Справа № 826/18395/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі головуючого судді
Качура І.А., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справуза
позовомТовариства з обмеженою
«Фудмаркет»доДержавної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києвіпроскасування податкового
повідомлення-рішення,ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулось Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Фудмаркет» (надалі також - позивач) з
позовом до Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві (надалі також - відповідач), в
якому просив скасувати податкове
повідомлення-рішення відповідача від
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив задовольнити позов у повному
обсязі, а також 17.12.2014 року звернувся до
суду з клопотанням про розгляд справи
за його відсутності.
Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував та
просив відмовити у задоволенні
Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
З огляду на наведене та з урахуванням
вимог ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку про доцільність розгляду
справи у письмовому провадженні на
підставі наявних матеріалів справи.
Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов задоволенню підлягає з огляду
Як свідчать матеріали справи, 27.10.2014
року за результатами проведення
документальної виїзної позапланової
перевірки ТОВ «Фудмаркет» з питань
правомірності нарахування податкових
зобов'язань та податкового кредиту з
податку на додану вартість в
результаті взаємовідносин з ТОВ
«Імпреза Плюс» за період з 01.07.2014 по
31.07.2014рр. ДПІ у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві складено Акт №1010/26552209/36387233 (далі -
Акт перевірки), яким встановлено
порушення позивачем п.п. 198.1, 198.6 ст. 198, п.
201.10 ст. 201 ПК України та, як наслідок,
заниження податку на додану вартість
на загальну суму у розмірі 11153785 грн.
14.11.2014 року на підставі висновків Акту
перевірки відповідачем винесено
податкове повідомлення-рішення №
198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 ПК України,
позивачу визначено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 11153785 грн., а також
застосовано штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 5576893 грн.
Як встановлено судом, позивачу на
підставі договору поставки від 01.06.2014
року №0106-МП з ТОВ «Імпреза Плюс» (далі -
Договір) поставлено відповідні товари
(олія соняшникова нерафінована), що
підтверджується належним чином
оформленими видатковими накладними №
РН-0000009 від 01.07.2014 року, № РН-0000010 від
02.07.2014 року, № РН-0000011 від 02.07.2014 року,
видаткова накладна № РН-0000012 від 15.07.2014
року та податковими накладними № 1 від
01.07.2014 року, № 2 від 02.07.2014 року, № 3 від
02.07.2014 року, № 4 від 15.07.2014 року, актами
про переоформлення товару № 0107М від
01.07.2014 року, № 0207М від 02.07.2014 року, № 1507М
від 15.07.2014 року, прийому-передачі товару
№ 3 від 01.07.2014 року до Специфікації № 3
від 27.06.2014 року, приймання-передачі
товару № 4 від 02.07.2014 року до
Специфікації № 4 від 01.07.2014 року,
приймання-передачі товару № 5 від 02.07.2014
року до Специфікації № 5 від 02.07.2014 року,
приймання-передачі товару № 6 від 15.07.2014
року до Специфікації № 6 від 15.07.2014 року,
копії яких наявні в матеріалах справи.
За результатами вказаних
господарських операцій позивач
сформував податковий кредит за спірний
період на загальну суму у розмірі 11153785
грн. Позивач вказані товари оплатив
повністю, в тому числі сплативши у їх
ціні ПДВ у розмірі 11153785 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи платіжними дорученнями.
Водночас, з аналізу Акту перевірки
слідує, що підставою для висновку
відповідача про порушення позивачем
п.п. 198.1, 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 ПК України
та, як наслідок, заниження податку на
додану вартість на загальну суму у
розмірі 11153785 грн. стала встановлена ним
нікчемність вказаного Договору
внаслідок отримання акту ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 18.08.2014 року №
816/26-58-22-01-17/38893185 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Імпреза Плюс» щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків за період з 01.07.2014 по 31.07.2014рр.,
в якому, зокрема, зазначено, що посадові
особи ТОВ «Імпреза Плюс» відсутні за
податковою адресою, до ЄДР внесено
запис про відсутність вказаного
підприємства за місцезнаходженням, а
також, що відповідно до бази даних АІС
«Податковий блок» при співставленні
даних податкових зобов'язань та
податкового кредиту в розрізі
контрагентів, встановлено відхилення з
ТОВ «Імпреза Плюс» у розмірі 11153785 грн.
за період з 01.07.2014 по 31.07.2014рр.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
Згідно з ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним та
правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.
При цьому суд зауважує, що вчинення
платником податків дій, що мають своїм
результатом одержання податкової
вигоди (звільнення від оподаткування,
зменшення бази або ставки
оподаткування, одержання права на
залік або відшкодування податку на
додану вартість тощо), саме по собі не
означає, що відповідні правочини були
вчинені з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
Тому, для встановлення факту вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, зокрема, з метою ухилення
від сплати податків, необхідно
встановити необґрунтованість
отриманої платником податків
податкової вигоди, наприклад,
внаслідок її виникнення не у зв'язку із
здійсненням реальної підприємницької
або іншої економічної діяльності.
При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку продавцем (у тому числі
внаслідок ухилення від сплати) не може
бути підставою для відмови у праві
платника податку на податковий кредит
за наявності факту здійснення
господарської операції.
Оскільки наслідки в податковому обліку
платника створюють лише реально
вчинені господарські операції, тобто
такі, що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника, та відповідають
змісту, відображеному в укладених
платником податку договорах, то факт
виконання поставки товару входить до
предмету доказування у справі.
Аналогічна правова позиція викладена,
зокрема, в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
За змістом інформаційного листа Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011р. № 742/11/13-11, при дослідженні факту
здійснення господарської операції
оцінюватися повинні відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. Не є
обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
Чинне законодавство України не ставить
в залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту. Аналогічна
правова позиція викладена в постанові
Верховного суду України від 31.01.2011р. у
справі № 21-47а10.
Судом також враховуються рішення
Європейського суду з прав людини у
справах Інтерсплав проти України (2007
рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти
Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес
Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік,
заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, у яких визначено, що
платника податку не може бути
позбавлено права на бюджетне
відшкодування ПДВ за відсутності
доказів того, що його було залучено до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування; при цьому платник ПДВ не
повинен нести відповідальність за
зловживання, вчинені його
постачальниками, якщо платник ПДВ не
знав про такі зловживання і не міг про
Як встановлено судом, зобов'язання за
Договором між ТОВ «Фудмаркет» та ТОВ
«Імпреза Плюс» виконувались сторонами
у повному обсязі, що підтверджується
видатковими та податковими накладними,
актами про переоформлення товару,
прийому-передачі товару.
Реальність спірних господарських
операцій підтверджується також
залученими до матеріалів справи
контрактом від 06.06.2014р. № OR0657/14,
Специфікацією № 2 від 02.07.2014 року до
Контракту № ОR0657/14 від 06.06.2014 року;
Додатковою угодою № 1 до Специфікації
№ 2 від 02.07.2014 року до Контракту № ОR 0657/14
від 06.06.2014 року; Специфікацією № 3 від
17.07.2014 року до Контракту № ОR0657/14 від
06.06.2014 року, а також вантажно-митними
деклараціями №504050000/2014/103028 від 16.07.2014
року, №504050000/2014/103357 від 04.08.2014 року, №
504050000/2014/103358 від 04.08.2014 року з
відповідними відмітками митниці, які
підтверджують факт подальшої
реалізації поставленого позивачу ТОВ
«Імпреза Плюс» товару, на користь
третіх осіб; товарно-транспортними
накладними, які підтверджують
придбання та наявність у ТОВ «Імпреза
Плюс» реалізованого позивачу на
підставі спірного Договору товару.
Суд не бере до уваги посилання
відповідача в Акті перевірки на акт ДПІ
у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві від 18.08.2014р. № 816/26-58-22-01-17/38893185
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Імпреза Плюс»
щодо підтвердження господарських
відносин із платниками податків за
період з 01.07.2014 по 31.07.2014рр., оскільки,
по-перше, відповідно до ст. 61
Конституції України, юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, тому позивач
не може нести відповідальності за
можливі протиправні дії інших
юридичних осіб, по-друге, порушення
контрагентами позивача вимог
законодавства про порядок здійснення
господарської діяльності не може бути
підставою для висновку про
безтоварність відповідних
господарських операцій, по-третє, факти
вчинення злочину, в тому числі у
вигляді фіктивного підприємництва,
ухилення від сплати податків та
підробки документів, можуть
встановлюватись виключно відповідним
рішенням суду, по-четверте, поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань (аналогічна правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
26.09.2012р. у справі № К/9991/5398/12), по-п'яте,
сам по собі акт не є належним та
допустимим доказом даних фактів,
по-шосте, посилання на неможливість
встановити місцезнаходження
постачальника товарів (робіт, послуг)
позивачу, а також посилання на
неможливість проведення зустрічної
звірки такого постачальника з питань
його взаємовідносин з контрагентами,
не може вважатися беззастережним та
безперечним доказом в підтвердження
доводів податкової інспекції про
фіктивність спірних господарських
операцій (аналогічна правова позиція
викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
13.04.2011р. у справі № К-30752/10), крім того,
неможливість проведення зустрічної
перевірки контрагента не є
імперативною ознакою протиправності
його діяльності та не може
розцінюватися як беззаперечне
свідчення фіктивності усіх
господарських операцій, здійснюваних
такою особою (аналогічна правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
12.09.2013р. у справі № К/800/15523/13).

Водночас, зважаючи на те, що публічний
порядок держави порушується у разі
недотримання нормативних актів, у яких
він закріплений, а ухилення від сплати
податків, на факт якого відповідач
посилається, є злочином,
відповідальність за який встановлена
Кримінальним кодексом України, суд
вважає, що за обставин, які склалися у
даній справі, визначенню правочину як
такого, що порушує публічний порядок,
повинен передувати вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який би набрав
законної сили. Всупереч вимогам ч. 2 ст.
71 КАС України відповідачем таких
доказів надано не було. Аналогічна
правова позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 03.04.2012р. у справі № К-9574/08.

При цьому, дані електронної Системи
автоматизованого співставлення за
відсутності відповідних документів
(судових рішень, витягів з ЄДР, тощо) не
є належним доказом відсутності фактів
здійснення господарських операцій
безпосередньо позивача, та доказом
несплати позивачем податку, при тому,
що спірний період податковим органом
перевірено з урахуванням всіх
первинних документів та документів
податкової звітності. Аналогічна
правова позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 20.09.2012р. у справі № К/9991/574/12.

Поряд з цим, вказані в акті податкового
органу недоліки, допущені суб'єктами
господарювання при укладенні та
виконанні правочинів, не є підставою
для визнання правочинів нікчемними,
оскільки, чинне законодавство не
встановлює таких підстав нікчемності
правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Разом з тим, податковим органом не
надано документальних підтверджень
відсутності фактичного виконання ТОВ
«Імпреза Плюс» господарських операцій
за спірним Договором, наявності факту
узгодженості його дій з ТОВ
«Фудмаркет» з метою незаконного
отримання податкових вигод або
обізнаності позивача з такими діями
ТОВ «Імпреза Плюс».

Таким чином, твердження відповідача
про нікчемність укладених позивачем з
ТОВ «Імпреза Плюс» правочинів є
необґрунтованим належними засобами
доказування припущеннями, оскільки,
позиція податкового органу щодо
суперечності спірного Договору
інтересам держави не підкріплена
належними доказами чи відповідними
судовими рішеннями. Аналогічна правова
позиція викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
08.01.2013р. у справі № К/9991/34364/12.

Більш того, такі висновки податкового
органу не можуть ґрунтуватися на
припущеннях, а можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, а також тих
доказах, які одержані з дотриманням
закону. Аналогічна правова позиція
викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
25.09.2013р. у справі № К/9991/82116/12.

Крім того, одним з основних завдань
органів державної податкової служби є
здійснення контролю дотримання
податкового законодавства і надання
роз'яснень законодавства з питань
оподаткування платникам податків.
Жодним законом не передбачено право
органу державної податкової служби
самостійно, в позасудовому порядку,
визнавати нікчемними правочини і дані,
вказані платником податків в
податкових деклараціях. Аналогічна
правова позиція викладена, зокрема, в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 14.11.2012р. у справі №
К/9991/50772/12.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Як видно з матеріалів справи, на момент
підписання видаткових та податкових
накладних, актів про переоформлення
товару, прийому-передачі товару,
юридична особа ТОВ «Імпреза Плюс» не
була припинена, доказів існування
вироків суду у кримінальних справах,
якими б встановлювався факт фіктивного
підприємництва, відповідачем не
надано.

Таким чином, судом встановлено, що
правочини між ТОВ «Фудмаркет» та ТОВ
«Імпреза Плюс» були укладені з метою
здійснення передбаченої
законодавством підприємницької
діяльності, наявність у ТОВ
«Фудмаркет» та ТОВ «Імпреза Плюс»
умислу на укладення вказаного Договору
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
відповідачем не доведено, натомість
судом встановлено факт здійснення
відповідних господарських операцій, а
тому вказані правочини не можуть
розглядатись як нікчемні з мотивів їх
завідомої суперечності інтересам
держави і суспільства відповідно до ст.
228 ЦК України.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України
сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України
податкове зобов'язання - сума коштів,
яку платник податків, у тому числі
податковий агент, повинен сплатити до
відповідного бюджету як податок або
збір на підставі, в порядку та строки,
визначені податковим законодавством (у
тому числі сума коштів, визначена
платником податків у податковому
векселі та не сплачена в установлений
законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України
передбачено, що датою виникнення
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: а) дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Аналіз наведених норм дає підстави
зробити висновок, що у ПК України
передбачено єдину підставу для
формування податкового кредиту, а саме
наявність у платника податку - покупця
належним чином оформленої податкової
накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту п.п. 201.4 та 201.8 ст. 201
ПК України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Право на нарахування податку
та складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
встановленому порядку.

Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України
реєстрація діє до дати анулювання
реєстрації платника податку, яка
проводиться шляхом виключення з
реєстру платників податку.

Відповідно до п. 1 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
14.01.2014 № 10 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 30.01.2014р.
за № 185/24962 (далі - Порядок № 185/24962),
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин, податкову накладну
складає особа, яка зареєстрована як
платник податку у контролюючому органі
та якій присвоєно індивідуальний
податковий номер платника податку на
додану вартість.

Як встановлено судом, сума ПДВ у
розмірі 11153785 грн. була віднесена
позивачем до складу податкового
кредиту на підставі податкових
накладних, виписаних ТОВ «Імпреза
Плюс». На момент складання вказаних
податкових накладних ТОВ «Імпреза
Плюс» було включено до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, а також
зареєстровано платником податку на
додану вартість відповідно до чинного
законодавства, з урахуванням чого суд
приходить до висновку про наявність у
нього права на складання податкових
накладних. Аналогічна правова позиція
викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
10.01.2012р. у справі № К/9991/81953/11.

Отже, наявність реєстрації цієї особи
на час вчинення спірних операцій є
свідченням наявності у неї необхідного
обсягу правосуб'єктності для
здійснення таких операцій, тоді як
перевірка проведення такої реєстрації
з дотриманням вимог законодавства
перебуває поза межами можливого
контролю платника. Аналогічна правова
позиція викладена у постанові Вищого
адміністративного суду України від
03.05.2012р. у справі № К/9991/11271/12.

Враховуючи вищевикладене, за наслідком
розгляду справи, належними та
допустимими доказами підтверджено, що
сума податку на додану вартість у
розмірі 11153785 грн., віднесена ТОВ
«Фудмаркет» до податкового кредиту,
підтверджується податковими
накладними, оформленими відповідно до
вимог ст. 201 ПК України та Порядку №
185/24962.

Відповідно до правової позиції
Верховного суду України, викладеної в
постанові від 29.10.2010р. у справі за
позовом ЗАТ «Мукачівський
лісокомбінат» до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Закарпатської області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, та Вищого
адміністративного суду, викладених в
ухвалах від 29.03.2012 у справі № К/9991/1617/11
та від 09.04.2012 у справі № К-46073/09, несплата
продавцем або його контрагентами ПДВ
до бюджету, у разі фактичного
здійснення господарської операції, не
впливає на формування податкового
кредиту покупцем та не є підставою для
позбавлення останнього права на
відшкодування цього податку.

Якщо контрагенти по ланцюгу постачання
товарів (послуг) не виконали свого
зобов'язання по сплаті податку на
додану вартість до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цих осіб. Аналогічна
правова позиція викладена у постанові
Вищого адміністративного суду України
від 28.03.2012р. у справі № К/9991/72712/11.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що
доводи податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування податкового кредиту.

Однак у даній справі податковим
органом не доведено існування таких
обставин. При дотриманні
контрагентом законодавчо встановлених
вимог щодо оформлення відповідних
документів підстави для висновку про
недостовірність або суперечливість
відомостей, зазначених у таких
податкових накладних, відсутні, якщо не
встановлені обставини, що свідчать про
обізнаність покупця про зазначення
продавцем недостовірних відомостей.

Враховуючи викладене, формування
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість на підставі
виписаних ТОВ «Імпреза Плюс»
податкових накладних, за висновком
суду, є правомірним та повністю
відповідає вимогам чинного
законодавства, у зв'язку з чим
викладений в Акті перевірки висновок
ДПІ у Печерському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
порушення позивачем п.п. 198.1, 198.6 ст. 198, п.
201.10 ст. 201 ПК України є необґрунтованим
та таким, що не відповідає чинному
законодавству та дійсним обставинам
справи, а винесене на його підставі
спірне податкове повідомлення-рішення
від 14.11.2014 № 09 - безпідставним та
неправомірним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішень
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання чи відмовлено у
наданні податкових вигод, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше. Аналогічна правова позиція
викладена, зокрема, в ухвалах Вищого
адміністративного суду України від
04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у
справі № К/9991/66857/11 та від 10.12.2012 у справі
№ К/9991/26224/12.

Всупереч наведеним вимогам відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності винесення ним
спірного податкового
повідомлення-рішення.

Дослідивши обставини справи,
проаналізувавши вищезазначені правові
норми, суд приходить до висновку, що
вимоги позивача є обґрунтованими і
підлягають задоволенню повністю.

За таких умов, судові витрати у розмірі
10 відсотків ставки судового збору,
здійснені позивачем, присуджуються
відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» на його користь з
Державного бюджету України, а решта
суми судового збору підлягає стягненню
з відповідача.

Керуючись статтями 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фудмаркет»
задовольнити повністю.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення від 14.11.2014 року №
09, прийняте Державною податковою
інспекцією у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві.

Стягнути з Державного бюджету на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фудмаркет» 487
(чотириста вісімдесят сім гривень) грн.
20 коп. судового збору.

Суддя І.А. Качур