Справа № 2а-2755/12/1370
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/71853/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Лиски Т.О.,
Олендера І.Я.

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Державної податкової служби
у Львівській області про визнання
протиправним і скасування наказу,
поновлення на посаді, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

в с т а н о в и в :

У березні 2012 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 25 червня 2012
року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2012
року рішення суду першої інстанції
скасовано і задоволено позовні вимоги.

Визнано протиправним і скасовано наказ
Голови Державної податкової служби у
Львівській області від 27.02.2012 року № 89-о
«Про звільнення», яким ОСОБА_4 було
звільнено з посади головного
державного податкового ревізора -
інспектора відділу контролю за
суб'єктами господарювання, що
здійснюють розрахунки у готівковій
формі управління податкового контролю
юридичних осіб Державної податкової
адміністрації у Львівській області за
п.1 ст.40 Кодексу законів про працю
України. Поновлено ОСОБА_4 на державній
службі в органах Державної податкової
служби України і зобов'язано
відповідача нарахувати та виплатити
позивачу середній заробіток за час
вимушеного прогулу, починаючи з 27
лютого 2012 року по 31 жовтня 2012 року.

В касаційній скарзі представник
відповідача, посилаючись на порушення
судом апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати це рішення і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами встановлено, що позивач з
листопада 1995 року проходив державну
службу в державній податковій
інспекції Дрогобицького району
Львівської області, а з вересня 2006 року
переведений у державну податкову
адміністрацію у Львівській області
(далі - ДПА у Львівській області) на
посаду головного державного
податкового ревізора-інспектора
відділу оперативного контролю
управління контрольно-перевірочної
роботи.

Наказом Державної податкової служби
(далі - ДПС) України від 20 жовтня 2011 року
№ 72 розпочато процедуру реорганізації
ДПА у Львівській області.

Згідно наказу ДПА у Львівській області
від 16 грудня 2011 року № 1224 «Про введення
в дію тимчасового штатного розпису ДПС
у Львівській області» штатна
чисельність управління податкового
контролю юридичних осіб ДПС у
Львівській області становила 66 осіб, з
них штатна чисельність відділу
контролю за проведенням готівкових
розрахунків становила 10 осіб.

Наказом ДПА у Львівській області № 108
від 30.01.2012 року введено в дію штатну
чисельність цього управління
податкового контролю юридичних осіб - 81
особу, в тому числі відділу - 20 осіб.

Наказом ДПС у Львівській області № 13
від 03.02.2012 року введено в дію
організаційну структуру та штатний
розпис ДПС у Львівській області на 2012
рік, затверджені Головою ДПС України з
03.02.2012 року.

Позивача 27 грудня 2011 року було
попереджено про наступне звільнення із
займаної посади з 27 лютого 2012 року
згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про
працю України.

Відповідно до наказу ДПС у Львівській
області № 89-о від 27 лютого 2012 року
ОСОБА_4 звільнено з посади головного
державного податкового
ревізора-інспектора відділу контролю
за суб'єктами господарювання, що
здійснюють розрахунки у готівковій
формі управління податкового контролю
юридичних осіб ДПА у Львівській
області згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів
про працю України (далі - КЗпП).

Однією із гарантій забезпечення права
громадян на працю є передбачений у
статті 5-1 КЗпП правовий захист від
необґрунтованої відмови у прийнятті на
роботу і незаконного звільнення, а
також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 40 КЗпП трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП
встановлено, що звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Стаття 42 КЗпП передбачає, що при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається: сімейним - при
наявності двох і більше утриманців;
особам, в сім'ї яких немає інших
працівників з самостійним заробітком;
працівникам з тривалим безперервним
стажем роботи на даному підприємстві, в
установі, організації; працівникам, які
навчаються у вищих і середніх
спеціальних учбових закладах без
відриву від виробництва; учасникам
бойових дій, інвалідам війни та особам,
на яких поширюється чинність Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту";
авторам винаходів, корисних моделей,
промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій;
працівникам, які дістали на цьому
підприємстві, в установі, організації
трудове каліцтво або професійне
захворювання; особам з числа
депортованих з України, протягом п'яти
років, з часу повернення на постійне
місце проживання до України;
працівникам з числа колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби.

У відповідності до частин першої та
третьої статті 49-2 КЗпП про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці.

Згідно з ч.2 ст.49-2 КЗпП при вивільненні
працівника у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право
працівника на залишення на роботі,
передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

У пункті 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 "Про практику розгляду
судами трудових спорів" (далі -
Постанова №9) містяться роз'яснення,
згідно з якими при розгляді спорів про
звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП
суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем не в повному обсязі
виконано передбачені статтею 49-2 КЗпП
вимоги та не запропоновано позивачу
вакантні посади для працевлаштування.

Матеріалами справи підтверджено, що не
зважаючи на нижчу кваліфікацію та
менший досвід роботи ніж у позивача,
ряд працівників реорганізованого
відділу управління податкового
контролю не лише не підлягали
скороченню за п.1 ст.40 КЗпП, а й були
переведені на вищу посаду, ніж обіймали
до реорганізації.

Аналізуючи приведене законодавство,
нормативні акти, які врегульовують
спірні правовідносини, та враховуючи
ту обставину, що відповідачем не надано
належних доказів, підтверджуючих
розрахунок продуктивності праці
позивача, показники його діяльності,
порівняльний аналіз із продуктивністю
праці інших працівників тощо, колегія
суддів погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про наявність
підстав для прийняття рішення на
користь позивача.

Доводи касаційної скарги зроблених
цими судами висновків не спростовують.

Згідно статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

У відповідності до ч. 2 ст. 220 КАС України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230 КАС
України, суд,

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної податкової
служби у Львівській області залишити
без задоволення, а постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 31 жовтня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска

І.Я.Олендер