Справа № 2а-2808/12/1370
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/65188/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Сокальському районі Львівської
області Державної податкової служби

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 13.07.2012 р.

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28.09.2012 р.

у справі №2а-2808/12/1370 (134973/12/9104)

за позовом Сокальського міського
комунального підприємства
водопровідно-каналізаційного
господарства

до Державної податкової інспекції у
Сокальському районі Львівської
області Державної податкової служби

про визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Сокальське міське комунальне
підприємство
водопровідно-каналізаційного
господарства (далі-позивач) звернулось
до суду з позовом до Державної
податкової інспекції у Сокальському
районі Львівської області Державної
податкової служби (далі-відповідач) про
визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 13.07.2012 р.,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 28.09.2012 р., позовні вимоги задоволено,
визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення від
16.03.2012 р., №, від 21.05.2012 р. № та
від 11.06.2012 р. №, а також стягнуто з
Державного бюджету України на користь
позивача судовий збір у розмірі 761,97
грн.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено перевірки позивача з питань
своєчасності сплати самостійно
визначених податкових зобов'язань до
бюджету, про що складено акти від 13.03.2012
р. №215/1601/20845840, 07.05.2012 р. №121/1601/20845840 та
30.05.2012 р. №188/1601/20845840, якими порушення
позивачем п. 57.1 ст. 57 Податкового
кодексу України щодо своєчасності
сплати сум самостійно визначених
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість.

За результатами проведених перевірок,
податковим органом прийнято податкові
повідомлення-рішення:

від 16.03.2012 р. №, яким позивачу за
затримку сплати узгоджених податкових
зобов'язань у розмірі 162 150,63 грн. на 696
календарних дні застосовано штраф у
розмірі 20% - 32 413,13 грн.;

від 21.05.2012 р. №, яким за затримку
сплати узгоджених податкових
зобов'язань у розмірі 114 779,06 грн. на 696
календарних дні, застосовано штраф у
розмірі 20% - 22 955,81 грн.;

від 11.06.2012 р. №, яким за затримку
сплати узгоджених податкових
зобов'язань у розмірі 64 061,88 грн. на 664
календарних дні, застосовано штраф у
розмірі 20% - 12 812,38 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем подано до контролюючого
органу податкові декларації з податку
на додану вартість: за квітень 2009 року,
у якій задекларовано до сплати
податкове зобов'язання у розмірі 43 502,00
грн. з граничним терміном сплати 01.06.2009
р.; за січень 2010 року, у якій
задекларовано до сплати податкове
зобов'язання у розмірі 47 162,00 грн. з
граничним терміном сплати 02.03.2010 р.; за
лютий 2010 року, у якій задекларовано до
сплати податкове зобов'язання у
розмірі 55 728,00 грн. з граничним терміном
сплати 30.03.2010 р.; за березень 2010 року, у
якій задекларовано до сплати податкове
зобов'язання у розмірі 43 805,00 грн. з
граничним терміном сплати 30.04.2010 р.; за
квітень 2010 року, у якій задекларовано
до сплати податкове зобов'язання у
розмірі 53 014,00 грн. з граничним
терміном сплати 31.05.2010 р.; за травень 2010
року, у якій задекларовано до сплати
податкове зобов'язання у розмірі 53 710,00
грн. з граничним терміном сплати 30.06.2010
р.; за червень 2010 року, у якій
задекларовано до сплати податкове
зобов'язання у розмірі 43 812,00 грн. з
граничним терміном сплати
30.07.2010 р.; за липень 2010 року, у якій
задекларовано до сплати податкове
зобов'язання у розмірі 54 626,00 грн. з
граничним терміном сплати 30.08.2010 р.

Позивачем згідно наявних в справі
платіжних доручень сплачено податок на
додану вартість: за квітень 2009 року в
сумі 15000 грн. із задекларованої суми
43502,00 грн., за січень 2010 року в сумі 32500
грн. із задекларованої суми 47162,00 грн.,
за лютий 2010 року в сумі 30000 грн. із
задекларованої суми 55728,00 грн., за
березень 2010 року в сумі 37285 грн. із
задекларованої суми 43805,00 грн., за
квітень 2010 року в сумі 25000 грн. із
задекларованої суми 53014,00 грн., за
травень 2010 року в сумі 25000 грн. із
задекларованої суми 53710,00 грн., за
червень 2010 року в сумі 25000 грн. із
задекларованої суми 43812,00 грн., за
липень 2010 року в сумі 12000 грн. із
задекларованої суми 54626,00 грн.

Судами попередніх інстанцій цілком
правомірно було зазначено, що
декларування позивачем грошових
зобов'язань та їх часткова сплата
здійснювалися у період до серпня 2010
року, тобто під час дії Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами», приписи
якого і підлягають застосуванню до
спірних правовідносин.

Так, виходячи зі змісту пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4,
пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами», платник
податків самостійно обчислює суму
податкового зобов'язання, яку зазначає
у податковій декларації, та
зобов'язаний самостійно сплатити суму
податкового зобов'язання, зазначену у
поданій ним податковій декларації.

Таким чином, платник податку,
самостійно визначивши та
перерахувавши до бюджету суми з
податку на додану вартість, виконує
своє зобов'язання зі сплати цього
податку за визначений ним період.

Пунктом 7.7 ст. 7 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»
визначена рівність бюджетних
інтересів. З цією метою визначено, що
податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

Утім, у разі недотримання платником
податків порядку погашення
податкового боргу, передбаченого пп. 7.7
ст. 7 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», податковий орган
не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

Законом України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» визначені заходи,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу, і серед таких
заходів немає зміни призначення
платежу, самостійно визначеного
платником податків.

Оскільки у податкового органу не було
правових підстав направляти у рахунок
погашення податкового боргу сплачені
платником податків суми за інші
періоди, ніж визначені таким платником,
то визначення періоду протягом якого
відбулася затримка сплати узгодженого
податкового зобов'язання, виходячи із
дати погашення платником податків
інших зобов'язань, є помилковим.

З урахуванням викладеного, висновок
судів попередніх інстанцій про
наявність правових підстав для
задоволення позовних вимог відповідає
правильному застосуванню норм
матеріального права.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Сокальському
районі Львівської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

2. Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 13.07.2012 р. та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 28.09.2012 р. у
справі №2а-2808/12/1370 (134973/12/9104) залишити
без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.