Справа № 826/10852/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд
міста Києва в складі головуючого судді
Качура І.А., суддів Келеберди В.І.,
Данилишина В.М., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Міністерства соціальної
політики України про визнання
протиправним та скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку та
До Окружного адміністративного
суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по
тексту також - позивач) з позовом до
Міністерства соціальної політики
України (надалі також - відповідач), в
якому з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог просила:
- визнати протиправним та
скасувати наказ Міністерства
соціальної політики України №705к від 21
липня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1»;
- поновити позивача на роботі, на
попередній займаній посаді заступника
директора Департаменту управління
персоналом та організаційно -
документального забезпечення -
начальника Управління діловодства та
звернень громадян Міністерства
соціальної політики України;
- стягнути з відповідача -
Міністерства соціальної політики
України на користь позивача середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
22.07.2014р. до дня поновлення на роботі;
- визнати дії (бездіяльність)
відповідача - Міністерства соціальної
політики України щодо ненадання
позивачу щорічних відпусток: основної
та додаткової оплачуваної за стаж
державної служби згідно заяв від
26.05.2014р. та 23.06.2014р. протиправними;
- стягнути з відповідача -
Міністерства соціальної політики
України на користь позивача моральну
шкоду у розмірі 24 000 грн.;
- допустити негайне виконання
рішення суду в частині поновлення
позивача на попередній посаді
заступника директора Департаменту
управління персоналом та
організаційно - документального
забезпечення - начальника Управління
діловодства та звернень громадян
Міністерства соціальної політики
України і стягнення місячної
заробітної плати у розмірі 8320грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивач покликалась на те, що
звільнення його з роботи відбулось з
порушенням чинного законодавства, з
огляду про що на її переконання наявні
правові підстави для скасування наказу
№705к від 21.07.2014 року та поновлення
позивача на посаді.

Відповідач проти задоволення
позову заперечував з мотивів
необґрунтованості та безпідставності.

24.12.2014р. в судовому засіданні за згодою
сторін ухвалено про продовження
вирішення справи у письмовому
провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС
України.

Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов задоволенню не підлягає з огляду
про наступне.

Матеріалами справи підтверджено,
що позивача наказом № 167к від 25.02.2014р.
призначено на посаду заступника
директора Департаменту управління
персоналом та
організаційно-документального
забезпечення - начальника управління
діловодства та звернень громадян
Мінсоцполітики.

Наказом № 705к від 21.07.2014р. позивача
було звільнено з посади з 21.07.2014р. у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці на підставі пункту
1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач категорично не
погоджуючись із правомірністю наказу
про звільнення звернулась з даним
позовом до Окружного
адміністративного суду міста Києва.
Так, позивач покликалась на допущення
відповідачем порушень законодавства,
що проявилось зокрема у не
попередженні її про наступне
вивільнення, як того вимагає трудове
законодавство та у відсутності підстав
для її звільнення.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із
наступного.

Відповідно до вимог частини 2
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи суд зважає на наступне.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті
3 КАС України публічна служба - це
діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною
службою.

Суспільні відносини, пов'язані зі
створенням правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу, регулює Закон
України від 16 грудня 1993 року №3723-XII «Про
державну службу». Згідно зі статтями 9 і
30 цього Закону правовий статус окремих
категорій державних службовців
регулюється Конституцією України,
спеціальними законами та Кодексом
законів про працю України.

Отже, правовий статус державних
службовців, їх права та обов'язки
визначаються Конституцією України,
Законом України «Про державну службу»,
а в частині, що не регламентується цими
нормами, регламентуються Кодексом
законів про працю України та іншими
законодавчими актами.

Відповідно до наказу
Мінсоцполітики від 01.04.2014року № 253к
затверджено нову структуру
центрального апарату Міністерства
соціальної політики України
відповідно до встановленої граничної
чисельності працівників.

Наказом Мінсоцполітики від
10.04.2014року № 278к «Про введення в дію
штатного розпису центрального апарату
Міністерства соціальної політики
України» введено в дію новий штатний
розпис Мінсоцполітики та
реорганізовано Департамент управління
персоналом та
організаційно-документального
забезпечення в Управління кадрового
забезпечення та Управління звернень
громадян та контролю виконання.

Встановлено, Департамент
управління персоналом та
організаційно-документального
забезпечення підлягав безумовній
реорганізації, оскільки відповідно до
Типового положення про кадрову службу
органу виконавчої влади,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 912 від 02.08.1996р.,
передбачено утворення в органі
виконавчої влади окремого
структурного підрозділу, на який має
бути покладено виключно обов'язки з
питань кадрової роботи та державної
служби.

Покладення на кадрову службу
інших обов'язків, не передбачених
зазначеним вище Положенням, не
допускається.

В межах розгляду справи
підтверджено, що 19.05.2014року позивач
була попереджена про реорганізацію
Департаменту управління персоналом та
організаційно-документального
забезпечення та їй була запропонована
посада заступника начальника відділу
звернень та прийому громадян
Управління звернень громадян та
контролю виконання Міністерства
соціальної політики України.

Таким чином, суд звертає увагу на те, що
всупереч доводам викладеним в позовній
заяві, позивач була попереджена, що у
разі відмови від запропонованої посади
вона підлягатиме звільненню за п. 1 ст. 40
КЗпП України.

Фактичні обставини справи свідчать, що
від запропонованої посади позивач
відмовилась 21.07.2014р. із зазначенням, що
запропонована посада не відповідає
рівню її кваліфікації та категорії
посади, на якій вона перебуває.

Відповідно до пункту 1 частини
першої статті 40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку: змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності „або штату
працівників.

Звільнення з підстав, зазначених
у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Суд звертає увагу на те, що доводи
позивача проте що її звільнення
відбулось з порушенням вимог трудового
законодавства, спростовані наступним.

Наказом Мінсоцполітики № 278к від
10.04.2014р. «Про введення в дію штатного
розпису центрального апарату
Міністерства соціальної політики
України» посада, яку займала позивач, а
саме: заступник директора Департаменту
управління персоналом та
організаційно-документального
забезпечення - начальника управління
діловодства та звернень громадян
фактично була ліквідована.

Таким чином, доводи позивача про
те, що із запровадженням нової
структури та штатного розпису
відповідача змінено лише назву
структурного підрозділу, який вона
очолювала з Управління діловодства та
звернень громадян на Управління
звернень громадян та контролю
виконання є безпідставними, оскільки
позивачка не займала посаду начальника
Управління діловодства та звернень
громадян, а посада заступника
директора Департаменту управління
персоналом та
організаційно-документального
забезпечення - начальника управління
діловодства та звернень громадян була
ліквідована.

Таким чином, суд приходить до
висновку про те, що у спірних
правовідносинах мало місце дійсне
скорочення чисельності працівників у
розумінні пункту 1 частини першої
статті 40 КЗпП України.

Так, відповідно до наказу
Мінсоцполітики № 100к від 01.03.2013р.
затверджена структура центрального
апарату Міністерства соціальної
політики України, Департамент звернень
громадян та контролю виконання і
Управління кадрового забезпечення
були реорганізовані в Департамент
управління персоналом та
організаційно-документального
забезпечення з штатною чисельністю 42
штатних одиниць, в якому було створено
два управління: - Управління по роботі з
персоналом - 13 осіб; - Управління
діловодства та звернень громадян - 27
осіб.

Відповідно до наказу
Мінсоцполітики № 278 к від 10.04.2014р.
Департамент управління персоналом та
організаційно-документального
забезпечення реорганізовано в:
Управління кадрового забезпечення - 13
осіб; Управління звернень громадян та
контролю виконання - 24 особи.

З наведеного убачається, що
штатна чисельність працівників в
Управлінні діловодства та звернень
громадян скорочена на 3 одиниці.

Щодо попередження про
реорганізацію Департаменту управління
персоналом та
організаційно-документального
забезпечення, суд зазначає наступне.

Згідно вимог статті 49-2 КЗпП
України про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у
випадках змін в організації
виробництва і праці враховується
переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно.

Як вже було судом встановлено,
позивача попереджена про
реорганізацію Департаменту управління
персоналом та
організаційно-документального
забезпечення 19.05.2014р., тобто більш ніж
за два місяці на день звільнення, про що
свідчить її власноручний підпис у
повідомленні.

Разом з тим, підтверджено, що
одночасно з попередженням позивачці
була запропонована посада заступника
начальника відділу звернень та прийому
громадян Управління звернень громадян
та контролю виконання Міністерства
соціальної політики України для
подальшого працевлаштування
відповідно до її кваліфікації та
спеціальності.

Також позивач була попереджена,
що у разі відмови від запропонованої
посади вона підлягатиме звільненню за
п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Проте позивач відмовилась від
запропонованої посади.

Суд відхиляє твердження позивача
про недотримання переважного права
позивача на залишення на роботі,
оскільки позивачем не наведено жодної
підстави, передбаченої статтею 42 КЗпП
України чи іншим законом України, які
надавали їй переважне право на
залишення на роботі при вивільненні
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці, й такі
підстави на день звільнення були
відсутні.

Крім того, судом встановлено, що
відповідачем наказом №726к від 24.07.2014р.
«Про виплату середнього заробітку
ОСОБА_1» позивачці був виплачений
середній заробіток за весь, час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Водночас, позовна вимога про
визнання дій (бездіяльності)
відповідача щодо ненадання їй щорічних
відпусток: основної та додаткової
оплачуваної за стаж державної служби,
згідно заяв від 26 травня та 23 червня 2014
року протиправними, вмотивована тим,
що всупереч частині 4 статті 79, частині 3
статті 80 КЗпП України відповідач не
надав позивачу відпустку згідно зі
складеним в установленому порядку
графіком, що призвело до порушення
гарантованого законодавством права на
відпочинок.

Суд не погоджується з такою
позовною вимогою та визнає її не
обґрунтованою, з огляду про наступне.

Відповідно до статті 79 КЗпП
України черговість надання відпусток
визначається графіками, які
затверджуються власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником), і
доводиться до відома всіх працівників.

При складанні графіків
ураховуються інтереси виробництва,
особисті інтереси працівників та
можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання
щорічних відпусток у межах,
установлених графіком, узгоджується
між працівником і власником або
уповноваженим ним органом, який
зобов'язаний письмово повідомити
працівника про дату початку відпустки
не пізніш як за два тижні до
встановленого графіком терміну.

В межах розгляду справи
підтверджено, що позивачем за час
роботи в Мінсоцполітики використано
всі щорічні відпустки, на які вона мала
право протягом цього періоду, крім
частина щорічної відпустки тривалістю
2 календарних дні за робочий рік з 13.09.2012
по 12.09.2013рр., а саме: - 14 календарних днів
за цей робочий рік нею були використані
у період з 05.08.2013 по 23.08.2013рр. разом із
невикористаною частиною щорічної
відпустки за попередній робочий рік
(13.09.2011 по 12.09.2012); - 14 календарних днів
щорічної відпустки за робочий рік з
13.09.2012 по 12.09.2013рр. позивачу були надані
з 07.07.2014 по 20.07.2014рр., оскільки статтями 11
та 12 Закону України «Про відпустки»
передбачено, що забороняється
ненадання щорічних відпусток повної
тривалості протягом двох років підряд
та у разі поділу щорічної відпустки на
частини невикористану частину
щорічної відпустки має бути надано
працівнику, як правило, до кінця
робочого року, але не пізніше 12 місяців
після закінчення робочого року, за який
надається відпустка.

Тобто, за робочий рік з 13.09.2012 по
12.09.2013рр. позивачу було надано щорічну
відпустку тривалістю 28 календарних
днів.

Встановлено, що окрім
невикористаної щорічної відпустки
тривалістю 2 календарних дні позивач
має право на частину невикористаної
додаткової відпустки за стаж державної
служби тривалістю 9 календарних дні.

Державним службовцям, які мають
стаж роботи в державних органах понад 10
років, надається додаткова оплачувана
відпустка тривалістю до 15 календарних
днів (стаття 35 Закону України «Про
державну службу»).

Порядок і умови надання
додаткових оплачуваних відпусток
державним службовцям затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 27.04.1994р. №250.

Згідно із зазначеною постановою
державним службовцям, які мають стаж
державної служби понад 10 років,
надається додаткова оплачувана
відпустка тривалістю 5 календарних
днів, а починаючи з 11-го року ця
відпустка збільшується на 2
календарних дні за кожен наступний рік.
Тривалість додаткової оплачуваної
відпустки не може перевищувати 15
календарних днів.

Водночас, суд звертає увагу на те,
що виникнення у державних службовців
права на додаткову оплачувану
відпустку та її тривалість знаходиться
у прямій залежності від наявності у
держаного службовця відповідного
стажу державної служби, а не від
відпрацьованого ним часу у
відповідному робочому році.

Тому надання додаткової
відпустки певної тривалості, а також
виплата грошової компенсації за
невикористану відпустку при
звільненні державного службовця,
залежить лише від наявності у
державного службовця стажу державної
служби, передбаченого постановою
Кабінету Міністрів України від 27.04.1994р.
№ 250, що дає право на надання вказаної
відпустки, а не від відпрацьованого
державним службовцем часу у
відповідному робочому році.

Тобто, додаткова відпустка за
стаж державної служби надається після
набуття у державного службовця
відповідного стажу державної служби.

Матеріалами справи підтверджено,
що позивач додаткову відпустку за стаж
державної служби 10 років тривалістю 5
календарних днів та 11 років тривалістю
7 календарних днів використала.

При цьому, за стаж державної
служби 12 років частина додаткової
відпустки тривалістю 5 календарних
днів їй була надана з 17.02.2014р., але була
перенесена на інший період, відповідно
до наказу Мінсоцполітики від 25.02.2014р. №
106.

Тобто, позивачем фактично не була
використана додаткова відпустка за
стаж державної служби 12 років
тривалістю 9 календарних днів, якою
вона має право скористатись.

Крім того, ОСОБА_1 мала право на
щорічну відпустку тривалістю 30
календарних днів за поточний робочий
рік з 13.09.2013 по 12.09.2014рр.

Проте такий період щорічної
відпустки згідно чинного
законодавства позивачу може бути
надана лише тривалістю пропорційно
відпрацьованому часу з дати звільнення
за пунктом 1 частини першої статі 40
Кодексу законів про працю України.

Так, статтею 22 Закону України
«Про відпустки» передбачено, що
відрахування із заробітної плати за
дні відпустки, що були надані в рахунок
невідпрацьованої частини робочого
року не провадиться, якщо працівник
звільняється з роботи, зокрема. у
зв'язку з змінами в організації
виробництва та праці, в тому числі
ліквідацією, реорганізацією або
перепрофілюванням підприємства,
скороченням чисельності або штату
працівників.

Що стосується додаткової
відпустки за стаж державної служби 13
років тривалістю 11 календарних, то на
даний час вона позивачу не могла бути
надана, оскільки 13 років стажу
державної служби припадає на 07.10.2014р., а
як зазначалось вище, право на фактичне
використання вона має після 07.10.2014р.

За таких обставин твердження
позивача про протиправність дій
відповідача щодо відмови у наданні їй
відпусток є необґрунтованими.

Позовна вимога про відшкодування
шкоди задоволенню не підлягає, з огляду
про наступне.

Статтею 237-1 Кодексу законів про
працю України встановлено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної
шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 23 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4)
у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Згідно статті 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; 3) в інших випадках,
встановлених законом.

Згідно пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995
року № 4 (далі - Постанова № 4), при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
обов'язковому з'ясуванню підлягають:
протиправність діяння її заподіювана,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювана та вини останнього в її
заподіянні.

Доводи позивача в обґрунтування
спричинення йому моральної шкоди є
безпідставними, позивачем не надано
належних доказів на підтвердження
спричинення їй душевних страждань,
приниження її честі, гідності та
ділової репутації внаслідок
звільнення, характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо), не
вказано з яких саме міркувань вона
виходила, визначаючи розмір суми
відшкодування моральної шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

Крім того, позивачем взагалі не
обґрунтовано та не надано доказів
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між сумою заявленої моральної
шкоди та діями Мінсоцполітики по
прийняттю наказу про звільнення
позивача.

З повної заяви позивача взагалі
не убачається, якими саме діями
відповідача їй була спричинена
моральна шкода.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних
доказів в обґрунтування обставин, на
яких ґрунтуються його позовні вимоги,
суду не надав.

За таких обставин позовні вимоги
визнаються судом необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя
І.А.Качур

Судді
В.І. Келеберда

В.М. Данилишин