Справа № 2а-18853/10/2670
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2014-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/43049/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого
Донця О.Є.,

суддів:
Логвиненка А.О.,

Мороза В.Ф.,

при секретарі
Антипенку В.В.,

за участю представника Публічного
акціонерного товариства «Укрнафта»
Дяків Г.М., представника Генеральної
прокуратури України Бараненка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Головного
контрольно-ревізійного управління
України на постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.03.2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 13.12.2011 року у справі за позовом
Відкритого акціонерного товариства
«Укрнафта» до Головного
контрольно-ревізійного управління
України про визнання протиправними дій
та скасування вимог,

в с т а н о в и л а:

Відкрите акціонерне товариство
«Укрнафта» (після зміни найменування
Публічне акціонерне товариство
«Укрнафта») звернулося до суду з
позовом до Головного
контрольно-ревізійного управління
України про визнання протиправними дій
та скасування вимог, в якому просило:

- визнати протиправними дії
Головного контольно-ревізійного
управління України (надалі по тексту
відповідач) щодо здійснення перевірки
питань, висновки по яких зафіксовані у
пунктах 3, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 17, 19, 20, 21
Акта ревізії фінансово-господарської
діяльності Відкритого акціонерного
товариства «Укрнафта» від 08.06.2010 року №
05-21/80;

- визнати протиправними дії
Головного контрольно-ревізійного
управління України по складенню
вимоги, оформленої листом від 27.08.2010
року № 05-14/975;

- визнати протиправними та
скасувати вимоги, оформлені листом
Головного контрольно-ревізійного
управління України від 27.08.2010 року №
05-14/975.

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.03.2011 року позовні вимоги Відкритого
акціонерного товариства «Укрнафта»
було задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправними дії Головного
контрольно-ревізійного управління
України щодо здійснення перевірки
питань, висновки по яких зафіксовані у
пунктах 3, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 17, 19, 20, 21
Акта ревізії фінансово-господарської
діяльності Відкритого акціонерного
товариства «Укрнафта» від 08.06.2010 року
№ 05-21/80.

Визнано протиправними дії Головного
контрольно-ревізійного управління
України по складенню вимоги,
оформленої листом від 27.08.2010 року №
05-14/975.

Визнано протиправними та скасовано
вимоги, оформлені листом Головного
контрольно-ревізійного управління
України від 27.08.2010 року № 05-14/975.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.12.2011 року
апеляційну скаргу Головного
контрольно-ревізійного управління
України було залишено без задоволення,
а постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.03.2011 року - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 22.10.2013 року касаційну
скаргу Головного
контрольно-ревізійного управління
України було залишено без задоволення,
а постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.03.2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 13.12.2011 року - без змін.

Не погодившись з ухвалою Вищого
адміністративного суду від 22.10.2013 року,
заступник Генерального прокурора
України звернувся із заявою про її
перегляд з підстави неоднакового
застосування касаційним судом статті 12
Господарського кодексу України.

Постановою Верховного Суду України від
08.07.2014 року заява заступника
Генерального прокурора України
задоволена. Ухвала Вищого
адміністративного суду України від 22.10.
2013 року скасована. Справа направлена на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

У касаційній скарзі Головне
контрольно-ревізійне управління
України, не погоджуючись з
вищезазначеними рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
посилаючись на допущені судами
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову окружного
адміністративного суду м. Києва від
31.03.2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 13.12.2011 року та ухвалити нову
постанову, якою відмовити Відкритому
акціонерному товариству «Укрнафта» у
задоволенні позовних вимог.

Публічним акціонерним товариством
«Укрнафта» подано заперечення на
касаційну скаргу, в яких воно просить
залишити касаційну скаргу Головного
контрольно-ревізійного управління
України без задоволення, а оскаржувані
рішення - без змін.

Перевіривши наведені в касаційній
скарзі доводи, заперечення на неї,
рішення судів першої та апеляційної
інстанції щодо правильності
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню.

При цьому, стосовно вирішення спору
щодо позовних вимог про визнання
протиправними вищезазначених дій
відповідача колегія суддів виходить з
наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 06.04.2010 року по 01.06.2010
року відповідачем було проведено
ревізію фінансово-господарської
діяльності позивача за період з 01.01.2008
року по 01.04.2010 року.

За результатами проведеної ревізії
складено Акт ревізії
фінансово-господарської діяльності
Відкритого акціонерного товариства
«Укрнафта» за період з 01.01.2008 року по
01.04.2010 року від 08.06.2010 року № 05-21/80 (далі -
Акт ревізії).

Позивач подав до Акта ревізії свої
заперечення від 18.06.2010 року
№ 18-01-03/483.

Відповідачем було надано висновок на
заперечення до акта ревізії
фінансово-господарської діяльності
Відкритого акціонерного товариства
«Укрнафта» від 08.06.2010 року № 05-21/80 за
період з 01.01.2008 року по 01.04.2010 року.
Зазначений висновок затверджено
заступником Голови Головного
контрольно-ревізійного управління
України 29.06.2010 року.

Відповідачем на адресу позивача також
було направлено лист від 27.08.2010 року №
05-14/975 «Про результати ревізії ВАТ
«Укрнафта» з вимогами, сформульованими
за результатами проведеної ревізії.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач здійснив ревізію
фінансово-господарської діяльності
позивача виходячи з того, що останній
належить до суб'єктів господарювання
державного сектору економіки.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про державну контрольно-ревізійну
службу в Україні» (у редакції, яка діяла
у період проведення ревізії), головним
завданням державної
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому. Державний фінансовий
контроль реалізується державною
контрольно-ревізійною службою через
проведення державного фінансового
аудита, перевірки державних закупівель
та інспектування.

Відповідно до частини 2 статті 22
Господарського кодексу України,
суб'єктами господарювання державного
сектора економіки є суб'єкти, що діють
на основі лише державної власності, а
також суб'єкти, державна частка у
статутному капіталі яких перевищує
п'ятдесят відсотків чи становить
величину, яка забезпечує державі право
вирішального впливу на господарську
діяльність цих суб'єктів.

Із змісту зазначеної статті, на що
вказав і Верховний Суд України у
постанові від 08.07.2014 року, випливає, що
однією з обов'язкових умов віднесення
тієї чи іншої юридичної особи до
категорії суб'єктів господарювання
державного сектора економіки є
наявність у статутному капіталі такої
особи частки держави, розмір якої
перевищує 50 %, або ж є достатнім для
надання права державі вирішального
впливу на її господарську діяльність.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що Відкрите
акціонерне товариство «Укрнафта»
створено відповідно до наказу
Державного комітету України по нафті і
газу від 23.02.1994 року № 57.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів
України від 25.05.1998 року № 747 «Про
утворення Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» (далі -
постанова № 747) встановлено, що
статутний фонд Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (далі - НАК «Нафтогаз України»,
Компанія) формується шляхом передачі
до нього 100 відсотків акцій державних
акціонерних товариств, які утворюються
на базі державних підприємств,
зазначених у додатку 1 до цієї
постанови, майно яких не підлягає
приватизації; а також пакетів акцій,
залишених у державній власності,
відкритих акціонерних товариств,
зазначених у додатку 2 до цієї
постанови, у тому числі ВАТ «Укрнафта».

Пунктом 8 постанови № 747 Фонд
державного майна зобов'язано у
двомісячний термін передати до
статутного фонду Компанії акції,
залишені у державній власності
відкритих акціонерних товариств,
зазначених у додатку 2 до цієї
постанови.

Як встановлено судами, відповідно до
акта від 02.09.1998 року № 203, складеного на
виконання постанови № 747, Фонд
державного майна України передав, а
Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» прийняла 50
відсотків плюс одна акція відкритого
акціонерного товариства «Укрнафта».

Розпорядженням Фонду державного майна
України від 02.09.1998 року №
1316-РРА, виданим на підставі постанови
Кабінету Міністрів України від 25.05.1998
року № 747 «Про утворення Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» та акта від 2 вересня 1998 року №
203, голові правління ВАТ «Укрнафта»
надано дозвіл щодо внесення змін до
Реєстру акціонерів відкритого
акціонерного товариства «Укрнафта», а
саме - зменшити державну частку акцій
на 27 114 256 шт.; видати Національній
акціонерній компанії «Нафтогаз
України» сертифікат на сумарну
номінальну вартість акцій
акціонерного товариства в кількості 27
114 256 штук, що становить 50 відсотків
статутного капіталу плюс одна акція.

У сертифікаті акцій від 04.11.2002 року № 1
серії А зазначено, що НАК «Нафтогаз
України» є власником 27 114 256 акцій
Відкритого акціонерного товариства
«Укрнафта».

Відповідно до листа Фонду державного
майна України від 29.06.2004 року №
31-1/2-728 на рахунку Фонду державного
майна України акції позивача не
обліковуються, а пакет акцій 50
відсотків плюс одна акція останнього
згідно з актом від 02.09.1998 року № 203
передано до НАК «Нафтогаз України».

За загальним правилом, правова оцінка
обставинам у справі повинна
надаватись, виходячи з того, що до
події, факту застосовується той закон
або інший нормативно-правовий акт, під
час дії якого вони настали або мали
місце, про що вказує і Конституційний
Суд України у рішенні від 09.02.1999 року у
справі № 1-7/99 за конституційним
зверненням Національного банку
України щодо офіційного тлумачення
положення частини першої статті 58
Конституції України (справа про
зворотну дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів).

Верховний Суд України у постанові від
08.07.2014 року зазначив, що Компанія є
господарською структурою, що здійснює
управління об'єктами державної
власності, зокрема корпоративними
правами, що належать державі у
статутному капіталі господарських
товариств і передані до статутного
капіталу Компанії (п. 12 Статуту
Компанії, затвердженого постановою №
747, у редакції, яка діяла у періоді, за
який відповідачем проводилась ревізія
фінансово-господарської діяльності
позивача). Відповідно до частини 8
статті 10 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» від 21.09.2006 року № 185-V (далі -
Закон № 185-V) у редакції, яка діяла у
періоді, що перевірявся відповідачем,
корпоративні права держави, передані
уповноваженим особам в управління, не
можуть бути відчужені з державної
власності без дозволу Кабінету
Міністрів України. Стосовно них не
можуть вчинятися дії, наслідком яких
може бути відчуження цих корпоративних
прав з державної власності. Відчуження
корпоративних прав держави
здійснюється відповідно до
законодавства з питань приватизації.

Аналіз згаданих норм матеріального
права дає підстави для висновку про те,
що суб'єкт господарювання не втрачає
статусу підприємства державного
сектора економіки та його діяльність
може бути перевірена органами
державної контрольно-ревізійної
служби і тоді, коли його акції
(корпоративні права) передаються в
управління іншому підприємству
державного сектора економіки, на що
вказав і Верховний Суд України у
постанові від 08.07.2014 року.

Правові засади управління об'єктами
державної власності, у тому числі
корпоративними правами держави, у
періоді, за який відповідачем
проводилася ревізія, визначав Закон
України «Про управління об'єктами
державної власності» у відповідній
редакції.

Відповідно до пункту 14 частини 2 статті
5 Закону України «Про управління
об'єктами державної власності»,
здійснюючи управління об'єктами
державної власності, Кабінет Міністрів
України приймає за поданням Фонду
державного майна України рішення про
передачу повноважень з управління
корпоративними правами держави
уповноваженим органам та
господарським структурам.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 7
Закону України «Про управління
об'єктами державної власності», Фонд
державного майна України відповідно до
законодавства здійснює управління
корпоративними правами держави в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до пункту «ґ» частини 3
статті 7 Закону України «Про управління
об'єктами державної власності»,
здійснюючи повноваження щодо
корпоративних прав держави, Фонд
державного майна України як суб'єкт
управління об'єктами державної
власності передає за рішенням Кабінету
Міністрів України функції з управління
об'єктами державної власності, що
перебувають у його управлінні,
уповноваженим органам управління,
господарським структурам та
уповноваженим особам, укладає з ними
договори доручення і здійснює контроль
за ефективністю управління цими
об'єктами в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною 2 статті 10 Закону
України «Про управління об'єктами
державної власності», уповноважені
особи виконують функції з управління
корпоративними правами держави
відповідно до договору доручення, який
укладається уповноваженими органами
управління або Фондом державного майна
України з уповноваженою особою.

Частиною 3 статті 10 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» передбачено, що
уповноважена особа здійснює функції з
управління корпоративними правами
держави шляхом реалізації прав
акціонера (учасника) господарського
товариства в межах повноважень, які
надають зазначені корпоративні права
держави, що передані цій особі в
управління на підставі договору
доручення.

Таким чином, відносини з управління
корпоративними правами держави Закон
України «Про управління об'єктами
державної власності» пов'язує із
здійсненням уповноваженим на те
органом у встановленому порядку
передачі корпоративних прав держави в
управління з укладенням договору
доручення на таке управління, а отже
функції з управління корпоративними
правами держави здійснюються на
підставі договору доручення та на його
виконання.

Відповідно до частини 7 статті 18 Закону
України «Про управління об'єктами
державної власності», договори
доручення на управління
корпоративними правами держави,
укладені до набрання чинності цим
Законом, є чинними до моменту
закінчення строку їх дії відповідно до
умов зазначених договорів.

На встановлений судами першої та
апеляційної інстанцій момент передачі
Фондом державного майна України
Компанії акцій позивача, тобто на дату
акта від 02.09.1998 року № 203 про передачу
акцій позивача, правовідносини з
управління корпоративними правами
держави, в тому числі підстави та умови
їх виникнення, регулювались Порядком
управління акціями, паями, частками
господарських товариств, які
перебувають у загальнодержавній
власності, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 28.12.1995
року № 1056 (далі - Порядок № 1056).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку № 1056
управління акціями, паями, частками
(далі - акціями) господарських
товариств, які перебувають у
загальнодержавній власності, в тому
числі тими, що залишилися у такій
власності після реалізації планів
розміщення акцій господарських
товариств, здійснює уповноважена
особа. Уповноваженою особою може бути
юридична чи фізична особа, якій Фонд
державного майна доручає здійснення
прав на участь в управлінні
господарським товариством,
засвідчених акціями, які перебувають у
загальнодержавній власності.
Відносини між Фондом державного майна
та уповноваженою особою регулюються
договором доручення.

Вищенаведене дає підстави для висновку
про те, що правовідносини з управління
об'єктами державної власності, зокрема
корпоративними правами держави, як на
дату встановленого судами першої та
апеляційної інстанцій факту передачі у
вересні 1998 року акцій позивача до
статутного капіталу Компанії, так і у
період, за який відповідачем
проводилась ревізія, тобто з 01.01.2008 року
по 31.03.2010 року, виникали на підставах та
у порядку, визначених вищевказаними
нормативно-правовими актами та
оформлялися договорами доручення,
предметом яких визначались відповідні
корпоративні права та здійснення
управління ними.

Суди першої та апеляційної інстанції,
задовольняючи позовні вимоги позивача
про визнання протиправними дій
відповідача щодо здійснення перевірки
питань, висновки по яких зафіксовані в
окремих пунктах Акта ревізії, та дій по
складенню вимоги, оцінюючи наявність у
позивача підконтрольного відповідачу
статусу щодо усіх питань його
фінансово-господарської діяльності, не
досліджували при цьому чи були акції
позивача у періоді, за який проводилась
ревізія, об'єктом здійснення
управління з боку відповідного
суб'єкта управління об'єктами
державної власності. Таким чином,
судами не було досліджено існування
усіх обставин, з якими стаття 22
Господарського кодексу України
пов'язує виникнення та збереження за
суб'єктом статусу суб'єкта державного
сектору економіки.

За таких обставин суди першої та
апеляційної інстанції не забезпечили
правильне визначення предмету
доказування у справі та встановлення
обставин, що мають значення для
прийняття законного і обґрунтованого
рішення у частині зазначених позовних
вимог.

Щодо вирішення спору стосовно позовної
вимоги про визнання протиправними та
скасування вимог, оформлених листом
Головного контрольно-ревізійного
управління України від 27.08.2010 року №
05-14/975, колегія суддів дійшла висновку
про нижчезазначене.

Як вбачається з матеріалів справи, за
результатами проведеної ревізії
фінансово-господарської діяльності
позивача за період з 01.01.2008 року по
01.04.2010 року відповідачем на адресу
позивача було направлено лист від
27.08.2010 року № 05-14/975 «Про
результати ревізії ВАТ «Укрнафта» з
вимогами:

1. Розглянути матеріали ревізії та
розробити заходи щодо недопущення в
подальшому аналогічних порушень та
недоліків.

2. Розглянути доцільність участі
ВАТ «Укрнафта» у спільній діяльності
та діяльності спільних підприємств, що
несуть збитковий характер.

3. Забезпечити відшкодування зайво
понесених витрат згідно чинного
законодавства.

4. Посилити контроль за
нарахуванням пені (штрафних санкцій) до
боржників.

5. У визначеному законодавством
порядку вирішити питання щодо
притягнення до дисциплінарної та
матеріальної відповідальності
посадових осіб, винних у допущених
порушеннях.

Як вже зазначалося, відповідно до
частин 1, 2 статті 2 Закону України «Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні» (у редакції, яка діяла у період
проведення ревізії), головним
завданням державної
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

Державний фінансовий контроль
реалізується державною
контрольно-ревізійною службою через
проведення державного фінансового
аудита, перевірки державних закупівель
та інспектування.

Відповідно до частини 5 статті 2 Закону
України Закону України «Про державну
контрольно-ревізійну службу в
Україні», порядок проведення державною
контрольно-ревізійною службою
державного фінансового аудиту та
інспектування встановлюється
Кабінетом Міністрів України.

Процедуру проведення інспектування в
міністерствах та інших органах
виконавчої влади, державних фондах,
бюджетних установах і у суб'єктів
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах і в
організаціях, які отримують
(отримували в період, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
період, який перевіряється) державне чи
комунальне майно, а на підставі рішення
суду - в інших суб'єктів господарювання
врегульовано Порядком проведення
інспектування державною
контрольно-ревізійною службою,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20.04.2006 року № 550.

Пунктом 35 Порядку проведення
інспектування державною
контрольно-ревізійною службою,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20.04.2006 року № 550,
визначено, що виявлені допущені
об'єктом контролю порушення
законодавства, контроль за дотриманням
якого віднесено до компетенції служби,
фіксуються в констатуючій частині акта
ревізії з обов'язковим посиланням на
норми законів чи інших
нормативно-правових актів, які
порушено, та зазначенням винних у їх
допущенні осіб.

Відповідно до пункту 46 Порядку
проведення інспектування державною
контрольно-ревізійною службою, якщо
вжитими в період ревізії заходами не
забезпечено повне усунення виявлених
порушень, органом служби у строк не
пізніше ніж 10 робочих днів після
реєстрації акта ревізії, а у разі
надходження заперечень (зауважень) до
нього - не пізніше ніж 3 робочих дні
після надіслання висновків на такі
заперечення (зауваження) надсилається
об'єкту контролю письмова вимога щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства із зазначенням строку
зворотного інформування.

Згідно із пунктом 49 Порядку проведення
інспектування державною
контрольно-ревізійною службою, у разі
коли діями чи бездіяльністю
працівників об'єкта контролю державі
або підконтрольній установі заподіяна
матеріальна шкода, орган служби
ставить вимоги перед керівником
об'єкта контролю та органом його
управління щодо пред'явлення цивільних
позовів до винних осіб.

Отже, встановивши, що державному
підприємству задано шкоду, управління
ставить вимоги перед керівником
об'єкта контролю та органом його
управління щодо пред'явлення цивільних
позовів до винних осіб.

Крім того, пунктом 50 Порядку проведення
інспектування державною
контрольно-ревізійною службою
встановлено, що за результатами
проведеної ревізії у межах наданих
прав органи служби вживають заходів
для забезпечення: притягнення до
адміністративної, дисциплінарної та
матеріальної відповідальності винних
у допущенні порушень працівників
об'єктів контролю; звернення до суду в
інтересах держави щодо усунення
виявлених ревізією порушень
законодавства з питань збереження і
використання активів, а також
стягнення у дохід держави коштів,
одержаних за незаконними договорами,
без встановлених законом підстав або з
порушенням вимог законодавства;
застосування заходів впливу за
порушення бюджетного законодавства.

У відповідності до пункту 7 статті 10
Закону України «Про державну
контрольно-ревізійну службу в
Україні», контрольно-ревізійній службі
надано право пред'являти керівникам та
іншим службовим особам підконтрольних
установ, що ревізуються, вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів, вилучати в судовому порядку
до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи згідно із статтею 19 Конституції
України зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Із змісту вказаних положень
законодавства вбачається, що з метою
усунення порушень законодавства
контрольно-ревізійна служба
використовує механізми, встановлені
чинним законодавством, зокрема,
пунктом 50 Порядку проведення
інспектування державною
контрольно-ревізійною службою. У
випадку встановлення порушень
законодавства, відповідач має право
пред'являти письмову вимогу щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства. Між тим, зміст вимоги
відповідача повинен узгоджуватися з
приписами чинного законодавства, що,
зокрема, означає те, що вимога повинна
містити вичерпну вказівку
підконтрольному суб'єкту щодо вчинення
дій, які відповідно до норм
законодавства будуть направлені на
усунення порушених вимог закону.

Визнаючи протиправними та скасовуючи
вимоги, оформлені листом Головного
контрольно-ревізійного управління
України від 27.08.2010 року № 05-14/975, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що відповідачем безпідставно та
необґрунтовано зроблено висновок про
наявність з боку позивача порушень
фінансово-господарської діяльності за
період з 01.01.2008 року по 01.04.2010 року,
внаслідок чого суди дійшли висновку
про протиправність вищезазначених
вимог.

Даний висновок судів не відповідає
вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості
судового рішення.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Отже, без повного та всебічного
з'ясування обставин у справі, які
становлять предмет доказування,
постановлене судом рішення не може
вважатись обґрунтованим.

Пунктом 3 частини 1 статті 163 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в мотивувальній
частині рішення зазначаються
встановлені судом обставин із
посиланням на докази, а також мотивів
неврахування окремих доказів та
мотиви, з яких суд виходив при
прийнятті постанови, і положення
закону, яким він керувався.

Як вже зазначалося, до висновку про
протиправність вимог, викладених у
листі Головного
контрольно-ревізійного управління
України від 27.08.2010 року №
05-14/975, суди попередніх інстанцій дійшли
за результатами аналізу висновків
відповідача, викладених у даному листі,
однак поза увагою судів залишилися
власне склад та характер вимог, що
оскаржуються, тобто рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
містить аналізу правомірності саме
вимог, викладених у вищезазначеному
листі.

Згідно із статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанції і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи

Відповідно до статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
суду надано право збирати докази з
власної ініціативи.

При новому розгляді справи судам
необхідно вжити заходів, спрямованих
на встановлення обставин, з якими
положення Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності», які діяли у періоді, що
перевірявся відповідачем, пов'язували
виникнення та існування правовідносин
з управління об'єктами державної
власності, з метою встановлення того,
чи вважались у такий період акції
позивача у кількості 50 % плюс одна акція
статутного капіталу об'єктом
здійснення відповідними суб'єктами
управління об'єктами державної
власності. Для цього судам необхідно
витребувати у Фонду державного майна
України докази існування відносин з
управління акціями позивача у
кількості 50 % плюс одна акція
статутного фонду останнього, зокрема
докази укладення відповідних
договорів доручення та самі договори.

Крім того, при новому розгляді справи,
сформульовані відповідачем вимоги,
оформлені листом Головного
контрольно-ревізійного управління
України від 27.08.2010 року № 05-14/975, повинні
знайти відповідну правову оцінку з
огляду на приписи Закону України «Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні» та Порядку проведення
інспектування державною
контрольно-ревізійною службою,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20.04.2006 року № 550.

Таким чином, порушення судом першої та
апеляційної інстанції норм
процесуального права призвело до
ухвалення рішення, яке не відповідає
вимогам щодо законності та
обґрунтованості і таке неправильне
вирішення справи не може бути усунено
судом касаційної інстанції, а тому
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій підлягають скасуванню, а
справа - направленню на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід
врахувати вищенаведене та прийняти
обґрунтоване та законне рішення за
результатами повного, всебічного та
об'єктивного розгляду всіх обставин
справи в їх сукупності.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 227, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного
контрольно-ревізійного управління
України - задовольнити частково.

Постанову окружного адміністративного
суду м. Києва від 31.03.2011 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 13.12.2011 року -
скасувати.

Справу за позовом Відкритого
акціонерного товариства «Укрнафта» до
Головного контрольно-ревізійного
управління України про визнання
протиправними дій та скасування вимог -
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.Є. Донець

А.О.
Логвиненко

В.Ф. Мороз