Справа № К/9991/30325/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/30325/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В.
(доповідач), суддів:Заїки М.М.,
Стародуба О.П., - розглянувши в
касаційній інстанції в порядку
письмового провадження справу за
позовом Прокурора Снігурівського
району Миколаївської області в
інтересах Миколаївського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Приватного підприємства
(далі - ПП) «Дент-плюс» про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, за касаційною скаргою
Миколаївського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів на
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 31 серпня 2009
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 6
квітня 2011 року, -

в с т а н о в и в :

У червні 2009 року Прокурор
Снігурівського району Миколаївської
області в інтересах Миколаївського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернувся в суд з адміністративним
позовом до ПП «Дент-плюс»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені у загальному розмірі 5283,19
гривень за невиконання нормативу зі
створення робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів у 2008
році.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
відповідачем не дотримано вимоги
статті 19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХII
(далі - Закон № 875-ХII), а саме - не
виконано 4% нормативу зі створення
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, оскільки у
2008 році на підприємстві інваліди не
працювали.

Постановою Миколаївського
окружного адміністративного суду від 31
серпня 2009 року, залишеною без змін
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 6 квітня 2011
року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
попередніх інстанцій, Миколаївське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів подало касаційну
скаргу, посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 31 серпня 2009
року та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 6 квітня 2011
року, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Відповідач подав письмове заперечення
на зазначену касаційну скаргу, в якому
просить таку залишити без задоволення.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи та
іншого доказу.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції, з висновком
якого погодився апеляційний суд,
виходив з того, що ПП
«Дент-плюс» про наявність вакансій для
працевлаштування інвалідів звітувало
міському центру зайнятості по формі
3-ПН, тобто виділяло робочі місця для
працевлаштування інвалідів. При цьому,
суди встановили, що позивач інвалідів
для працевлаштування не направляв, а
відповідач не відмовляв у
працевлаштуванні інвалідам за
направленням центру зайнятості, що
підтверджується наявними у справі
матеріалами.

Преамбулою Закону № 875-ХII встановлено,
що цей Закон визначає основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні і гарантує їм рівні з усіма
іншими громадянами можливості для
участі в економічній, політичній і
соціальній сферах життя суспільства,
створення необхідних умов, які дають
можливість інвалідам вести
повноцінний спосіб життя згідно з
індивідуальними здібностями та
інтересами.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-XII (у
редакції до 18 березня 2006 року)
працевлаштування інвалідів
здійснюється центральним органом
виконавчої влади з питань праці та
соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.
Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» від 23 лютого 2006 року № 3483-IV
зазначену статтю було викладено в
іншій редакції, а Закон № 875-XII
доповнено статтею 181, за змістом якої
пошук підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

У відповідності до частини 1 статті 19
Закону № 875-XII для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Частинами 2, 3 статті 19 Закону № 875-XII
передбачено, що підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів. При
розрахунках кількість робочих місць
округлюється до цілого значення.
Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно здійснюють
працевлаштування інвалідів у рахунок
нормативів робочих місць виходячи з
вимог статті 18 цього Закону.

Частиною 6 цієї статті Закону № 875-XII
передбачено, що до виконання
підприємствами, установами,
організаціями, фізичними особами, які
використовують найману працю,
нормативу робочих місць, визначеного
згідно з частиною першою цієї статті,
може бути зараховано забезпечення
роботою інвалідів на підприємствах, в
організаціях громадських організацій
інвалідів шляхом створення
господарських об'єднань
підприємствами, установами,
організаціями, фізичними особами, які
використовують найману працю, та
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів з
метою координації виробничої, наукової
та іншої діяльності для вирішення
спільних економічних та соціальних
завдань.

Відповідно до частини 11 статті 19 Закону
№ 875-XII норматив робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів, порядок його встановлення
визначаються виключно цим Законом.
Якщо іншими законами встановлюються
нормативи робочих місць, призначених
для працевлаштування інвалідів, або
порядок їх встановлення, відмінні від
зазначених у цьому Законі,
застосовуються положення цього Закону.

Аналізуючи зміст вказаних правових
норм, колегія суддів дійшла висновку,
що при розрахунках нормативу з
працевлаштування інвалідів необхідно
керуватися саме чисельністю штатних
працівників на підприємстві, оскільки
вимогами статті 19 зазначеного Закону
передбачено, що норматив робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів, порядок його встановлення
визначаються виключно Законом № 875-XII.

Крім того, приписами Закону України
«Про охорону праці» від 14
жовтня 1992 року № 2694-XII не встановлено
нормативу забезпечення
працевлаштування інвалідів, а тому
застосуванню підлягає саме Закон
№ 875-XII.

За змістом частини 1 статті 20 Закону №
875-XII підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, які
використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
статтею 19 цього Закону, щороку
сплачують відповідним відділенням
Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Згідно Порядку сплати підприємствами,
установами, організаціями та фізичними
особами, що використовують найману
працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 31 січня
2007 року № 70, обчислення суми
адміністративно-господарських санкцій
проводиться роботодавцями самостійно
згідно з порядком заповнення звіту про
зайнятість і працевлаштування
інвалідів, затвердженим Мінпраці за
погодженням з Держкомстатом.

Разом з тим, відповідно до частини 1
статті 218 Господарського кодексу
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито всіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

На підставі викладеного, у зв'язку з
тим, що відповідач ужив усіх залежних
від нього заходів щодо створення
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, на нього не може бути
покладена відповідальність за
ненаправлення уповноваженими органами
необхідної кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність у
населеному пункті за місцем
знаходження підприємства інвалідів,
які бажають працевлаштуватись, тощо, а
тому суди попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог Миколаївського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Миколаївського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 31
серпня 2009 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 6 квітня 2011 року у справі за позовом
Прокурора Снігурівського району
Миколаївської області в інтересах
Миколаївського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Приватного підприємства «Дент-плюс»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
- залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П.