Справа № 810/4517/14
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2014-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2014 року 810/4517/14

м. Київ

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Журавель В.О.,
розглянувши в м. Києві позовну заяву
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду надійшов позов
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
(далі-позивач) до Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції ГУ Міндоходів у Київській
області (далі-відповідач, податковий
орган) про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
спірні податкові повідомлення-рішення
прийнято з порушенням норм
законодавства, відповідачем надано
неправильну оцінку фактичним
обставинам, внаслідок чого зроблено
помилкові висновки при визначенні
податкових зобов'язань. Позивач
зазначає, що при визначенні податкових
зобов'язань він обґрунтовано врахував
понесені ним витрати на комунальні
платежі за передані в оренду
приміщення, а також відніс витрати з
перерахування відсотків по кредитному
договору до складу фінансових витрат.
Вказує, що такі витрати ПК України
віднесено до інших витрат, а в разі
неоднозначного трактування вказаних
відповідачем норм податковий орган
відповідно дол. Приписів ПК України
повинен був тлумачити їх на користь
платника податку. З урахуванням
понесених витрат ним було обчислено та
сплачено суми єдиного соціального
внеску. Позивач просив суд податкові
повідомлення-рішення скасувати.

Представник позивача подав до суду
клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження,
позовні вимоги підтримав повністю,
просив позов задовольнити. Представник
відповідача подав до суду письмові
заперечення, які ґрунтуються на
висновках, викладених в акті перевірки,
проти позову заперечував повністю, у
його задоволенні просив відмовити,
послався на роз'яснення з Єдиної бази
податкових знань.

Дослідивши матеріали справи, надавши
оцінку доказам, суд встановив наступні
обставини справи та правовідносини, що
склалися між сторонами.

Податковим органом проведено
документальну планову виїзну
перевірку ОСОБА_1 з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011 по
31.12.2013. За результатами перевірки
складено акт від 28.04.2014 за
№1193/17-5//45, згідно з яким зроблено
висновок про порушення позивачем,
зокрема: п.187.1 ст.187 ПК України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість за травень-вересень 2013
р. на 16866,66 грн та завищено ПДВ на суму
16866,66 грн за жовтень-грудень 2013 р.;
абзацу 2 статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про прибутковий
податок з громадян" та п.177.2 ст.177 ПК
України, а саме занижено податку на
доходи фізичних осіб, що підлягає
сплаті у сумі 108433,13 грн; пункту 2 частини
1 статті 7 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", а саме занижено
суму єдиного соціального внеску у сумі
78100,98 грн. Податковий орган дійшов
висновку, що позивач неправильно
визначив витрати: до складу витрат ним
включались вартість комунальних
витрат, що не використовувались в
господарській діяльності, оскільки
згідно з договорами, укладеними з
орендарями, вартість комунальних
платежів сплачується орендарями
самостійно та не входить до складу
орендної плати, а також безпідставно
відніс витрати з перерахування
відсотків по кредитному договору до
складу фінансових витрат. Унаслідок
цього позивачем неправильно визначено
обсяг зобов'язань з податку на доходи
фізичних осіб, з податку на додану
вартість та зі сплати єдиного
соціального внеску.

На підставі Акту перевірки від 28.04.2014 за
№1193/17-5//45 відповідачем винесено
податкові повідомлення-рішення від
27.05.2014 за № 1870//109, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на доходи фізичних осіб, на загальну
суму 135541,41 грн, в тому числі за основним
платежем - 108433,13 грн, за штрафними
санкціями - 27108,28 грн; №1873//112, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 16865 грн, в тому числі за
основним платежем - 16865 грн; №
1872//111, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 21081,25
грн, в тому числі за основним платежем -
16865 грн та за штрафними санкціями - 4216,25
грн; №1871//110, яким донараховано
єдиний внесок на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
загальну суму 78100,98 грн.

Позивачем подано скарги до ГУ
Міндоходів у Київській області та
Міністерства доходів і зборів України,
які залишено без задоволення, а
податкові повідомлення-рішення - без
змін.

Як встановлено судом, позивач під час
здійснення ним господарської
діяльності передавав в оренду власне
нерухоме майно (нежитлові приміщення)
та вантажні автомобілі, а також
здійснював оптову торгівлю
санітарно-технічним обладнанням. При
цьому позивачем включалось до складу
витрат перерахування відсотків по
кредитному договору від 28.07.2007,
укладеному з ВАТ "Український
професійний банк", а також вартість
комунальних платежів (електроенергія,
водопостачання), сплачених позивачем
за передані в оренду нежитлові
приміщення (постачальники КП
"Білоцерківводоканал", ТОВ
"Білоцерківода", ПАТ "Київобленерго").

Податковий орган вважає, що такі
витрати не використовувалися у власній
господарській діяльності, оскільки
згідно з укладеними договорами
вартість комунальних платежів
сплачується орендарями самостійно та
не входить до складу орендної плати.
Податковий орган вказав, що відповідно
до пп. 138.10.5 п.138.10 ст. 138 ПК України
витрати на нарахування процентів за
користування кредитами та інші
витрати, пов'язані із запозиченням, не
відносяться до витрат, які пов'язані з
операційною діяльністю; а згідно з пп.
139.1.4 п. 139.1 ст. 139 ПК України до складу
витрат не включаються витрати на
погашення основної суми отриманих
кредитів, а тому визнав, що позивач не
має права включати до складу витрат
витрати на погашення кредиту та суми
сплачених відсотків, які нараховані
плакатнику податків за користування
цим кредитом, незалежно від того, що
кредит отримувався на здійснення
підприємницької діяльності. В
обґрунтування такої позиції
податковий орган послався на
роз'яснення з Єдиної бази податкових
знань.

Актом перевірки та матеріалами справи
встановлено, що позивач отримував від
орендарів тільки орендну плату, а
оплату комунальних послуг
(електроенергія, водопостачання) за
передані в оренду приміщення позивач
здійснював особисто.

Дослідженням договорів оренди
нежитлових приміщень, укладених
позивачем, встановлено, що їх складено
подібними за змістом; згідно з п. 6.3.2
договору орендар зобов'язаний
своєчасно робити оплату щомісячних
нарахувань орендної плати та інших
платежів по рахунках, що виставляються
орендодавцем, та сплачувати
електроенергію, яку він використовує.
Як встановлено судом, у цих договорах
не зазначено, що комунальні платежі
сплачуються орендарями самостійно і не
входять до складу орендної плати, про
що вказував податковий орган в акті
перевірки.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
встановлено, що господарською
діяльністю є діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Приписами статті 138 ПК України
визначено склад витрат та порядок їх
визнання. Так, відповідно до пункту 138.1
статті 138 цього ж Кодексу витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Отже. витрати операційної діяльності
та інші витрати становлять входять до
складу витрат, які враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування. Така
деталізація зроблена законодавцем з
метою усунення неоднозначності та
єдиного підходу для розуміння поняття
складу витрат та порядку їх визнання.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу. Пунктом 198.2 ст.198 ПК
України визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Згідно з ст.13 Декрету Кабінету
Міністрів України №13-92
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) і документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву. До
складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
згідно з Законом України "Про
оподаткування прибутку підприємств".

Так, відповідно до п.5.1 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних, як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності. Згідно з п. 5.3.9 п.5.3 ст.5 цього
Закону не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 ст. 14 ПК
України визначено, що витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Інші витрати визнаються витратами того
звітного періоду, в якому вони були
здійснені, згідно з правилами ведення
бухгалтерського обліку (п. 138.5 ст. 138 ПК
України).

Витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку, у
відповідності до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України, не включаються до складу
витрат.

Як встановлено судом, вказані в акті
перевірки спірні витрати позивача були
понесені ним фактично, вони пов'язані
із сплатою комунальних послуг під час
здачі приміщень в оренду, а також із
сплатою відсотків за кредитним
договором, що не заперечується і
податковим органом. При цьому
податковий орган вважає, що позивачем
безпідставно враховано сплачені ним
витрати на комунальні послуги
(електроенергію, водопостачання),
оскільки на думку податкового органу
такі витрати повинні сплачуватися не
позивачем, а орендарями. Крім того,
податковий орган стверджує, що не
відносяться до складу витрат
операційної діяльності сплата
позивачем відсотків по кредитному
договору, у зв'язку з чим сплачені
позивачем такі кошти (відсотки по
кредитному договору) податковим
органом взагалі виключено зі складу
витрат позивача.

Суд бере до уваги, що відповідно до ст.
141 ПК України до складу витрат
включаються будь-які витрати, пов'язані
з нарахуванням процентів за борговими
зобов'язаннями (в тому числі за
будь-якими кредитами, позиками,
депозитами, крім фінансових витрат,
включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку (п. 141.1 ст.
141 ПК України).

Згідно з пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 ПК України
при обчисленні об'єкта оподаткування
фінансові витрати, до яких належать
витрати на нарахування процентів (за
користування кредитами та позиками, за
випущеними облігаціями та фінансовою
орендою) та інші витрати підприємства в
межах норм, встановлених цим Кодексом,
пов'язані із запозиченнями (крім
фінансових витрат, які включені до
собівартості кваліфікаційних активів
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку), включаються
до складу інших витрат. Інші витрати
визнаються витратами того звітного
періоду, в якому вони були здійснені,
згідно з правилами ведення
бухгалтерського обліку (п. 138.5 ст. 138 ПК
України).

Суд враховує, що визначений статтею 138
ПК України перелік витрат не може бути
предметом вибіркового використання у
процесі оподаткування. Тобто, платник
податків під час обчислення об'єкта
оподаткування з податку на прибуток
повинен враховувати усі, перелічені
статтею 138 ПК України витрати, які були
понесені ним під час господарської
діяльності.

Аналізуючи зазначені положення
нормативно-правових актів, суд вважає,
що необхідною умовою для включення
понесених витрат до складу валових
витрат є їх реальність та наявність
зв'язку цих витрат з господарською
діяльністю підприємства. Це означає, що
понесення таких витрат повинно бути
складовою частиною діяльності особи,
що направлена на отримання доходу.

Як встановлено судом та визнано в акті
перевірки, на формування понесених
позивачем витрат під час здійснення
ним господарської діяльності впливала
передача в оренду власного нерухомого
майна (нежитлових приміщень), а також
перерахування відсотків по кредитному
договору від 28.07.2007, укладеному з ВАТ
"Український професійний банк".

Ураховуючи наведене, суд зазначає, що
оскільки приписи ст. 139 ПК України не
містять жодних застережень стосовно
заборони на включення до складу
валових витрат вартості сплачених
позивачем комунальних послуг за
передані в оренду нежитлові приміщення
, а також сплату відсотків по
кредитному договору, то такі витрати
підлягають віднесенню на збільшення
витрат. Тому суд вважає здійснене
податковим органом трактування норм
пп. 138.10.5 п.138.10 ст. 138 та пп. 139.1.4 п. 139.1 ст.
139 ПК України помилковим та таким, що
вибірково тлумачить зміст ст. 139 ПК
України.

Суд визнає безпідставним посилання
податкового органу в акті перевірки на
роз'яснення з Єдиної бази податкових
знань стосовно того, чи включається до
складу витрат ФОП на загальній системі
оподаткування сума погашеного кредиту
та сплачених відсотків за користування
цим кредитом, якщо кредит отримувався
для здійснення підприємницької
діяльності, оскільки це роз'яснення
діяло до 01.01.2014, а акт перевірки
складено у квітні 2014 року. Окрім того, у
наданому роз'ясненні вказано, що до
складу витрат не включаються витрати
на погашення основної суми отриманих
позик, кредитів, тому ці кошти не
відносяться до витрат, які пов'язані з
операційною діяльністю. Проте у цій
справі предметом дослідження є витрати
на погашення не основної суми
отриманого кредиту, а нарахованих
відсотків, що не заперечує і податковий
орган. Суд зазначає, що такі витрати не
є операційними і згідно з пп. 138.10.5 п.138.10
ст. 138 ПК України відносяться до інших
витрат, про що зазначає позивач. При
цьому згідно з з пп. 138.8.5 п.138.8 ст. 138 ПК
України до загальновиробничих витрат
відносяться витрати на опалення,
освітлення, водопостачання,
водовідведення та інші послуги з
утримання виробничих приміщень.

Ні податковим органом, ні судом не було
встановлено, що витрати на оплату
електроенергії та водопостачання за
приміщення, передані позивачем в
оренду, було сплачено не позивачем, а
орендарями. Крім того, в матеріалах
справи відсутнє підтвердження того, що
позивачем виставлялися рахунки
орендарям на сплату ними вказаних
послуг з водопостачання та за оплату
електроенергії, та що орендарі окремо
оплачували ці послуги або позивачу, або
підприємствам, які надавали ці послуги.
Як встановлено податковим органом під
час перевірки і підтверджено судом при
розгляді справи такі відносини
існували не між орендарями та
постачальниками послуг, а лише між
позивачем та постачальниками цих
послуг: КП "Білоцерківводоканал", ТОВ
"Білоцерківода", ПАТ "Київобленерго".
При цьому позивач не заявляв ці кошти
до відшкодування орендарям.

Тому суд дійшов висновку, що платник
податків має право віднести будь-які
витрати до складу витрат за умови їх
здійснення в межах своєї господарської
діяльності, документального
підтвердження відповідних витрат
шляхом оформлення первинних
документів відповідно до вимог
законодавства.

Під час судового розгляду справи суду
було надано первинні документи, що
підтверджують фактичне понесення
вказаних витрат позивачем при
здійсненні ним господарської
діяльності, отже твердження
відповідача про порушення позивачем
вимог: п.177.2 ст.177, п.187.1 ст.187 ПК України,
абзацу 2 статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про прибутковий
податок з громадян", пункту 2 частини 1
статті 7 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" є
безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Суд вважає, що відсутність або
недостатність відповідних доказів з
урахуванням змісту підпункту 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 ПК України
(презумпція правомірності рішень
платника податку в разі, якщо норма
закону чи іншого нормативно-правового
акта, виданого на підставі закону, або
якщо норми різних законів чи різних
нормативно-правових актів припускають
неоднозначне (множинне) трактування
прав та обов'язків платників податків)
є підставою для висновку про
неправомірність оскарженого рішення
контролюючого органу.

З огляду на зазначене, суд дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог та вважає їх такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Згідно з частиною першою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивачем за подання позовної заяви
сплачено судовий збір, доказів
понесення ним інших судових витрат
суду не надано. Таким чином, на користь
позивача підлягають стягненню судові
витрати в розмірі сплаченої ним суми
судового збору.

Керуючись статтями 11-14, 69-71, 79, 86, 94, 122,
159-163, 167, 185-186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення від
27.05.2014 року №1870//109, №181//110,
№1873//112 та №1872//111, що
винесені Білоцерківською ОДПІ ГУ
Міндоходів у Київській області.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 судові витрати в сумі 296 (двісті
дев'яносто шість) грн.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Журавель В.О.