Справа № 2а-2651/09/0770
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року м.
Київ К/800/43977/14

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя-доповідач Кочан В.М.,
судді Винокуров К.С. , Пасічник С.С. ,
розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на
ухвалу Закарпатського окружного
адміністративного суду від 10.07.2013р. та
ухвали Львівського апеляційного
адміністративного суду від 30.01.2014р. у
справі за позовом ОСОБА_2 до Міського
відділу Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції, треті особи:
Регіональне управління Департаменту
контролю за виробництвом та обігом
спирту, алкогольних напоїв і тютюнових
виробів Державної податкової
адміністрації України в Закарпатській
області, Управління Державного
казначейства у Закарпатській області,
ОСОБА_3, про визнання неправомірними
дії, бездіяльності та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2005 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до Міського відділу
Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції, треті особи:
Регіональне управління Департаменту
контролю за виробництвом та обігом
спирту, алкогольних напоїв і тютюнових
виробів Державної податкової
адміністрації України в Закарпатській
області, Управління Державного
казначейства у Закарпатській області,
ОСОБА_3, в якому, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просила
визнати неправомірними дії та
бездіяльність Міського відділу
державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції та стягнути на її
користь заподіяну матеріальну шкоду в
розмірі 15 447, 96 грн. та моральну шкоду в
сумі 100 000 грн.

В обґрунтування позову посилалась на
те, що рішенням Ужгородського міського
суду Закарпатської області від 08.10.2001р.
її поновлено з 29.08.2000р. на посаді
головного спеціаліста по ліцензуванню
відділу контролю за обігом спирту,
алкогольних напоїв і тютюнових виробів
Закарпатського обласного управління
державного регулювання виробництва та
обігу алкоголю і тютюну та стягнуто на
її користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу. Після розгляду
справи судом апеляційної інстанції
24.01.2002р. судом першої інстанції видано
виконавчий лист №2 - 271, який вже на той
час не підлягав виконанню в зв'язку із
виключенням Закарпатського обласного
управління державного регулювання
виробництва та обігу алкоголю і тютюну
із ЄДРПОУ. З цих підстав 06.08.2002р. судом
першої інстанції був виданий інший
виконавчий лист із зміненим порядком
виконання рішення суду в частині
стягнення з Регіонального управління
департаменту з питань адміністрування
акцизного збору і контролю за
виробництвом та обігом підакцизних
товарів Державної податкової
адміністрації у Закарпатській області
на її користь середнього заробітку за
час вимушеного прогулу в період із
29.08.2000р. по 08.10.2001р. в розмірі 4 564,17 грн. На
підставі вказаного виконавчого листа
08.08.2002р. державним виконавцем було
відкрито виконавче провадження, однак
заробітна плата за час вимушеного
прогулу згідно з рішенням суду їй не
була виплачена. Позивач вважає, що
рішення суду не виконано з вини
посадових осіб державної виконавчої
служби, а тому просить визнати
неправомірними дії та бездіяльність
відповідача та стягнути кошти.

Ухвалою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 10.07.2013р.,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 30.01.2014р., провадження в
адміністративній справі закрито.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 30.01.2014р.
відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні
клопотання про зупинення провадження у
справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 з
посиланням на порушення норм
матеріального та процесуального права,
допущених судами, просить скасувати
вказані судові рішення та направити
справу для продовження розгляду до
суду першої інстанції.

Справа вирішується в порядку
письмового провадження за наявними у
ній матеріалами відповідно до ст. 222
Кодексу адміністративного судочинства
України, оскільки відсутні клопотання
осіб, які беруть участь у справі, про
розгляд справи за їх участю.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених ст.220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів приходить до висновку
про наявність підстав для часткового
задоволення касаційної скарги з
урахуванням наступного.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач звернулась до суду за захистом
своїх порушених прав у серпні 2005 року,
справа за її позовом розглядалась
судами неодноразово, однак по суті
заявлених позовних вимог рішення
судами не ухвалювались.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного
суду від 09.08.2005р. прийнято позовну заяву
ОСОБА_2 до Міського відділу Державної
виконавчої служби Ужгородського
міськрайонного управління юстиції та
третіх осіб про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди (за
нормами ст.ст.136-138 Цивільного
процесуального кодексу України 1963
року).

18.04.2006р. ОСОБА_2 змінила свої позовні
вимоги та просила суд, крім іншого,
визнати дії та бездіяльністьМіського
відділу Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції неправомірними.

Ухвалою Ужгородського
міськрайонного суду від 31.05.2006р.,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 09.10.2006р., закрито
провадження у вказаній справі згідно з
п.5 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного
судочинства України (в зв'язку з
ліквідацією Міського відділу
Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції).

09.04.2009р. Вищим адміністративним
судом України скасовано ухвали
Ужгородського міськрайонного суду від
31.05.2006р. та апеляційного суду
Закарпатської області від 09.10.2006р., а
справу направлено на новий розгляд до
Закарпатського окружного
адміністративного суду.

Ухвалою Закарпатського окружного
адміністративного суду від 05.03.2012р.
закрито провадження у справі в частині
визнання дій та бездіяльності
Міського відділу Державної виконавчої
служби Ужгородського міськрайонного
управління юстиції неправомірними.

Ухвалою цього ж суду від 05.03.2012р.
справу за позовом ОСОБА_2 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди
повернуто до Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області.

Вказані ухвали Закарпатського
окружного адміністративного суду від
05.03.2012р. про закриття провадження у
справі та про повернення справи
скасовані ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 15.03.2013р., а справу направлено до
Закарпатського окружного
адміністративного суду для
продовження розгляду.

За наслідком розгляду справи ухвалою
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 10.07.2013р.,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 30.01.2014р., провадження в
адміністративній справі закрито на
підставі п.1 ч.1 ст.157 Кодексу
адміністративного судочинства України
(справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства).

Не погоджуючись із ухвалами
Закарпатського окружного
адміністративного суду від 10.07.2013р. та
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 30.01.2014р.,
позивач подала дану касаційну скаргу.

Закриваючи провадження у справі,
суд першої інстанції, з яким погодився
і суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що провадження у справі за
позовом ОСОБА_2 відкрито за нормами
Цивільного процесуального кодексу
України 1963 року (ухвалою судді
Ужгородського міськрайонного суду від
09.08.2005р. позовну заяву ОСОБА_2 у
цивільній справі прийнято до розгляду),
тому дана справа підлягає розгляду в
порядку цивільного, а не
адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками судів попередніх
інстанцій з огляду на наступне.

01.09.2005р. набрав чинності Кодекс
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.17 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, чинній станом на вересень
2005 року) компетенція адміністративних
судів поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Частиною 3 ст.18 цього Кодексу визначено,
що справи щодо оскарження дій або
бездіяльності посадових чи службових
осіб місцевих органів виконавчої влади
розглядаються і вирішуються місцевим
загальним судом як адміністративним
судом або окружним адміністративним
судом за вибором позивача.

Відповідно до абз.1 п.7 розділу VII
Прикінцевих та перехідних положень
Кодексу адміністративного судочинства
України після набрання чинності цим
Кодексом заяви і скарги у справах, що
виникають з адміністративно-правових
відносин, заяви у справах щодо відмови
органу державної реєстрації актів
цивільного стану внести виправлення в
актовий запис цивільного стану (глави
29-32 і 36 Цивільного процесуального
кодексу України 1963 року), позовні заяви
у господарських справах, що віднесені
цим Кодексом до адміністративної
юрисдикції, а також апеляційні,
касаційні скарги (подання), заяви
(подання) про перегляд судових рішень у
зв'язку з нововиявленими та
винятковими обставинами у таких
справах, подані і не розглянуті до
набрання чинності КАС, розглядаються в
порядку, встановленому цим Кодексом.
Такі заяви чи скарги (подання) не можуть
бути залишені без руху або повернуті у
порядку, встановленому цим Кодексом,
якщо вони подані з додержанням
відповідних вимог і правил
підсудності, встановлених Цивільним
процесуальним кодексом України 1963 року
або Господарським процесуальним
кодексом України 1991 року.

Дійсно, у червні 2005 року ОСОБА_2
звернулась із позовною заявою в
порядку позовного провадження за
нормами цивільного судочинства, а не із
скаргою чи заявою у справах, що
виникають з адміністративно-правових
відносин, однак в подальшому
ОСОБА_2 змінила свої позовні вимоги, що
стало підставою для розгляду її справи
в порядку адміністративного
судочинства (ухвала Ужгородського
міськрайонного суду від 31.05.2006р.
постановлена за нормами Кодексу
адміністративного судочинства
України).

При цьому, переглядаючи у 2009 році
судові рішення у цій справі, Вищий
адміністративний суд України не
встановив помилковість розгляду даної
справи судами попередніх інстанцій в
порядку адміністративного
судочинства.

Статтею 55 Конституції України
кожному гарантовано право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
до адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Наведені норми кореспондуються з
приписами ст. 21 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно з якими вимоги про
відшкодування шкоди, заподіяної
протиправними рішеннями, діями чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень або іншим порушенням прав,
свобод та інтересів суб'єктів
публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

За змістом ст. 6 цього Кодексу
ніхто не може бути позбавлений права на
розгляд його справи в
адміністративному суді, до підсудності
якого вона віднесена цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що за суб`єктним складом
сторін, змістом заявлених позивачем
вимог та предметом спору дана справа
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства.

Отже, висновки судів попередніх
інстанцій про те, що дана справа не
підлягає розгляду в порядку
адміністративного судочинства та про
закриття провадження в цій справі на
підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України є
помилковими, а тому рішення судів
підлягають скасуванню.

З урахуванням того, що одним із
завдань адміністративного судочинства
є захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ,
колегія суддів вважає за необхідне
скасувати оскаржувані судові рішення
та направити справу до суду першої
інстанції для вирішення питання про
відкриття провадження в
адміністративній справі.

Щодо оскарження позивачем в
касаційному порядку ухвали
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 30.01.2014р. про
відмову ОСОБА_2 в задоволенні
клопотання про зупинення провадження у
справі, то в цій частині касаційне
провадження необхідно закрити,
оскільки вказана ухвала не перешкоджає
подальшому провадженню у справі та в
силу вимог ч.2 ст.211 Кодексу
адміністративного судочинства України
не може бути предметом перегляду в суді
касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Ухвалу Закарпатського окружного
адміністративного суду 10.07.2013р. та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 30.01.2014р.
скасувати.

Справу направити до суду першої
інстанції для вирішення питання про
відкриття провадження в
адміністративній справі.

Закрити касаційне провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 30.01.2014р. про
відмову в задоволенні клопотання про
зупинення провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

Суддя - доповідач
Кочан В.М.

судді
Винокуров К.С.

Пасічник С.С.