Справа № 2а-6962/10
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року
Справа № 19531/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова
О.М.,

суддів Глушка І.В., Гудима Л.Я.,

з участю секретаря судового
засідання Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Управління праці і соціального
захисту населення виконавчого
комітету Хмельницької міської ради на
рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 16 серпня
2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління праці і соціального захисту
населення виконавчого комітету
Хмельницької міської ради про
стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Управління праці і
соціального захисту населення
виконавчого комітету Хмельницької
міської ради, яким просив стягнути з
відповідача одноразову компенсацію як
учаснику ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, який став
інвалідом ІІІ групи внаслідок
Чорнобильської катастрофи, в розмірі 30
мінімальних заробітних плат
відповідно до ст. 48 Закону України «Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», з
врахуванням виплаченої суми.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 16 серпня
2010 року позов задоволено: стягнуто з
Управління праці і соціального захисту
населення виконавчого комітету
Хмельницької міської ради на користь
ОСОБА_1 одноразову компенсацію за
шкоду, заподіяну здоров'ю як інваліду
ІІІ групи внаслідок Чорнобильської
катастрофи, в розмірі 30 мінімальних
заробітних плат відповідно до ст. 48
Закону України «Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленого на момент здійснення
фактичної виплати, але не менше, ніж 460,00
грн., з врахуванням виплаченої суми.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив відповідач, вважає, що воно
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, просить постанову скасувати та
прийняти нову, якою у задоволенні
позову відмовити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що спірна грошова
допомога була виплачена позивачу
відповідно до чинного на той час
законодавства та в межах бюджетних
асигнувань. Крім того, Управління праці
і соціального захисту населення
виконавчого комітету Хмельницької
міської ради не є розпорядником
бюджетних коштів, призначених для
даного виду соціальних виплат.

Фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється
відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу
адміністративного судочинства України
у зв'язку з неявкою у судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

На момент подання позовної заяви і
розгляду справи судом першої інстанції
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 15 Цивільного
процесуального кодексу України дана
категорія справ підлягала розгляду в
порядку цивільного судочинства.

Як встановив суд, ОСОБА_1 має статус
особи, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи І категорії,
що підтверджується відповідним
посвідченням.

З 29.10.2007 року йому присвоєно ІІІ групу
інвалідності, настання якої пов'язано з
наслідками аварії на Чорнобильській
АЕС, що підтверджується висновком МСЕК.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» інвалідам
III групи, які стали інвалідами
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
призначається одноразова компенсація
в розмірі 30 мінімальних заробітних
плат.

Частинами 6, 7 цієї статті визначено, що
виплати, зазначені в цій статті,
провадяться протягом одного місяця з
дня встановлення інвалідності чи
смерті потерпілого, а розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Однак одноразова компенсація була
виплачена в квітні 2010 року в розмірі
189,00 грн., передбаченому постановою
Кабінету Міністрів України від 26.07.1996
року № 836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», тобто в
розмірі меншому, ніж встановлений
Законом України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над урядовими
нормативними актами при вирішенні
даного спору підлягає застосуванню
стаття 48 зазначеного Закону, а не
постанова Кабінету Міністрів України
від 26.07.1996 року № 836.

Щодо посилання відповідача на
положення п. 28 розділу ІІ Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», згідно з
яким текст ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» викладено
в такій редакції: «Одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та сім'ям,
які втратили годувальника із числа
осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та смерть яких
пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України», колегія судів
зазначає, що вказані зміни визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними) згідно з
Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року № 10-рп/2008.

Після цього зміни до вказаної норми
Закону не вносились.

Відповідно до ст. 147 Конституції
України Конституційний Суд України
вирішує питання про відповідність
законів та інших правових актів
Конституції України і дає офіційне
тлумачення Конституції України та
законів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Отже, з дня прийняття Конституційним
Судом України зазначеного вище рішення
відновлено попередню редакцію ст. 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Таким чином, у 2010 році позивач мав право
на отримання спірної одноразової
компенсації в розмірі, встановленому
ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а саме в розмірі 30
мінімальних заробітних плат.

При цьому, вихідним критерієм
нарахування компенсації є мінімальна
заробітна плата, розмір якої
визначається на момент виплати Законом
України про Державний бюджет України
на відповідний рік.

Відсутність бюджетного фінансування,
на яку вказує відповідач, не може бути
підставою невиконання відповідним
суб'єктом владних повноважень
покладених на нього обов'язків. В свою
чергу реалізація особою права на
отримання соціальних виплат не може
бути поставлена у залежність від
наявності відповідних бюджетних
асигнувань.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів дійшла висновку про наявність
підстав для задоволення позовних вимог
про зобов`язання відповідача здійснити
нарахування та виплату позивачу
одноразової грошової компенсації в
розмірі, передбаченому ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
а саме 30 мінімальних заробітних плат з
врахуванням виплаченої суми 189,00 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції
безпідставно вирішив стягнути з
відповідача спірну грошову
компенсацію, яку слід виплатити
позивачу, оскільки відповідно до
законодавства обчислення розміру
пенсії спірної компенсації належить до
компетенції місцевих органів праці та
соціального захисту населення, тому
суд не повноважний стягували певні
суми компенсації, а лише зобов'язати
відповідача провести її нарахування та
виплату відповідно до вимог
законодавства.

Враховуючи наведене вище, колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції, правильно вирішивши
спір по суті, неправильно застосував
норми матеріального і процесуального
права, що відповідно до ч. 2 ст. 201
Кодексу адміністративного судочинства
України є підставою для зміни
оскаржуваної постанови.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 2 ч. 1 ст. 198, п.
2 ст. 201, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці і
соціального захисту населення
виконавчого комітету Хмельницької
міської ради залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 16 серпня
2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління праці і соціального захисту
населення виконавчого комітету
Хмельницької міської ради про
стягнення коштів - змінити, замінивши в
другому абзаці резолютивної частини
рішення слова «стягнути з Управління
праці і соціального захисту населення
виконавчого комітету Хмельницької
міської ради» на «зобов'язати
Управління праці і соціального захисту
населення виконавчого комітету
Хмельницької міської ради нарахувати і
виплатити».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
І.В. Глушко

Л.Я. Гудим