзитних країн
Ефіопія (термін перебування з 01 квітня
по 01 серпня 2011 року), Об'єднанні
Арабські Емірати (термін перебування 2-3
години), Росія (термін перебування з 01
серпня по 01 вересня 2011 року). Як пояснив
позивач в суді першої інстанції, що в
Україні залишився через те, що
скінчилися гроші.

Суди вірно врахували, що позивач до
приїзду в Україну на протязі місяця
перебував у третій безпечній країні -
Росії, але за набуттям статусу біженця
у цій країні не звертався. Проте особа,
яка залишає країну свого громадського
походження, повинна звернутися за
допомогою у першій безпечній країні, а
не шукати умов для кращого місця
проживання.

Враховуючи усі обставини справи,
колегія суддів погоджується з
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій про те, що відповідач діяв в
межах наданої компетенції відповідно
до вимог законодавства і не порушував
права та законні інтереси позивача, а
тому обґрунтовано відмовили в позові.

Доводи касаційної скарги зроблених
цими судами висновків не спростовують.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що підстав для скасування чи
зміни оскаржених судових рішень не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, представника
ОСОБА_4, залишити без задоволення, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска

І.Я. Олендер