Справа № 2а-1417/11
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/41767/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на постанову
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 23 червня 2011 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 червня 2012
року у справі №2а-1417/2011 за позовом
ОСОБА_4 до Фастівської міської ради
Київської області, треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про скасування розпорядження та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житло,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2007 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Фастівської міської ради
Київської області, треті особи: ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про скасування розпорядження
від 12 грудня 1996 року №1665 про
приватизацію квартир та визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Постановою Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
червня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 07 червня 2012
року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду
першої та апеляційної інстанцій,
ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою,
у якій просить скасувати судові
рішення першої та апеляційної
інстанції, та ухвалити нове про
задоволення позову, посилаючись на те,
що при прийнятті зазначених судових
рішень було порушено норми
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 02.12.1996 року позивач
звернувся із заявою до керівника
органу приватизації про передачу у
спільну сумісну власність квартири
АДРЕСА_1. До вказаної заяви позивач
додав довідку про склад сім'ї, в якій
зазначалось, що в даній квартирі
мешкають і мають право на житло ОСОБА_4
та його сини - ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Розпорядженням органу приватизації
від 12.12.1996 року №1665 вирішено
задовольнити заяву ОСОБА_4 та передати
квартиру АДРЕСА_1 в спільну сумісну
власність, оформити свідоцтво про
право власності на житло, укласти
договір на участь позивача у витратах
на обслуговування та ремонт будинку.

На підставі вказаного розпорядження, 20
грудня 1996 року позивачу видано
свідоцтво про право власності на житло,
згідно якого квартира, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_4 та
його синам - ОСОБА_6, ОСОБА_7.

30 липня 1999 року ОСОБА_5, яка є матір'ю
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом на 1/3 частину квартири, що
знаходиться у АДРЕСА_1, яка належала
померлому на підставі дублікату
свідоцтва про право власності від 21
липня 1999 року, виданого Фастівською
міською радою 20 грудня 1996 року,
зареєстрованого Фастівським бюро
технічної інвентаризації.

За Договором дарування частини
квартири від 18 липня 2008 року ОСОБА_5
подарувала ОСОБА_6 1/3 частину
зазначеної квартири.

Згідно довідки КП «Фастівське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» від 14 червня 2011 року
№922, 1/3 частини зазначеної квартири
зареєстровано за ОСОБА_4, 2/3 частини за
ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку, що оскаржуване
розпорядження органу приватизації від
12 грудня 1996 року №1665 є законним, а
свідоцтво про право власності на житло
від 20 грудня 1996 року не підлягає
визнанню недійсним з підстав
невідповідності його вимогам Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду».

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій, враховуючи
наступне.

Правові основи приватизації житла, що
знаходиться в державній власності,
його подальшого використання і
утримання визначає Закон України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» від 19.06.1992 р. № 2482-XII.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» (в редакції 1994 року)
приватизація державного житлового
фонду (далі - приватизація) - це
відчуження квартир (будинків) та
належних до них господарських споруд і
приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.)
державного житлового фонду на користь
громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий
фонд місцевих Рад народних депутатів
та житловий фонд, який знаходиться у
повному господарському віданні чи
оперативному управлінні державних
підприємств, організацій, установ.

Згідно з частиною 1 статті 2 цього
Закону, до об'єктів приватизації
належать квартири багатоквартирних
будинків та одноквартирні будинки
(надалі - квартири (будинки), які
використовуються громадянами на
умовах найму.

Статтею 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» визначено організацію
проведення приватизації та оформлення
права власності.

Відповідно до частин 1-5 статті 8 Закону,
приватизація державного житлового
фонду здійснюється уповноваженими на
це органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд.

Передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі
(будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Передача квартир (будинків) у власність
громадян здійснюється на підставі
рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина.

Підготовку та оформлення документів
про передачу у власність громадян
квартир (будинків) може бути покладено
на спеціально створювані органи
приватизації (агентства, бюро, інші
підприємства).

Передача квартир (будинків) у власність
громадян з доплатою, безоплатно чи з
компенсацією відповідно до статті 5
цього Закону оформляється свідоцтвом
про право власності на квартиру
(будинок), яке реєструється в органах
приватизації і не потребує
нотаріального посвідчення.

Посилання скаржника на те, що
приватизація вказаної квартири
проводилась з порушенням вимог Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», розпорядження №1665
від 12 грудня 1996 року юридично не існує,
а також на те, що ОСОБА_7 не був членом
його сім'ї та не проживав разом із ним, а
тому не мав права приватизувати
вказане житло, є безпідставними,
спростованими доказами по справі та
такими, що не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи.

З урахуванням встановлених обставин
справи та вищенаведених положень
закону, колегія суддів вважає вірними
висновки судів попередніх інстанцій
про відсутність підстав для скасування
розпорядження органу приватизації від
12 грудня 1996 року №1665 та визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на житло від 20 грудня 1996 року.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що судом першої та апеляційної
інстанцій повно і правильно
встановлені фактичні обставини справи,
характер правовідносин сторін і вірно
застосовані до них норми матеріального
права. Доводи касаційної скарги
висновків суду не спростовують.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
червня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07 червня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: