Справа № 821/4678/14
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2014-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/4678/1413
год. 46 хв.

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючої судді: Дубровної В.А.,

при секретарі: Кальченко - Буланової
М.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Настич В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Прокуратури
Херсонської області про визнання
протиправною бездіяльності та
зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.)
звернувся до Херсонського окружного
адміністративного суду з позовом до
Прокуратури Херсонської області (далі -
відповідач), у якому просить -

- визнати протиправною бездіяльність
щодо невжиття заходів, направлених на
звільнення з займаної посади прокурора
міста Нова Каховка Херсонської області
ОСОБА_4;

- зобов'язати вжити заходи, направлені
на звільнення з займаної посади
прокурора міста Нова Каховка
Херсонської області ОСОБА_4 у порядку,
передбаченому Законом України "Про
очищення влади";

- зобов'язати надати до Міністерства
юстиції України відповідні відомості
про наявність підстав для застосування
до прокурора міста Нова Каховка
Херсонської області ОСОБА_4 заборони,
передбаченої частиною 3 статті 1 Закону
України "Про очищення влади", для
включення відомостей щодо цієї особи
до Єдиного державного реєстру осіб,
щодо яких застосовано положення Закону
України "Про очищення влади".

Вказані вимоги позивач обґрунтовує
тим, що відповідачем допущено
протиправну бездіяльність щодо
невжиття дій, направлених на
звільнення з займаної посади прокурора
міста Нова Каховка Херсонської області
ОСОБА_4, які передбачені Законом
України "Про очищення влади" внаслідок
чого порушуються його конституційні
права, які потребують судового захисту.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги в повному обсязі та
просив їх задовольнити.

Відповідач заперечив проти
адміністративного позову, вказавши, що
позовні вимоги є безпідставними,
оскільки позивачем не доведено
порушення його права, свободи чи
інтересу внаслідок, протиправної на
думку позивача, бездіяльності
прокуратури Херсонської області.
Відповідач також вказує, що посада
прокурора міста не відповідає
визначеному у Законі поняттю "
керівника територіального
(регіонального) органу прокуратури
України", а отже відсутні підстави для
його звільнення відповідно до вимог
вказаного Закону України.

У судовому засіданні представник
відповідача підтримав вказані
заперечення та просив суд відмовити у
задоволені позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача, його
представника, представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, оцінивши подані сторонами
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та,
враховуючи те, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд звертає увагу на
наступне.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС
України адміністративне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього Кодексу та
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 8
Конституції України норми Конституції
України є нормами прямої дії. Звернення
до суду для захисту конституційних
прав і свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції
України гарантується.

Відповідно до положень частини другої
ст. 150 Конституції України з питань,
передбачених цією статтею,
Конституційний Суд України ухвалює
рішення, які є обов'язковими до
виконання на території України,
остаточними і не можуть бути оскаржені.

У зв'язку з зазначеним суд вказує, що
пунктом другим мотивувальної частини
Рішення від 14.12.2011 р. №19-рп/2011 у справі
№1-29/201 Конституційний Суд України
приходить до висновку що положення
частини другої статті 55 Конституції
України необхідно розуміти так, що
конституційне право на оскарження в
суді будь-яких рішень, дій чи
бездіяльності всіх органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, посадових і службових
осіб гарантовано кожному. Реалізація
цього права забезпечується у
відповідному виді судочинства і в
порядку, визначеному процесуальним
законом.

Повноваження адміністративних судів
щодо розгляду адміністративних справ,
порядок звернення до адміністративних
судів та порядок здійснення
адміністративного судочинства, у
відповідності до статті 1 КАС України,
визначаються Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Так, відповідно до частини першої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Суд вказує, що частиною першою статті 6
КАС України встановлено, що кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

В Рішенні Конституційного Суду України
№15-рп/2002 "У справі за конституційним
зверненням Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім "Кампус
Коттон клаб" щодо офіційного
тлумачення положення ч. 2 ст. 124
Конституції України (справа про
досудове врегулювання спорів)" вказав,
що положення ч. 2 ст. 124 Конституції
України треба розглядати у системному
зв'язку з іншими положеннями Основного
Закону України, які передбачають
захист судом прав і свобод людини і
громадянина, а також прав юридичної
особи, та встановлюють юридичні
гарантії їх реалізації, надаючи
можливість кожному захищати права і
свободи будь-якими не забороненими
законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції
України). Тобто кожна особа має право
вільно обирати не заборонений законом
засіб захисту прав і свобод, у тому
числі судовий захист.

Як вбачається з матеріалів справи,
звернення ОСОБА_1 до суду викликане
необхідністю отримання судового
захисту не тільки його конституційних
прав, як громадянина України, але і
інших громадян України у зв'язку з
протиправною бездіяльністю, яка
полягає у невиконанні обов'язкових дій
Прокуратури Херсонської області,
направлених на відновлення становища
по очищенню влади (люстрація), а саме
недопущення до участі в управлінні
державними справами осіб, які своїми
рішеннями, діями чи бездіяльністю
здійснювали заходи (та/або сприяли їх
здійсненню), спрямовані на узурпацію
влади Президентом України ОСОБА_5,
підрив основ національної безпеки і
оборони України або протиправне
порушення прав і свобод людини,
передбачених Законом України "Про
очищення влади".

При цьому, позовні вимоги позивача
полягають у зобов'язанні відповідача
вчинити обов'язкові для нього дії,
передбачені пп. 1 п. 2 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
"Про очищення влади", які полягають у
звільненні прокурора міста Нова
Каховка Херсонської області ОСОБА_4 з
займаної посади та надати до
Міністерства юстиції України
відповідні відомості про наявність
підстав для застосування до прокурора
міста Нова Каховка Херсонської області
ОСОБА_4 заборони, передбаченої частиною
3 статті 1 Закону України "Про очищення
влади".

Перевіряючи обставини, яким позивач
обґрунтовує позовні вимоги, суд вказує
на наступне.

Судом встановлено, що у період з 15.04.2009
р. по даний час ОСОБА_4 займає посаду
прокурора міста Нова Каховка
Херсонської області, що
підтверджується наданими до
матеріалів справи копіями наказів
Генерального прокурора України № 463к
від 15.04.2009 р., № 598к від 11.04.2014 р., що не
заперечуються сторонами.

Так, згідно інформації, викладеної у
Відомостях Верховної Ради України, 2014,
№ 44 (31.10.2014), ст. 2041, Голосі України, 2014, 10,
15.10.2014 N 198 , Закон України "Про очищення
влади" набрав чинності 16.10.2014 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 даного Закону
очищення влади (люстрація)
здійснюється з метою недопущення до
участі в управлінні державними
справами осіб, які своїми рішеннями,
діями чи бездіяльністю здійснювали
заходи (та/або сприяли їх здійсненню),
спрямовані на узурпацію влади
Президентом України ОСОБА_5, підрив
основ національної безпеки і оборони
України або протиправне порушення прав
і свобод людини, і ґрунтується на
принципах верховенства права та
законності; презумпції невинуватості;
індивідуальності відповідальності та
гарантування права на захист.

У ст. 2 та ст. 3 цього Закону передбачено
перелік посад, щодо яких здійснюються
заходи з очищення влади (люстрація) та
її критерії, згідно до яких заборона
розповсюджується на такі посади
прокуратури України, як керівника,
заступника керівника територіального
(регіонального) органу - п. 8 ст. 3 Закону.

Щодо положення п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону "Про
очищення влади", де передбачено, що
заборона, згідно до ч. 3 ст. 1 цього
Закону, застосовується до осіб, які
сукупно не менше одного року у період з
25.02.2010 р. по 22.02.2014 р. обіймали посаду
(посади) Генерального прокурора
України, його першого заступника чи
заступника, а відповідно до п. 8 -
керівника, заступника керівника
територіального (регіонального) органу
прокуратури України, то вбачається, що
заборона введена саме на ці посади щодо
осіб, які займали їх у зазначений
період.

Пункт 2 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України "Про очищення
влади", передбачає, що впродовж десяти
днів з дня набрання чинності цим
Законом керівник органу (орган), до
повноважень якого належить звільнення
та/або ініціювання звільнення з посади
осіб, до яких застосовується заборона,
зазначена в частині третій статті 1
цього Закону, на основі критеріїв,
визначених частиною першою статті 3
цього Закону, на підставі відомостей,
наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або
надсилає керівнику органу (органу), до
повноважень якого належить звільнення
з посади таких осіб, відповідні
документи для їх звільнення не пізніше
ніж на 10 робочий день з дня отримання
таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції
України про їх звільнення з посад та
надає відповідні відомості про
застосування до таких осіб заборони,
передбаченої частиною третьою
статті 1 цього Закону, для їх
оприлюднення на офіційному веб-сайті
Міністерства юстиції України та
внесення до Єдиного державного реєстру
осіб, щодо яких застосовано положення
Закону України "Про очищення влади", у
порядку та строки, визначені цим
Законом.

Отже, з посиланням на не виконання з
боку відповідача вищевказаних
приписів цього Закону, позивач просить
захисти його порушені права,
передбачені Конституцією України.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 КАС України, справа
адміністративної юрисдикції -
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень. Як
роз'яснив Пленум Вищого
адміністративного суду України у
пунктах 2-4 своєї постанови від 20 травня
2013 року № 8 "Про окремі питання
юрисдикції адміністративних судів",
законодавство не містить визначення
терміна "публічно-правовий спір". Для
розгляду спору адміністративним судом
необхідно встановити його
публічно-правовий зміст (характер). Для
з'ясування характеру спору суди
повинні враховувати, що протилежним за
змістом є приватноправовий спір. Це
означає, що в основі розмежування
спорів лежить поділ права на публічне
та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми
до публічного права, а спору до
публічно-правового, суди повинні
враховувати загальнотеоретичні та
законодавчі критерії. Зокрема, за
змістом пункту 1 частини першої статті 3
КАС України у публічно-правовому спорі,
як правило, хоча б однією стороною є
орган виконавчої влади, орган
місцевого самоврядування, їхня
посадова чи службова особа або інший
суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що
спір набуває ознак публічно-правового
за умов не лише наявності серед
суб'єктів спору публічного органу чи
посадової особи, а й здійснення ним
(ними) у цих відносинах владних
управлінських функцій.

Суд вказує, що відносини, що виникають
між фізичною чи юридичною особою і
представниками органів влади під час
здійснення ними владних повноважень, є
публічно-правовими і поділяються,
зокрема, на правовідносини у сфері
управлінської діяльності та
правовідносини у сфері охорони прав і
свобод людини і громадянина, а також
суспільства від злочинних посягань.
Діяльність органів влади, у тому числі
судів, щодо вирішення спорів, які
виникають у публічно-правових
відносинах, регламентується
відповідними правовими актами.

Частиною другою статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Суд також вважає за необхідне
застосувати частину четверту статті 8
(Верховенство права) Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка передбачає, що
забороняється відмова в розгляді та
вирішенні адміністративної справи з
мотивів неповноти, неясності,
суперечливості чи відсутності
законодавства, яке регулює спірні
відносини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод
закріплено, зокрема, що кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру.

Вирішуючи справу "Голдер проти Великої
Британії", Європейський суд з прав
людини прийшов до висновку, що сама
конструкція статті 6 Конвенції була би
безглуздою та неефективною, якби вона
не захищала право на те, що справа
взагалі буде розглядатися. У рішенні по
цій справі суд закріпив правило, що
частина перша статті 6 Конвенції
містить у собі й невід'ємне право особи
на доступ до суду.

З огляду а викладене, суд вважає, що в
даній справі має місце спір між
фізичної особи та органом владних
повноважень, предметом якого є
бездіяльність останнього при
виконанні Закону України "Про очищення
влади", а тому вирішення цього спору
належить до компетенції
адміністративного суду.

В судовому засіданні представник
позивача стверджував, що внаслідок не
вчинення обов'язкових для відповідача
дії, передбачених пп. 1 п. 2 Прикінцевих
та перехідних положень Закону України
"Про очищення влади", порушуються не
тільки конституційні права позивача,
але й всіх громадян України, а саме .

- право, передбачене ст. 5 Конституції
України, де зазначено, що носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні є народ. Народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. Ніхто не може
узурпувати державну владу;

- право, закріпленого у ст. 8
Конституції України, де вказано, що в
Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Звернення до суду
для захисту конституційних прав і
свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції
України гарантується.

- право брати участь в управлінні
державними справами на підставі та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, зокрема право
звернення до суду у разі невиконання
суб'єктом владних повноважень приписів
законодавства;

- права на життя в демократичній і
правовій державі - правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до якого органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. тощо.

Надаючи оцінку вказаним доводам
позивача, суд наголошує, що захист прав
здійснюється у разі їх порушення. З
цього слідує, що під час розгляду
кожної справи суд повинен встановити
чи має місце порушення прав позивача,
адже без цього не можна виконати
завдання судочинства. Якщо позивач не
довів факту порушення особисто своїх
прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта
владних повноважень є протиправними,
відсутні підстави для задоволення
позову.

Розділом ІІ Конституції України
передбачено права, свободи та обов'язки
людини і громадянина, який включає в
собі статті з 21 по 68 Конституції
України.

При цьому, статтею 5 Конституції
України визначено, що народ є носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні, яка здійснюється
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування. Ніхто не може
узурпувати державну владу. Статтею 8
Конституції України визначено, що в
Україні визнається і діє принцип
верховенства права. Звернення до суду
для захисту конституційних прав і
свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції
України гарантується.

Отже, за своїм змістом вищевказані
конституційно-правові норми не
визначають особисті права позивача,
які підлягають захисту при розгляді
даної справи.

Натомість, звернення позивача до суду
за захистом конституційних прав і
розгляд його позовних вимог в межах
даної справи свідчить про реалізацію
вказаних конституційних гарантій
громадянина.

Крім того, визначений у ст. 8
Конституції принцип верховенства
права не є особистим правом, свободою
або інтересом громадянина, а є
принципом панування права в
громадянському суспільстві.

При цьому, суд вказує на
безпідставність посилання позивача
про захист його права жити у правовій
державі, оскільки воно є загальним і не
стосується завдань адміністративного
судочинства, передбачених частиною
1статті 2 КАС України.

Щодо доводів позивача про порушення
відповідачем його прав брати участь в
управлінні державними справами, то суд
вказує на наступне.

У міжнародному праві вироблено систему
прав людини як визначальних засад
правового статусу фізичної особи. Цю
систему складають, зокрема, Загальна
декларація прав людини 1948 року,
Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
Міжнародний пакт про економічні,
соціальні і культурні права 1966 року,
Міжнародний пакт про громадянські і
політичні права 1966 року. За змістом
вказаних документів природні права є
винятковими, невід'ємними від людини,
невідчужуваними і непорушними
будь-ким, зокрема державою. Сукупність
прав, зазначених у названих документах,
дістала відображення у Конституції
України.

За положеннями статті 1, частини другої
статті 3, частини другої статті 6, частин
першої, другої статті 8 Основного
Закону України Україна є
демократичною, правовою державою, в
якій визнається і діє принцип
верховенства права; права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави;
утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави, яка відповідає перед людиною
за свою діяльність; органи
законодавчої, виконавчої та судової
влади здійснюють свої повноваження у
встановлених Конституцією України
межах і відповідно до законів України;
Конституція України має найвищу
юридичну силу; закони України та інші
нормативно-правові акти приймаються на
основі Конституції України і повинні
відповідати їй.

Статтею 38 Конституції України
встановлено право громадян України
брати участь в управлінні державними
справами державою, яке може бути
реалізоване у різних формах, зокрема
обирати і бути обраним до органів
державної влади (Рішення
Конституційного суду України від 13
травня 1998 року № 6-рп/98, від 29 січня 2008
року № 2-рп/2008).

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що позивач звертаючись до
суду з вказаним позовом намагається
відновити законність та правопорядок у
публічних правовідносинах, проте це не
може вважатися способом захисту
порушених суб'єктивних прав позивача.

При цьому, суд приймає до уваги
посилання позивача, що метою його
звернення до суду є здійснення
народного контролю за виконанням
суб'єктом владних повноважень Закону
України "Про очищення влади".

У зв'язки з цим звертає увагу, що
статтею 5 Закону України "Про очищення
влади" визначено участь громадян у
здійсненні громадського контролю за
процесом очищення влади (люстрації).

Так, абзацом 2 п. 1 та абзацом 2 пункту 3
цієї статі Закону передбачено, що
Міністерство юстиції України не
пізніше ніж протягом місяця з дня
набрання чинності цим Законом утворює
дорадчий громадський орган з питань
люстрації при Міністерстві юстиції
України для забезпечення здійснення
громадського контролю за процесом
очищення влади (люстрації), до складу
якого повинні входити представники
засобів масової інформації та
представники громадськості.
Міністерство юстиції України не
пізніше ніж на десятий день з дня
затвердження Кабінетом Міністрів
України переліку органів,
передбаченого пунктом 1 частини другої
цієї статті, розміщує на своєму
офіційному веб-сайті інформацію про
поштову та електронну адреси,
контактний номер телефону кожного з
органів державної влади, до
компетенції яких належить проведення
перевірки, а також дорадчого
громадського органу з питань люстрації
при Міністерстві юстиції України, до
яких фізичні та юридичні особи
протягом одного місяця з дня початку
проходження перевірки можуть подати
інформацію про особу, стосовно якої
проводиться перевірка, щодо поширення
на неї заборон, передбачених цим
Законом. Така інформація, подана
фізичними та юридичними особами,
підлягає розгляду органами державної
влади, до компетенції яких належить
проведення перевірки.

При цьому, суд вважає, що визначення
законодавцем в Законі України "Про
очищення влади" права фізичних та
юридичних осіб щодо участі у дорадчому
громадському органі з питань люстрації
при Міністерстві юстиції України є
доказом реалізації прав громадян у
здійсненні функцій управління
державними справами через здійснення
контролю за процесом реформ, які
відбуваються у Україні.

Як зазначено в Кодексі кращих практик
участі громадськості у процесі
прийняття рішення, ухваленого
Конференцією міжнародних неурядових
організацій Ради Європи на засіданні
01.10.2009 р., одна з основних проблем
сучасних демократій полягає у
відстороненні громадян від політичних
процесів. У цьому контексті, як і в
багатьох інших, громадянське
суспільство є важливим елементом
демократичного процесу.

В рекомендаціях CM/Rec (2007) від 14.10.2007 р.
Комітет міністрів Ради Європи
зафіксував, що важливий внесок
неурядових організацій у розвиток і
реалізацію демократії та прав людини,
зокрема є участь у громадському житті
та забезпечення прозорості та
підзвітності органів державної влади.

В документі Європейської Комісії "Про
посилення Європейської політики
сусідства" від 04.12.2006 р. відзначається
вагома роль громадянського
суспільства, та наголошується, що
участь громадянського суспільства в
реалізації ЄПС не повинна обмежуватися
лише комунікацією, а - організації
громадянського суспільства мають бути
повноцінними учасниками процесу
реформ через участь у прийнятті рішень,
їх реалізації, моніторингу та контролю.

З огляду на викладене, суд вказує, що
вищевказаними нормами Закону України
"Про очищення влади" чітко визначено
порядок та способи здійснення
громадянами контролю за процесом
очищення влади (люстрації) через участь
у дорадчому громадському органі з
питань люстрації при Міністерстві
юстиції України.

Крім того, суд вказує, що статтею 8 цього
Закону визначено, що Верховна Рада
України здійснює парламентський
контроль за виконанням цього Закону в
межах, визначених Конституцією
України. Інші органи державної влади
здійснюють контроль за виконанням
цього Закону у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією і
законами України.

Проте, в ході розгляду даної справи,
позивачем не надано доказів того, що
він є представником громадськості у
складі дорадчого громадського органу з
питань люстрації при Міністерстві
юстиції України, а також є іншим
суб'єктом контролю за виконанням
Закону України "Про очищення влади" в
межах повноважень та порядку,
визначеним цим Законом.

Отже, суд вважає, що позивач не
наділений правами звертатись до суду з
вказаними вимогами, а обраний
позивачем спосіб захисту права не може
бути використаний при розгляді даної
справи.

Крім того, суд вказує, що згідно частини
другої статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову,
зокрема, про: 1) визнання протиправними
рішення суб'єкта владних повноважень
чи окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його
здійснення; 2) зобов'язання відповідача
вчинити певні дії.

Визначені статтею 162 КАС України
способи захисту права є видами
матеріально-правових вимог, які може
заявити особа в суді. Разом з тим,
законодавство не встановлює, що
будь-який з цих способів захисту права
може бути використаний під час
будь-якого судового розгляду. Позовні
(матеріально-правові) вимоги повинні
відповідати суті правопорушення, якщо
воно наявне. Обраний спосіб захисту
права має кореспондувати з характером
допущеного невизнання, оспорювання або
порушення права.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Системний аналіз наведених норм
Кодексу адміністративного судочинства
України свідчить, що судовий захист
прав, свобод або інтересів шляхом
повного чи часткового задоволення
адміністративного позову, можливий
виключно відносно тієї особи, права,
свободи або інтереси якої порушено з
боку конкретного суб'єкта владних
повноважень та за умови порушення її
прав.

З огляду на викладене та враховуючи, що
під час вирішення справи не
встановлено факту порушення
конституційних прав позивача, при
цьому наявність чи відсутність
порушень чинного законодавства з боку
відповідача не впливає безпосередньо
на права, свободи та інтереси позивача
та не створює для нього обов'язків, що
свідчить про відсутність підстав для
поновлення порушеного права та
відповідно задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить із
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України у
разі ухвалення судового рішення на
користь сторони, яка є суб'єктом
владних повноважень, сплачений судовий
збір позивачу не повертається.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-163 КАС України, суд, -

постановив:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України чи
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 31 грудня 2014 р.

Суддя
Дубровна
В.А.

кат. 12