Справа № 2а/2570/1845/11
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/233/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у місті Чернігові
на постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 05.05.2011 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07.12.2011 по
справі №2а/2570/1845/2011 за позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 до Державної
податкової інспекції у місті Чернігові
про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної
Т.М., перевіривши доводи касаційної
скарги щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 05.05.2011,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07.12.2011, позовні вимоги фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП
ОСОБА_1, позивач) до Державної
податкової інспекції у місті Чернігові
(далі - ДПІ у м. Чернігові, відповідач)
задоволено. Визнано нечинними
податкові повідомлення-рішення ДПІ у м.
Чернігові від 04.06.2010 №/0, від 09.06.2010
№/0, від 26.08.2010 №/1.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій, ДПІ у
м. Чернігові 20.12.2011 звернулась з
касаційною скаргою до Вищого
адміністративного суду України, який
ухвалою від 25.01.2012 прийняв її до свого
провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від
05.05.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07.12.2011, прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач
посилається на порушення судами норм
матеріального права, зокрема,
підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7,
підпункту 7.7.1 пункту 7.7, абзацу «а»
підпункту 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Перевіривши матеріалами справи
наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що уповноваженими особами
ДПІ у м. Чернігові було проведено
позапланову виїзну перевірку ФОП
ОСОБА_1 з питань достовірності
нарахування суми бюджетного
відшкодування податку на додану
вартість на рахунок платника за
березень 2010 року, яка виникла за
рахунок від'ємного значення з податку
на додану вартість, що декларувалось у
лютому 2010 року, за результатами якої
контролюючим органом складено акт
№128/17-419/НОМЕР_1 від 31.05.2010.

На підставі висновків викладених у
вказаному акті перевірки відповідачем
було прийнято податкове
повідомлення-рішення від 04.06.2010
№/0, яким позивачу зменшено суму
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість на 80157,00грн.

За наслідками адміністративного
оскарження скарги позивача було
залишено без задоволення, а податкове
повідомлення-рішення - без змін, та
прийнято нові податкові
повідомлення-рішення від 09.06.2010
№/0 та від 26.08.2010 №/1.

Правовою підставою для зменшення ФОП
ОСОБА_1 суми бюджетного відшкодування
став висновок податкового органу про
порушення позивачем вимог підпунктів
7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» з
огляду на неправомірність включення до
складу податкового кредиту лютому 2010
року суми податку на додану вартість у
розмірі 83164,00грн. за товари та послуги,
що були використані позивачем в
завідомо збиткових операціях, що
свідчить про невикористання їх у
власній господарській діяльності
підприємства.

Законодавець дозволяє платнику
податку зменшувати оподатковуваний
прибуток на суму валових витрат, однак
при цьому наголошує на тому, що такими
витратами є витрати, що здійснюються як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг) які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності
(пункт 5.1 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»).

Склад валових витрат виробництва та
обігу регулюється, зокрема, статтею 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» підпунктом 5.3.3
пункту 5 якої встановлено, що до складу
валових витрат не включаються витрати
на сплату податку на додану вартість,
включеного до ціни товарів (робіт,
послуг), що придбаваються платником
податку для виробничого або
невиробничого використання.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в лютому 2010 року ФОП
ОСОБА_1 через комісіонера ГШ
«Агропродопт» згідно договору комісії
№2/02 від 05.02.2010 здійснювала операції з
експорту м'яса яловичини ТОВ «Істок» за
межі митної території України, що
підтверджуються вантажно-митними
деклараціями.

Оскільки суми податку на додану
вартість, які були сплачені ФОП ОСОБА_1
при закупівлі м'яса яловичини та всіх
послідуючих операцій, пов'язаних з його
наступною реалізацією не включалися до
складу валових витрат, податковим
органом зроблено промисловий висновок
про неприбутковість операцій щодо
поставки м'яса по вантажно-митним
деклараціям ТОВ «Істок».

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 зазначеного Закону не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
випливає, що умовами реалізації права
платника на податковий кредит є
фактичне придбання товарів (робіт,
послуг) та наявність первинних
документів (зокрема, податкових
накладних), оформлених у відповідності
з вимогами чинного законодавства.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що спірні
господарськіоперації з поставки
позивачем м'яса яловичини ТОВ «Істок»
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами,
зокрема, податковими накладними, які за
своєю формою та змістом відповідають
вимогам підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», та копії яких наявні в
матеріалах справи.

За таких обставин, слід погодитися з
висновками судів попередніх інстанцій
про правомірність формування
позивачем податкового кредиту за
період, що перевірявся.

Підпунктом 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» визначено, що сума податку,
яка підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При від'ємному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
враховується у зменшення суми
податкового боргу з цього податку, що
виник за попередні податкові періоди (у
тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до закону), а
при його відсутності - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно підпункту 7.7.2 пункту 7.7 статті 7
вказаного Закону, якщо у наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно підпунктом 7.7.1 цього пункту, має
від'ємне значення, то: а) бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів (послуг) у
попередніх податкових періодах
постачальникам таких товарів (послуг);
б) залишок від'ємного значення після
бюджетного відшкодування включається
до складу податкового кредиту
наступного податкового періоду.

Виходячи зі змісту викладених норм,
платник податків має право на бюджетне
відшкодування стосовно тієї суми
податку на додану вартість, яка
фактично сплачується ним у попередніх
податкових періодах постачальникам, що
відповідає загальному поняттю
відшкодування як компенсації
понесених витрат.

За встановлених судами обставин щодо
правомірності формування позивачем
податкового кредиту та фактичної
сплати сум податку на додану вартість в
ціні придбаних товарів в повному
обсязі, висновок податкового органу
про завищення ФОП ОСОБА_1 суми
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість є необґрунтованим.

Враховуючи викладене, висновок судів
попередніх інстанцій про
неправомірність податкових
повідомлень-рішень від 04.06.2010 №/0,
від 09.06.2010 №/0, від 26.08.2010 №/1 є
правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених
висновків суду не спростовують і не
дають підстав вважати, що судами першої
та апеляційної інстанцій при розгляді
справи неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231,
частиною п'ятою статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у місті Чернігові залишити
без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 05.05.2011 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07.12.2011 по
справі №2а/2570/1845/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку, на
підставі та у строки, передбачені
статтями 235 - 238, 240 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: __________________
Т.М. Шипуліна

Судді:
__________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв