Справа № К/9991/6913/11-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" грудня 2014 р. м. Київ
К/9991/6913/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційні скарги
Міністерства фінансів України та
Державної судової адміністрації
України на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 3
листопада 2010 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 26 січня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до Державної судової
адміністрації України, Кабінету
Міністрів України, Міністерства
фінансів України, Державного
казначейства України, апеляційного
суду Донецької області про визнання
незаконною бездіяльності, стягнення
недоплачених сум заробітної плати,
грошового утримання та надбавки за
вислугу років,

в с т а
н о в и л а :

У липні 2010 року позивач
звернувся до суду із вказаним позовом
до відповідачів. Посилався на те, що в
порушення вимог законодавства йому як
судді апеляційного суду Донецької
області з 1 березня 2006 року не в повному
обсязі виплачувалась заробітна плата
та з 1 січня 2009 року надбавка за вислугу
років, у зв'язку з чим просив суд
поновити порушені права.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 3 листопада
2010 року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26
січня 2011 року, позов задоволено
частково. Визнано неправомірною
бездіяльність відповідачів та
зобов"язано апеляційний суд Донецької
області провести ОСОБА_4 перерахунок
надбавки за вислугу років у розмірі 25
відсотків від загальної суми
щомісячного заробітку з урахуванням
доплати за кваліфікаційний клас,
починаючи з 1 січня 2009 року, перерахунок
заробітної плати, починаючи з 19 серпня
2009 року та щомісячного грошового
утримання, починаючи з 1 січня 2010 року
визначивши їх розмір з урахуванням
посадового окладу у розмірі 9,5
мінімальних заробітних плат,
встановлених Законом на момент
проведення виплат. Після перерахунку
здійснити виплату недоплачених сум з
утриманням обов"язкових податків та
зборів з одночасним поданням до
Державної судової адміністрації
України змін до посадового окладу.
Зобов"язано Міністерство фінансів
України профінансувати вказані
виплати та Державну судову
адміністрацію України виділити
апеляційному суду Донецької області з
єдиного рахунку Державного бюджету
України № 4024,
відкритому у Державному казначействі
України МФО 820172, передбаченого на
виконання рішень судів на користь
суддів, кошти для проведення
зазначених виплат. В решті позову
відмовлено.

У касаційних скаргах Міністерство
фінансів України та Державна судова
адміністрація України, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просять
скасувати вказані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій та
прийняти нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі у межах доводів
касаційних скарг, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційні
скарги підлягають частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 1
березня 2006 року працює на посаді судді
апеляційного суду Донецької області.
Проте з березня 2006 року заробітна плата
позивача обчислювалася виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати
332 грн., встановленої станом на 21 грудня
2005 року, без урахування підвищення
мінімальної заробітної плати протягом
спірного періоду, а надбавка за вислугу
років - від окладу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з яким погодився і
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що оскільки судовими рішеннями,
що набрали законної сили, визнано
незаконними постанови Кабінету
Міністрів України "Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів" від 21 грудня
2005 року № 1243 в частині
встановлення розміру посадового
окладу суддям; пункт 4 постанови
Кабінету Міністрів України "Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№ 865" від 31 грудня 2005 року № 1310 та пункт
4-1 постанови Кабінету Міністрів
України "Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів" від 3 вересня
2005 року № 865, то обчислення заробітної
плати із розміру мінімальної
заробітної плати 332 грн. є
неправомірним.

Проте погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанції
не можна з таких підстав.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення
повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Всупереч вимог ст. 159 КАС України
висновки судів попередніх інстанцій не
ґрунтуються на законі.

Статус суддів, відповідно до пункту 14
частини першої статті 92 Конституції
України, визначається виключно
законами України.

Незалежність та недоторканність
суддів на час виникнення спірних
правовідносин гарантувалась нормами
Закону України "Про статус суддів".

Згідно статті 44 вказаного Закону
заробітна плата судді, як складова його
матеріального і соціально-побутового
забезпечення, є елементом статусу
судді. Вона складалась з посадового
окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.
Розміри посадових окладів суддів
встановлюються у відсотковому
відношенні до посадового окладу Голови
Верховного Суду України і не можуть
бути меншими від 50 відсотків його
окладу. У свою чергу посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя.

У такий спосіб законодавець
диференційовано вирішив питання про
оплату праці суддів, які здійснюють
правосуддя, та суддів, які виконують ще
й обов'язки на адміністративних
посадах, з тим, щоб досягти
справедливого співвідношення в оплаті
праці в залежності від обсягу
виконуваної роботи.

Іншого законодавчого акту з питань
оплати праці суддів немає.

Згідно з частиною другою статті 8
Закону України "Про оплату праці" умови
та розміри оплати праці працівників
установ та організацій, що
фінансуються з державного бюджету,
визначаються Кабінетом Міністрів
України.

На виконання вказаного Закону 30 червня
2005 року та 3 вересня 2005 року
Кабінет Міністрів України прийняв
постанови № 514 "Про оплату праці Голови,
першого заступника Голови та
заступника Голови Верховного Суду
України", згідно з абзацом другим
пункту 1 якої посадовий оклад Голови
Верховного Суду України з 1 червня
2005 року становив 15 розмірів
мінімальної заробітної плати, та № 865
"Про оплату праці суддів", якою
затверджена Схема посадових окладів
голови та заступника голови судової
палати, голови Військової судової
колегії, секретаря Пленуму та суддів
Верховного Суду України, керівників та
суддів вищих спеціалізованих судів,
апеляційного суду України, апеляційних
та місцевих судів згідно з додатками 1-6,
які розраховано, виходячи з кратності
до мінімальної заробітної плати.

Постанова Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865 повинна була
набрати чинності з 1 січня 2006 року.
Однак, до набрання чинності вказаною
постановою Кабінету Міністрів України
від 21 грудня 2005 року № 1243 "Питання
оплати праці вищих посадових осіб
України, окремих керівних працівників
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування та суддів"
було зафіксовано розрахункову
величину для обчислення посадових
окладів працівників певних установ, що
фінансуються з бюджету, у тому числі й
суддів, у розмірі встановленої
мінімальної заробітної плати - 332 грн.

Іншою постановою від 31 грудня 2005 року №
1310 "Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865" внесені зміни до
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865, зокрема,
постанову доповнено пунктом 4-1, згідно
з яким також встановлено, що розміри
посадових окладів, передбачені
постановою від 3 вересня 2005 року № 865,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 грн. і в
подальшому при підвищенні мінімальної
заробітної плати їх перерахунок не
проводиться. Такі зміни були внесені до
постанови від 3 вересня 2005 року № 865 до
набрання нею чинності.

При обчисленні посадового окладу в
якості сталої (розрахункової) величини
Кабінет Міністрів України використав
встановлений з 1 вересня 2005 року
Законом України "Про
Державний бюджет України на 2005 рік"
розмір мінімальної заробітної плати 332
грн., що виключало можливість її
збільшення у випадку підвищення
розміру мінімальної заробітної плати.

Враховуючи, що встановлення сталої
(розрахункової) величини для
обчислення розмірів посадових окладів
суддів та внесення відповідних
доповнень до постанови Кабінету
Міністрів України від 3 вересня 2005 року
№ 865 відбулося до моменту набрання нею
чинності, ця постанова у редакції до
внесення доповнень згідно з постановою
Кабінету Міністрів України від 31
грудня 2005 року № 1310 не була введена в
дію, зазначені нормативні акти не
суперечать вимогам Закону України "Про
статус суддів", а тому суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
помилкового висновку про задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 у цій частині.

Крім того, постановою Вищого
адміністративного суду України від 13
квітня 2011 року постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року скасовано, у задоволенні позову
про визнання незаконними та скасування
зазначених постанов Кабінету
Міністрів України відмовлено. При
цьому, касаційним судом зазначено, що
оскаржувані постанови не звужують
існуючі гарантії незалежності суддів.
Постанови Кабінету Міністрів України,
що є предметом оскарження, не
суперечать Закону України "Про статус
суддів", прийняті в межах повноважень
Кабінету Міністрів України.

До того ж, судами не враховано, що
згідно статті 47 Бюджетного кодексу
України Кабінет Міністрів України
забезпечує виконання Державного
бюджету України. Міністерство фінансів
України здійснює загальну організацію
та управління виконанням Державного
бюджету України, координує діяльність
учасників бюджетного процесу з питань
виконання бюджету.

Відповідно до частини 2 статті 51
Бюджетного кодексу України (в редакції
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) розпорядники коштів
Державного бюджету України одержують
бюджетні асигнування, що є підставою
для затвердження кошторисів,
відповідно до затвердженого
бюджетного розпису. Кошторис є
основним плановим документом
бюджетної установи, який надає
повноваження щодо отримання доходів і
здійснення видатків, визначає обсяг і
спрямування коштів для виконання
бюджетною установою своїх функцій та
досягнення цілей, визначених на
бюджетний період відповідно до
бюджетних призначень.

Частиною 5 статті 51 зазначеного кодексу
встановлено, що розпорядники бюджетних
коштів, до яких відноситься і Державна
судова адміністрація України, беруть
бюджетні зобов'язання та провадять
видатки тільки в межах бюджетних
асигнувань, встановлених кошторисами.

Будь-які зобов'язання, взяті фізичними
та юридичними особами за коштами
Державного бюджету України без
відповідних бюджетних асигнувань або ж
з перевищенням повноважень,
встановлених Законом України «Про
Державний бюджет України» та Бюджетним
кодексом України, не вважаються
бюджетними зобов'язаннями. Витрати
державного бюджету на покриття таких
зобов'язань не можуть здійснюватися
(частина 6 вказаної статті).

Статтею 96 Конституції України
визначено, що Державний бюджет України
затверджується щорічно Верховною
Радою України на період з 1 січня по 31
грудня.

У зв'язку з викладеним позовні вимоги
ОСОБА_4 із заявлених ним підстав у цій
частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим, позовні вимоги про
нарахування надбавки за вислугу років
від загальної суми щомісячного
заробітку з урахуванням доплати за
кваліфікаційний клас, підлягають
задоволенню виходячи з наступного.

Частиною першою статті 8 Конституції
України передбачено, що в Україні
визнається і діє принцип верховенства
права. При прийнятті нових законів або
внесенні змін до чинних не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод (частина третя
статті 22 Конституції України).

Відповідно до частини четвертої статті
44 Закону України "Про статус суддів"
№ 2862-ХІІ суддям виплачується
щомісячна надбавка за вислугу років у
розмірах: при стажі роботи понад 3 роки -
10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10
років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років
- 30, понад 25 років - 40 відсотків від
загальної суми щомісячного заробітку з
урахуванням доплати за кваліфікаційні
класи.

Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61
розділу ІІ Закону України «Про
державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» №
107-VI були внесені відповідні зміни до
Закону України "Про статус суддів" №
2862-ХІІ. Зокрема, в абзаці другому
частини четвертої слова «загальної
суми щомісячного заробітку» замінено
словами «посадового окладу».

Рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008
Конституційний Суд України визнав
неконституційними низку положень
Закону України "Про статус суддів" №
107-VI, в тому числі й пункту 61 розділу II
Закону України «Про державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
№ 107-VI щодо внесення зазначених вище
змін.

Водночас пунктом 2-2 постанови Кабінету
Міністрів України "Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року № 865" установлено,
що суддям щомісяця виплачується
надбавка за вислугу років у відсотках
від посадового окладу з урахуванням
надбавки за кваліфікаційний клас в
таких розмірах: при стажі роботи понад
три роки - 10 відсотків, понад п'ять років
- 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25,
понад 20 років - 30, понад 25 років - 40
відсотків.

Таким чином, Закон України "Про статус
суддів" № 2862-ХІІ і постанова Кабінету
Міністрів України "Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 3 вересня 2005 року №
865 по-різному врегульовують питання
виплати суддям надбавки за вислугу
років.

За правилами частини четвертої статті 9
Кодексу адміністративного судочинства
України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

За таких обставин, виходячи із
визначених в частині четвертій статті 9
КАС загальних засад пріоритетності
законів над підзаконними актами, в
частині визначення бази обчислення
надбавки за вислугу років слід
застосовувати положення Закону
України "Про статус суддів" №
2862-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не
підзаконний нормативний акт -
постанову Кабінету Міністрів України
"Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 3
вересня 2005 року № 865".

Таку правову позицію висловив
Верховний Суд України у постанові від 17
червня 2014 року (справа № 21-91а14).

Відповідно до підпункту1 пункту 2
розділу XII «Прикінцеві положення»
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» в редакції Закону
України «Про внесення змін до
Бюджетного кодексу України та деяких
інших законодавчих актів України»,
визнано таким, що втратив чинність
Закон України «Про статус суддів», крім
статті 43, частин п'ятої - тринадцятої
статті 44, які втрачають чинність з 1
січня 2011 року, та частин
першої-четвертої статті 44, які
втрачають чинність з 1 січня 2012 року.

Враховуючи викладене, перерахунок
надбавки за вислугу років позивачеві
має бути здійснений по 31 грудня 2011 року.

Відповідно до положень частини 1 статті
220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до положень частини 1
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Статтею 229 цього Кодексу встановлено,
що суд касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, якщо обставини справи
встановлені повно і правильно, але суди
першої та апеляційної інстанцій
порушили норми матеріального чи
процесуального права, що призвело до
ухвалення незаконного судового
рішення.

За таких обставин, коли суди повно і
правильно встановили обставини справи,
але неправильно застосували норми
матеріального права, судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
підлягають скасуванню з ухваленням
нової постанови про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Керуючись статтями 220, 222, 223, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Касаційні скарги Міністерства
фінансів України та Державної судової
адміністрації України задовольнити
частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 3 листопада
2010 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 26 січня 2011 року скасувати, ухвалити
нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Зобов'язати апеляційний суд Донецької
області перерахувати ОСОБА_4 надбавку
за вислугу років відповідно до
положень частини четвертої статті 44
Закону України "Про статус суддів" у
редакції, чинній на час існування
спірних правовідносин, з 9 січня 2009 року
по 31 грудня 2011 року.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до
Державної судової адміністрації
України, Кабінету Міністрів України,
Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України,
апеляційного суду Донецької області
про визнання незаконною бездіяльності,
стягнення недоплачених сум заробітної
плати відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В.
Тракало Я.Л. Іваненко
М.І. МойсюкЗ оригіналом згідно

помічник