Справа № 2а/0370/1921/11
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року м. Київ
К/800/31195/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Бутенка В.І., Лиска Т.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Волинського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Горохів-насіння»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Горохів-насіння» на постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2014
року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2011 року Волинське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулось до суду першої
інстанції з позовом в якому просило
стягнути з ТОВ «Горохів-насіння» суму
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі 35155,27 грн.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 27 липня 2011
року в задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що відповідачем виконано
вимоги Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» щодо вжиття заходів для
працевлаштування інвалідів.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 20 травня 2014
року апеляційну скаргу позивача
задоволено, рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нову
постанову про задоволення позовних
вимог.

Суд апеляційної інстанції мотивував
своє рішення тим, що відповідачем не
виконано всі вимоги Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» щодо вжиття
заходів для працевлаштування
інвалідів, оскільки звітність
подавалась не щомісячно.

У поданій касаційній скарзі відповідач
заявив вимоги про скасування рішення
суду апеляційної інстанції, як такого,
що ухвалене із порушенням норм
матеріального і процесуального права,
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

У доводах касаційної скарги, скаржник
зазначає, що ним вживались всі
необхідні заходи щодо
працевлаштування інвалідів, з 6
направлених центром зайнятості
інвалідів жоден не відповідав вимогам.

Касаційний розгляд справи проведено у
відкритому судовому засіданні,
відповідно до пункту 2 часини 1 статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступні обставини.

Відповідачем було подано позивачу звіт
форми 10-ПІ про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2010 рік.
Відповідно до якого середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу на товаристві
відповідача становить 145 осіб,
кількість інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
робочих місцях, створених відповідно
до вимог статті 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», становить 6 осіб,
середньооблікова кількість штатних
працівників, яким відповідно до
чинного законодавства встановлена
інвалідність, становить 3 особи.

Таким чином, у відповідача було в
наявності 3 вакантних робочих місця для
працевлаштування інвалідів.

Відповідач у червні 2010 року не
інформував центр зайнятості про
наявність вільних робочих місць
шляхом подання звітів за формою № 3-ПН.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку, що зазначена
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», з метою
реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації,
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

У відповідності до статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», для
підприємств, установ організацій, у
тому числі підприємств, організацій,
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 15 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31.01.2007 року № 70 затверджено Порядок
подання підприємствам, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування
(далі - Порядок). Відповідно до цього
Порядку звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів
роботодавці подають (надсилають
рекомендованим листом) щороку до 1
березня відділенням Фонду соціального
захисту інвалідів, в яких вони
зареєстровані, за формою № 10-ПІ «Звіт
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів», затвердженою наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 10.02.2007 року № 42.

Як зазначалось вище, згідно із звітом
відповідача за формою № 10-ПІ
середньооблікова кількість його
штатних працівників у 2010 році
становила 145 осіб, кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до вимог статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
становить 6 осіб, середньооблікова
кількість штатних працівників, яким
відповідно до чинного законодавства
встановлена інвалідність, становить 3
особи.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, підприємство відповідача
надавало звіти (Форма 3-ПН) про
наявність вільних робочих місць для
інвалідів за 2010 рік, а саме: за січень,
лютий, березень, квітень, травень,
липень, серпень, вересень, жовтень,
листопад, грудень 2010 року (а.с. 25-35).

Тобто, за червень 2010 року відповідачем
звіти (Форма 3-ПН) про наявність вільних
робочих місць для інвалідів до центру
зайнятості не подавались.

Викладене свідчить про не виконання
відповідачем в повному обсязі вимог
щодо створення робочих місць,
відповідно до нормативів, встановлених
ст. 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів».

Тобто підприємство відповідача не
надавало в повному обсязі державній
службі зайнятості інформацію щодо
наявності вакансій, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, що свідчить про не виконання
відповідачем вимог Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» щодо прийняття
заходів для працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті
встановлено, зокрема, що учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для пропущення
господарського правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу
України передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Враховуючи вищевикладене, суд
касаційної інстанції приходить до
висновку, що роботодавець не вжив усіх
необхідних заходів для недопущення
господарського правопорушення, а тому
застосування
адміністративно-господарських санкцій
до нього за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів є правомірним. Доказів, що
стверджували б протилежне
відповідачем не надано.

Доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права та установленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
відсутні підстави для її задоволення
та скасування оскаржуваних судових
рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України
суд касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги має право
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що з
оскаржуваних судових рішень
вбачається, що при їх ухвалені, суди
попередніх інстанцій не допустили
порушень норм матеріального та
процесуального права, які могли б бути
підставою для скасування чи зміни
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Горохів-насіння» залишити без
задоволення, а постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 20 травня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді
І.Я. Олендер

В.І. Бутенко

Т.О. Лиска