Справа № 804/18152/14
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08 грудня 2014 р. Справа № 804/18152/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Барановського Р. А.
розглянувши у письмовому провадженні
у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Утиліта"
до Новомосковської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Утиліта" (далі-ТОВ
«Утиліта», підприємство, позивач)
звернулось до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду із
позовом до Новомосковської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
№ від 08.10.2014р.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач зазначає, що прийняте
відповідачем податкове
повідомлення-рішення є протиправним та
підлягає скасуванню, мотивуючи тим, що
висновки податкового органу,
відображені в акті перевірки про
нереальність господарських операцій
між ТОВ «Утиліта» та його
контрагентами за перевірюваний період
є безпідставним та таким, що не
підтверджено жодними доказами, у
зв'язку з чим прийняте на підставі
даного акту та оскаржуване податкове
повідомлення-рішення є протиправним
та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
- кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем заперечень до суду не
надано.

Дослідивши матеріали справи, судом
встановлено наступне.

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Утиліта» () зареєстровано Новомосковським
міськрайонним управлінням юстиції
Дніпропетровської області за рішенням
від 12.09.2000р. № 0001332.

Підприємство перебуває на податковому
обліку у Новомосковській об'єднаній
державній податковій інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області
(далі-Новомосковська ОДПІ, податковий
орган, відповідач) від 21.09.2000р. за №1131.

Відповідач звернувся до ТОВ «Утиліта»
із запитом №8965/10/04-08-15-01-06 від 02.07.2014р.
про надання інформації та її
докуметального підтвердження по
взаємовідносинам із контрагентом - ТОВ
«Союзстекло» за період з 01.03.2014р. по
31.03.2014р.

У відповідь на отриманий запит позивач
надав відповідну інформацію та
витребовані первинні документи.

У період з 16.09.2014р. по 22.09.2014р. на
підставі п.п. 78.1.1 п. 78.1 с. 78 Податкового
кодексу України, наказу
Новомосковської ОДПІ № 584 від 10.09.2014р.
та направлення №491 від 10.09.2014р.
працівниками Новомосковської ОДПІ
було проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ТОВ
«Утиліта», за результатами якої
складено Акт №508/222/31075851 від 25.09.2014р.
«Про результати документальної
позапланової перевірки ТОВ «Утиліта»
(код 31075851) з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинам з контрагентом ТОВ
«Союзстекло» () за
березень 2014р.» (далі-акт перевірки).

Зі змісту даного акту вбачається, що
податковий орган дійшов висновку про
порушення ТОВ «Утиліта» п. 198.2, п.198.3, п.
198.6 ст. 198, п. 200.1 ст. 200, п. 201.7, п. 201.4, п. 201.10
ст. 201 Податкового кодексу України у
вигляді завищення податкового кредиту
у декларації за березень 2014 року за
рахунок включення сум податку на
додану вартість від ТОВ «Союзстекло»
() у розмірі 161 194, 56 грн. в
результаті чого підприємством було
занижено суму податку на додану
вартість, що підлягає сплаті до
державного бюджету у березні 2014 року на
загальну суму 161 194, 56 грн.

На підставі Акту №508/222/31075851 від 25.09.2014р.
Новомосковською ОДПІ винесено
податкове повідомлення-рішення №
від 08.10.2014р., яким ТОВ «Утиліта»
збільшено податкове зобов'язання по
податку на додану вартість на суму 241 792,
50 грн., в тому числі за основним
зобов'язанням - 161 195, 00 грн. та за
штрафними санкціями в сумі 80 597, 50 грн.

Не погодившись із винесеним рішенням,
позивач звернувся до суду із даним
позовом.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства встановлені
Податковим Кодексом України, який
набрав чинності з 01.01.2011 року.

Підпунктом 16.1.4 п. 16.1 ст.16 Податкового
кодексу України, встановлено обов'язок
платника податків сплачувати податки
та збори в строки та у розмірах,
встановлених цим Кодексом та законами
з питань митної справи.

Відповідно до п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
господарська діяльність - це
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Згідно з підпунктом "а" пункту 198.1
статті 198 Податкового кодексу України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається, зокрема, дата тієї
події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
встановлено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Отже, зазначеними нормами передбачено
право платника податків на віднесення
до складу податкового кредиту сум
податку на додану вартість,
нарахованих (сплачених) у зв'язку з
придбанням основних фондів з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності, незалежно
від початку використання таких
основних фондів в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу
України - не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.1 ст.201 Податкового
кодексу України, платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
обов'язкові реквізити.

Згідно з п.201.10 ст.201 Податкового кодексу
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 198.2 ст.198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Таким чином, оплата товарів (послуг)
відповідно до умов договору або дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною, є підставою для
виникнення права платника податку на
податковий кредит.

Отже, виходячи зі змісту наведених норм
Податкового кодексу України, до
податкового кредиту підлягає
включенню частина податку, сплачена
(нарахована) платником податку, що
придбав товари та послуги, їх
постачальникам з метою подальшого
використання у господарській
діяльності, а відтак отримання
податкової накладної, яка засвідчує
факт придбання платником податку
товарів (робіт, послуг), є підставою для
виникнення права платника податку на
податковий кредит.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями та іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Виходячи із системного аналізу
вказаних норм Податкового кодексу
України, податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
підтверджений належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Виникнення у платника податку на
додану вартість права на податковий
кредит не ставиться у залежність від
дотримання вимог податкового
законодавства і сплатою податку до
бюджету іншими суб'єктами
господарювання. Аналіз вищезазначених
норм законодавства, яке регулює
порядок формування податкового
кредиту, не передбачають позбавлення
платника податків права на формування
податкового кредиту в разі порушення
його контрагентами вимог податкового
законодавства по ланцюгу постачання.

Так, зі змісту Акту перевірки
№508/222/31075851 від 25.09.2014р. вбачається, що
висновки податкового органу щодо
порушення ТОВ «Утиліта» норм
податкового законодавства стосуються
правовідносин із його контрагентом -
ТОВ «Союзстекло» за відповідний
період.

При цьому факти порушення позивачем
норм податкового законодавства у
вигляді відсутності фактичного
постачання товарів (робіт, послуг) ТОВ
«Утиліта» по взаємовідносинам з
контрагентом ТОВ «Союзстекло»
базуються на змісті сладеного
Новомосковською ОДПІ Акті «Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
«СОЮЗСТЕКЛО», код за ЄДРПОУ - 33905824 з
питань дотримання вимог податкового
законодавства з податку на додану
вартість по взаємовідносинам з ПП
«Креон-Д» (), ПП
«Террастрой-Д» (), ПП
«АУРУМ і К» () за
березень 2014 року», у якому відповідач
зробив висновок про непідтвердженість
правочинів, укладених із ТОВ
«Союзстекло».

Межі юридичної відповідальності
кожного платника податку на додану
вартість, яка відповідно до ст. 61
Конституції України має
індивідуальний характер, поширюються
на діяння, що визнаються законом
протиправними та були вчинені саме цим
платником. Притягнення суб'єкта права
до юридичної відповідальності за
діяння, що було вчинено іншою особою,
згідно з законом є неможливим.

Відповідно до ст.46-49 Податкового
кодексу України ведення податкового
обліку покладено на кожного окремого
платника податку. При цьому такий
платник несе самостійну
відповідальність за порушення правил
ведення податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.

Якщо контрагент в подальшому не
дотримувався у своїй діяльності
законодавчих норм це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначені обставини не є підставою для
нарахування позивачу додаткових
платежів у разі якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
віднесення сплачених сум до витрат та
податкового кредиту і має всі
необхідні для цього документальні
підтвердження.

Крім того, рішенням Європейського суду
з прав людини від 22.01.2009 р. у справі
"Булвес АД" проти Болгарії (заява №3991/03)
було встановлено, що у разі якщо
національні органи за відсутності
будь-яких вказівок на безпосередню
участь фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Частиною першою статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 Цивільного кодексу України.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
та статтею 207 Господарського кодексу
України закріплено принцип презумпції
правомірності правочину, згідно якого
будь-який правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Слід мати на увазі, що в розумінні
Цивільного та Господарського кодексів
України необхідною умовою для висновку
про нікчемність правочину є докази
наміру сторін на протизаконний
результат. При цьому намір юридичної
особи визначається умислом особи, яка
підписала відповідний договір.

В акті перевірки не наведено
інформації про наявність судових
рішень щодо визнання укладених
правочинів недійсними як боку його
учасників, так і з боку третіх осіб.
Жодних документальних доказів про
неможливість роботи контрагента ТОВ
ВНЦ «Трубосталь» та його
постачальників у перевірюваний період
до суду не надано.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового
кодексу України передбачено, що для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
первинними документами.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність" №996-XIV від 16.07.1999р., первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції відповідно до чинного
законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Відповідно до п. 138.2 ст.138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1
статті 139 Податкового кодексу України
не включаються до складу витрат -
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної, вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 35
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку (пункт 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України).

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198
Податкового кодексу України).

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції відповідно до чинного
законодавства.

Так, матеріалами справи
підтверджується, що ТОВ «Утиліта»
(Покупець) уклало з ТОВ «Союзстекло»
(Продавець) договір поставки №27 від
01.10.2010р., предметом якого є оплатне
постачання склобою на адресу Покупця.

На виконання зазначеного договору
позивач отримав від ТОВ «Союзстекло»
відповідні товари/послуги, що
підтверджується первинними
документами, зокрема, податкові і
видаткові накладні.

Транспортування склобою здійснювало
ТОВ «Утиліта», що підтверджується
товарно-транспортними накладними, а
також наданими подорожніми листами.

Дані документи в силу норм Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" є
первинними документами, що фіксують
факти здійснення господарських
операцій, та є підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій.

Так, п. 135.1 ст.135 Податкового кодексу
України передбачено, що доходи, що
враховуються при обчислені об'єкта
оподаткування, включаються до доходів
звітного періоду за датою, визначеною
відповідно до статті 137, на підставі
документів, зазначених у пункті 135.2, та
складаються з: доходу від операційної
діяльності та інших доходів, які
визначаються відповідно до п. 135.5, за
винятком доходів, визначених у пункті
135.4 та у статті 136.

Відповідно до п. 137.1 ст.137 Податкового
кодексу України, дохід від реалізації
товарів визначається за датою переходу
покупцеві права власності на такий
товар. Дохід від надання послуг та
виконання робіт визначається за датою
складання акта або іншого документа,
оформленого відповідно до вимог
чинного законодавства, який
підтверджує виконання робіт або
надання послуг.

У п.135.2 ст.135 Податкового кодесу України
вказано, що доходи визначаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують отримання платником
податку доходів, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачено
ведення бухгалтерського обліку, та
інших документів.

Згідно позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної у листі від 02.06.2011 року
№742/11/13-11 "Щодо однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України" зазначено, що
оцінюватися при дослідженні факту
здійснення господарської операції
повинні відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку. Не є обов'язковою передумовою
для визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Таким чином, за умови реального
здійснення господарської операції, яка
призвела до об'єктивної зміни складу
активів платника податків -покупця,
будь-які порушення постачальниками
товару у ланцюгу постачання
податкового законодавства чи правил
ведення господарської діяльності не
можуть бути підставою для позбавлення
покупця права на податковий кредит чи
бюджетне відшкодування.

Відповідачем не досліджувались та не
відображені в акті перевірки умови
договору, факт здійснення
господарських операцій між ТОВ
«Утиліта» та ТОВ «Союзстекло» за
перевірюваний період, мета придбання
товарів/послуг, обставини використання
придбаних у постачальників
товарів/послуг у господарській
діяльності позивача.

Враховуючи викладене, акт перевірки не
містить об'єктивного викладення
обставин, які є підставою для
нарахування грошових зобов'язань,
позбавлення права на податковий кредит
або зменшення від'ємного значення
об'єкта оподаткування.

Зі змісту акту перевірки також
вбачається, що Новомосковська ОДПІ
обгрунтовує порушення позивачем норм
податкового законодавства тим, що ТОВ
«Утиліта» не було надано до перевірки
дорожні листи, ведення яких
передбачено наказом Державного
комітету статистики України від 17
лютого 1998 року N 74 "Про затвердження
типової форми первинного обліку роботи
службового легкового автомобіля та
Інструкції про порядок її
застосування" (надалі - Інструкція-74).

Такі доводи податкового органу не
відповідають вимогам чинного
законодавства з огляду на таке.

Законом України від 05.07.2011 N 3565-VI "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо усунення надмірного
державного регулювання у сфері
автомобільних перевезень" у текстах
законів України "Про автомобільний
транспорт", "Про дорожній рух" та "Про
міліцію" вилучено посилання на дорожні
листи. Тобто підприємства, які
експлуатують транспортні засоби, мають
право не виписувати водіям дорожні
листи.

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень
вказаного закону Кабінет Міністрів
України у місячний строк з дня
опублікування цього Закону (з
14.08.2011року) зобов'язаний був
забезпечити приведення
міністерствами, іншими центральними
органами виконавчої влади своїх
нормативно-правових актів, в тому числі
Інструкції-74 у відповідність із цим
Законом.

Вказана Інструкція-74 втратила чинність
лише відповідно до Наказу Державної
служби статистики України №95 від
19.03.2013р.

За приписами ч.4 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Зазначене свідчить, що з дня набуття
чинності Законом України від 05.07.2011 N
3565-VI "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
усунення надмірного державного
регулювання у сфері автомобільних
перевезень" правові норми Інструкції-74
щодо обов'язковості оформлення
дорожніх листів не підлягають
застосуванню.

Крім того, згідно з п. 177.4 ст. 177
Податкового кодексу України до
переліку витрат безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витраті що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України, витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкту
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 щ статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункт 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодекс;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

В свою чергу, відповідно до абз. "в" п.п.
138.10.2 п. 138.10 ст. 138 розділу І Податкового
кодексу України до складу інших витрат
включаються адміністративні витраті
спрямовані на обслуговування та
управління підприємством, зокрема,
витрати на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарської
використання (оперативна оренда (у тому
числі оренда легкових автомобілів),
придбання пально-мастильних
матеріалів, стоянка, паркування
легкових автомобілів, страхування
майні амортизація, ремонт, опалення,
освітлення, водопостачання,
водовідведення, охорона).

Таким чином у податковому
законодавстві України не встановлено
переліку конкретних документів,
необхідних для віднесення витрат на
придбання паливо - мастильних
матеріалів до складу витрат.

Так, п. 1 та п. 2 Переліку документів,
необхідних для здійснення перевезення
вантажу автомобільним транспортом у
внутрішньому сполученні,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України № 207 від 25.02.2009р.,
наявність дорожнього листа з
відмітками про проведення перед
рейсових медичного огляду водія та
огляду технічного стану транспортного
засобу була передбачена лише для водія
юридичної особи.

Крім того, Законом України "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України стосовно надмірного
державного регулювання у сфері
автомобільних перевезень" від 05.07.2012р.
№ 3565-VI (набрав чинності з 14.08.2011р.) були
внесені зміни, зокрема, до Закону
України "Про автомобільний транспорт"
від 05.04.2001 №2344-III, якими з останнього
виключено положення про дорожні листи.

До того ж, з метою приведення своїх
нормативно-правових актів у
відповідність до вищевказаного Закону,
Державна служба статистики України
наказом від 19.03.2013 № 95 визнала таким, що
втратив чинність, наказ Державного
комітету статистики України від 17
лютого 1998 року N 74 "Про затвердження
типової форми первинного обліку роботи
службового легкового автомобіля та
Інструкції про порядок її
застосування", зареєстрований у
Міністерстві юстиції України 05 березня
1998 року за N 149/2589.

Отже, позивач і не повинен був ці
подорожні листи складати. Також слід
зауважити, що наявність дорожнього
листа не передбачена і Податковим
кодексом України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 21 Податкового кодексу
України, посадові особи контролюючих
органів зобов'язані дотримуватися
Конституції' України і діяти виключно у
відповідності з цим Кодексом та іншими
законами України, іншими нормативними
актами; забезпечувати сумлінне
виконання покладених па контролюючі
органи функцій; забезпечувати
ефективну роботу та виконання завдань
контролюючих органів відповідно до їх
повноважень; не допускати порушення
прав і охоронюваних законом інтересів
громадян, підприємств, установ,
організацій.

Стаття 71 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачає, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що відповідачем не
доведено правомірність своїх дій та їх
відповідність нормам діючого
законодавства України.

З огляду на викладене, позов Товариства
з обмеженою відповідальністю "Утиліта"
до Новомосковської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення -
підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Новомосковської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
08.10.2014р.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Утиліта» (код
ЄДРПОУ3175851) судові витрати 483, 60 грн.
(чотириста вісімдесят гривень
шістдесят копійок).

Копію постанови направити сторонам по
справі.

Постанова суду набирає законної
сили та може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду в порядку та
строки, передбачені статтями 186 та 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова або ухвала суду першої
інстанції, якщо інше не встановлено цим
Кодексом, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.А.
Барановський