Справа № 490/3815/14-а
Суддя: Гуденко О. А.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

нп 2-а/490/1472/2014
Справа № 490/3815/14-а
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
У Х В А Л А

іменем України

« 16» грудня 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва ,
як адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А. ,

при секретарі — ОСОБА_1,

за участі представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві клопотання
представника третьої особи по
адміністративній справі за позовом
Міського протитуберкульозного
диспансеру до Миколаївської міської
ради, за участю третьої особи ОСОБА_2
про визнання протиправним та
скасування частково рішення
Миколаївської міської ради від 28
квітня 2009 року № 3441 в частині надання
земельної ділянки у власність , -

В С Т А Н О В И В:

21 березня 2014 року Міський
протитуберкульозний диспансер ( далі
— Диспансер) звернувся до суду з
позовом до Миколаївської міської ради
(далі — ММР), в якому просив визнати
причини пропуску строку для оскарження
рішення Миколаївської міської ради від
28 квітня 2009 року № 3441 поважними та
поновити строк на право звернення до
суду з цими позовними вимогами; визнати
протиправним та скасувати частково
рішення Миколаївської міської ради від
28 квітня 2009 року № 3441 в частині
затвердження проекту землеустрою та
надання у власність ОСОБА_2 земельної
ділянки, площею 373 кв.м., для
обслуговування жилого будинку ,
господарських будівель і споруд по вул.
Сиваської Дивізії, 10.

Ухвалою суду від 27 жовтня 2014 року до
участі в справі в якості третьої особи
була притягнута ОСОБА_2.

В ході судового розгляду справи
представник ОСОБА_2 заявила клопотання
про залишення вищезазначеного позову
без розгляду, в зв'язку з пропуском
строку звернення до суду.

Представник ММР в судовому засіданні
підтримала заявлене клопотання ,
звернула увагу суду на те, що всі
рішення ММР публікуються на офіційному
сайті, оскаржуване рішення оприлюднено
в уставновленому законом порядку, отже
не слід приймати до уваги посилання
представника позивача, що Диспансер
дізнався про нього в серпні 2012 року.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, суд
дійшов висновку про задоволення
клопотання представника третьої особи
про залишення вищезазначеного позову
без розгляду, виходячи з наступного .

Судом встановлено, що рішенням ММР № 722
від 09.11.2006 року п. 12.1 надано Диспансеру в
постійне користування земельну
ділянку , площею 1613 кв.м., зарахувавши 1604
кв.м. до земель громадського
призначення та 9 кв.м. до земель
технічної інфраструктури, для
обслуговування будівель диспасеру по
вул. Сиваської дивізії, 8.

03 січня 2007 року була затверджена
кадастрова документація цієї
земельної ділянки, з яким ознайомлений
та погоджений головнеий лікар
Диспасеру.

19 липня 2007 року був виданий ОСОБА_3 акт
на право постійного користування
Міському протитуберкульозному
диспансеру земельною ділянкою за цією
адресою, площею 1613 кв.м.

12 червня 2008 року прийнято рішення № 2425
ММР, яким надано дозвіл на складання
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок, в тому числі ОСОБА_2
на земельну ділянку за фактичним
користуванням, площею 373 кв.м. - для
обслуговування житлового будинку по
вул. Сиваської дивізії, 10 в м.Миколаєві.

28 квітня 2009 року прийняте оскаржуване
рішення ММР № 3441, п. 7 якого
затверджено проект Федорівні
земельної ділянки, площею 373 кв.м., для
обслуговування жилого будинку ,
господарських будівель і споруд по вул.
Сиваської Дивізії, 10.

23 вересня 2009 року ОСОБА_2Ф, видано
ОСОБА_3 акт на право власності на
земельну ділянку, площею 0,0373 га за
адресою м.Миколаїв, вул.сиваської
Дивізії,10.

Як стверджує представник позивача, про
порушення права на володіння та
користування спірної земельної
ділянки Диспансер дізнався лише в
серпні 2012 року при проведенні
інвентаризації нерухомого майна в ході
ревізії Державної фінансової
інспекції Миколаївської області — а
саме актом обміру земельної ділянки
виявлено, що її фактична площа
становить 1576,16 кв.м.

19 вересня 2012 року керівництво
Диспансеру звернулося до ММР з заявою
щодо перевірки на відповідність
вимогам чинного законодавства
Державного акту, виданого на і'мя
ОСОБА_4Ф, за вищевказаною адресою.

Відповідно до частини першої статті 99
КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті визначено,
що для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Правові наслідки пропуску строку
звернення до суду передбачені чинним
положенням частини першої статті 100
КАС України , згідно якої
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Строки впливають на права та обов'язки
учасників адміністративних
правовідносин, спонукаючи їх до
своєчасного здійснення наданих їм прав
чи виконання покладених на них
обов'язків. Строки - це засіб
впорядкування суспільних відносин, без
якого неможливо уявити діяльність
публічної адміністрації, нормативного
акта, якою б юридичною силою він не був
наділений.

Строк звернення до адміністративного
суду - це строк, в межах якого особа, яка
має право на позов, повинна звернутися
до адміністративного суду для захисту
своїх прав у публічно-правових
відносинах або для реалізації владних
повноважень.

Строк звернення до суду обчислюється,
за загальним правилом, з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Доказами, які свідчать про день, коли
особа дізналася про порушення своїх
прав, є розписка про одержання рішення,
докази відправки та отримання
кореспонденції, акт про відмову
одержати документ (надати пояснення),
довідки, складені особами, у випадках,
передбачених законом.

Незнання про порушення своїх прав або
небажання дізнатися не є поважною
причиною пропуску строку звернення до
суду. Не є поважною причиною для
поновлення пропущеного строку і
неодноразове звернення до суду , тоді
як судом не розглядалися по суті
заявлені позовні вимоги з підстав
недотримання позивачем порядку
звернення до суду з такими вимогами.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України, суд
своєю ухвалою залишає позовну заяву
без розгляду, якщо позовну заяву подано
з пропущенням встановленого законом
строку звернення до адміністративного
суду і суд не знайшов підстав для
визнання причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду
поважними.

Разом з тим, поважними причинами
пропуску строку звернення до суду
визнаються лише такі обставини, які є
об'єктивно непереборними, не залежать
від волевиявлення особи, що
звертається до суду, та пов'язані з
дійсно істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного вчинення
процесуальних дій та підтверджені
належними доказами.

Водночас, відповідно до ст. 102 КАС
України, пропущений з поважних причин
процесуальний строк, встановлений
законом, може бути поновлений, а
процесуальний строк, встановлений
судом, - продовжений судом за
клопотанням особи, яка бере участь у
справі.

Так, позовні вимоги у справі стосуються
саме неправомірності рішення ММР в
частині погодження проекту
землеустрою земельної ділянки
суміжного земелекористувача ОСОБА_2,
фактичною площею 373 кв.м., тоді як, як
стверджує позивач, таке порушує його
право постійного землекористування,
оскільки земельна ділянка, площею
майже 36 кв.м. неправомірно надана у
власність третій особі за рахунок
землі Диспансеру.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи кадастрова документація на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення ОСОБА_2 земельної ділнки,
площею саме 373 кв.м., погоджена в 2006 -2008
роках уповноваженою сосбою Диспансеру
— головним лікарем ОСОБА_5

Отже, суд критично ставиться до
твердження позивача про те, що він
дізнався про порушене право в серпні 2012
року — тим більше оскаржуване рішення
оприлюднено в установленому законом
порядку ( навіть з доданого позивачем
до позову оспорюваного рішення видно,
що воно роздруковано з офіційного
сайту ММР).

В обгрунтування причин пропуску
шестимісячного строку на звернення до
суду з цим адмністративним позовом
позивач посилається на те,що одразу
після виявлення порушеного права він
звертася до суду з різними позовами.

Так, 27 грудня 2012 року Диспансер
звернувся до Центрального районного
суду м.Миколаєва з адміністративним
позовом ММР та ОСОБА_2Ф, про визнання
рішення незаконним та часткового його
скасування та визнання Державного акту
недійсним, за яким ухвалою суду від 01
квітня 2013 року відмовлено у відкриття
провадження за п.1 ч. 1 ст. 109 КАС України.

22 квітня 2013 року Диспансер знову
звернувся до суду з таким самим
позовом, за яким ухвалою Центрального
районного суду м. Миколаєва від 15
травня 2013 року також було відмовлено у
відкпритті провадження з тих самих
підстав.

08 липня 2013 року Диспансер знову
звернувся до суду з такими ж позовними
вимогами, але з цивільним позовом.
Ухвалою суду від 22 січня 2014 року було
закрито провадження у цивільній справі
за позовом Диспансеру до ММР та
ОСОБА_2Ф, про визнання рішення
незаконним та часткового його
скасування та визнання Державного акту
недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень сторін, жодного разу позивач
не оскаржив вищезазначені ухвали суду.

Враховуючи положення ст. 99 КАС
України, позивачем було порушено строк
для звернення до суду за захистом
порушених прав.

За вищенаведених обставин, підстав для
поновлення строків звернення до
адміністративного суду судом не
встановлено.

Крім того, суд враховує наступне.

Одним із основоположних принципів
Європейської Конвенції з прав людини є
принцип юридичної визначеності,
закріплений п.1 ст. ст. 6 Конвенції.

Принцип правової визначеності є
важливою складовою принципу
верховенства права. У широкому
розумінні принцип правової
визначеності являє собою сукупність
вимог до організації та функціонування
правової системи з метою забезпечення
стабільного правового положення
людини шляхом вдосконалення процесів
правотворчості та правозастосування і
розкривається через такі концепції, як
непорушність і нескасовуваність
набутих законних прав ; незворотність
закону й неможливість застосування
закону до особи, яка не могла знати про
його існування ; законні очікування –
право особи у своїх діях розраховувати
на сталість існуючого законодавства .

Так, верховенство права передбачає, що
органи державної влади повинні бути
обмежені у своїх діях заздалегідь
встановленими та оголошеними
правилами, які дають можливість
передбачити з великою точністю
примусові заходи, що будуть
застосовані представниками влади в тій
чи іншій ситуації. Однією з складових
верховенства права є правова
визначеність; вона вимагає, щоб правові
норми були чіткими й точними,
спрямованими на те, щоб забезпечити
постійну прогнозованість ситуацій
правовідносин, що виникають .

Як ухвалив Європейський суд з прав
людини у рішенні у справі Racke,
застосування зворотної сили норми
права допускається у виняткових
випадках, а саме: якщо цього вимагають
цілі, яких вона має досягти, і
забезпечує повагу до законних
очікувань тих, на кого вона впливає.
Принцип законних очікувань є наслідком
принципу правової визначеності. Він
спрямований на те, щоб у випадках, коли
фізична особа переконана, що досягне
певного результату, якщо буде діяти
відповідно до норм правової системи,
забезпечити захист цих очікувань, що
повинно призводити до непорушності та
нескасовуваності набутих законних
прав.

Власне бачення правової визначеності
Конституційний Суд України
сформулював у Рішенні від 22 вересня 2005
р. № 5-рп/2005 у справі про постійне
користування земельними ділянками, в
якому зазначається, що «із
конституційних принципів рівності і
справедливості випливає вимога
визначеності, ясності і недвозначності
правової норми, оскільки інше не може
забезпечити її однакове застосування,
не виключає необмеженості трактування
у правозастосовній практиці і неминуче
призводить до сваволі» (абзац другий
підпункту 5.4 п. 5 мотивувальної частини).

За такого , розгляд через п'ять років
після прийняття оспорюваного рішення
вимог позивача щодо скасування
рішення органу державної влади, яке
безпосередньо стосується прав та
обов'язків фізичної особи - громадянина
України, яка в установленому законом
порядку, у чіткій відповідності до
діючих на той час нормативно-правових
норм, звернувся до компетентного
державного органу з питання
приватизації земельної ділнки для
обслуговування житлового будинку, який
належить їй на праві приватної
власності, і дотримавши необхідну
процедуру отримала ОСОБА_3 на право
приватної власності на землю —
суперечить вищенаведеним принципам
законних очікувань та правової
визначеності.

У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає
за необхідне позовну заяву залишити
без розгляду, оскільки позивачем
пропущено строк звернення до
адміністративного суду.

На підставі викладеного, керуючись
ст. 99, ч.1 ст. 100, 107, ст. 165 КАС
України, суд, -

У Х В А Л И В :

Клопотання представника третьої
особи ОСОБА_2 - задовольнити.

Адміністративний позов Міського
протитуберкульозного диспансеру до
Миколаївської міської ради, за участю
третьої особи ОСОБА_2 про визнання
протиправним та скасування частково
рішення Миколаївської міської ради від
28 квітня 2009 року № 3441 в частині надання
земельної ділянки у власність -
залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання Одеському адміністративному
апеляційному суду через суд першої
інстанції апеляційної скарги протягом
п'яти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя О.А. Гуденко