Справа № 826/15529/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 грудня 2014 року 15:00
№ 826/15529/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Іщука І.О., суддів:
Погрібніченка І.М., Шулежка В.П.,
розглянув у порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 до третя
особа:Кабінету Міністрів України
Міністерство охорони здоров'я
Українипровизнання незаконним та
скасування розпорядження Кабінету
Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №
887-р,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Кабінету Міністрів України,
третя особа: Міністерство охорони
здоров'я України, в якому просить
визнати незаконним та скасувати
Розпорядження Кабінету Міністрів
України від 01 жовтня 2014 р. № 887-р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
незаконним Розпорядженням Кабінету
Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. №
887-р позивача протиправно відсторонено
від виконання повноважень за посадою
Міністра охорони здоров'я.

В судовому засіданні представник
позивача та позивач підтримали позовні
вимоги та просили суд задовольнити їх в
повному обсязі. В обґрунтування
заявлених позовних вимог зазначили, що
підстави для відсторонення
відповідача від виконання повноважень
у Кабінету Міністрів України відсутні.
Так, ані Законом України «Про Кабінет
Міністрів України», ані Конституцією
України не передбачено таких
повноважень як відсторонення від
виконання повноважень Міністра.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив та просив суд відмовити в їх
задоволенні з огляду на їх
необґрунтованість. В обґрунтування
своїх заперечень зазначив, що
оскаржуване розпорядження Уряду
видано відповідно до вимог чинного
законодавства та в межах компетенції
Кабінету Міністрів України.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився, про час, дату та
місце судового розгляду справи був
повідомлений належним чином, докази
чого містяться в матеріалах справи.
Заяви про розгляд справи без його
участі або клопотання про відкладення
розгляду справи до суду не надходило.
Заперечень або пояснень по суті
заявлених позовних вимог не надано.

Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди
для розгляду справи у судовому
засіданні, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, а також
зважаючи на відсутність потреби
заслухати свідка чи експерта, суд
дійшов висновку про можливість
розгляду справи у письмовому
провадженні.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 призначений на посаду Міністра
охорони здоров'я України у
відповідності до Постанови Верховної
Ради України «Про формування складу
Кабінету Міністрів України» за № 802-VІІ
від 27.02.2014 р.

Розпорядженням Кабінету Міністрів
України від 01 жовтня 2014 р. за № 887-р «Про
відсторонення ОСОБА_1 від виконання
повноважень за посадою Міністра
охорони здоров'я України» ОСОБА_1 було
відсторонено від виконання
повноважень за зазначеною посадою.

Вважаючи вказане Розпорядження
незаконним та таким, що підлягає
скасуванню, позивач звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом за захистом своїх
порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази,
аналізуючи наведені міркування та
заперечення, оцінюючи їх в сукупності,
суд бере до уваги наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, юрисдикція адміністративних
судів поширюється на публічно-правові
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби.

Відповідно до п. 12 ст. 85 Конституції
України до повноважень Верховної Ради
України належить призначення за
поданням Президента України
Прем'єр-міністра України, Міністра
оборони України, Міністра закордонних
справ України, призначення за поданням
Прем'єр-міністра України інших членів
Кабінету Міністрів України, Голови
Антимонопольного комітету України,
Голови Державного комітету
телебачення і радіомовлення України,
Голови Фонду державного майна України,
звільнення зазначених осіб з посад,
вирішення питання про відставку
Прем'єр-міністра України, членів
Кабінету Міністрів України.

Статтею 113 Конституції України
визначено, що Кабінет Міністрів
України є вищим органом у системі
органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України
відповідальний перед Президентом
України і Верховною Радою України,
підконтрольний і підзвітний Верховній
Раді України у межах, передбачених цією
Конституцією.

Кабінет Міністрів України у своїй
діяльності керується цією
Конституцією та законами України, а
також указами Президента України та
постановами Верховної Ради України,
прийнятими відповідно до Конституції
та законів України.

До складу Кабінету Міністрів України
входять Прем'єр-міністр України, Перший
віце-прем'єр-міністр,
віце-прем'єр-міністри, міністри (ст. 114
Конституції України).

Організацію, повноваження і порядок
діяльності Кабінету Міністрів України
визначено Законом України «Про Кабінет
Міністрів України» від 27 лютого 2014 року
N 794-VII (надалі - Закон N 794-VII).

Частинами першою та другою названого
Закону визначено, що Кабінет Міністрів
України (Уряд України) є вищим органом у
системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює
виконавчу владу безпосередньо та через
міністерства, інші центральні органи
виконавчої влади, Раду міністрів
Автономної Республіки Крим та місцеві
державні адміністрації, спрямовує,
координує та контролює діяльність цих
органів.

Статтею 6 Закону N 794-VII визначено склад
Кабінету Міністрів України та статус
його членів.

До складу Кабінету Міністрів України
входять Прем'єр-міністр України, Перший
віце-прем'єр-міністр України,
віце-прем'єр-міністри та міністри
України (ч. 1 цієї статті).

Посади членів Кабінету Міністрів
України належать до політичних посад,
на які не поширюється трудове
законодавство та законодавство про
державну службу. Статус членів
Кабінету Міністрів України
визначається Конституцією України, цим
та іншими законами України (ч. ч. 3, 4 цієї
ж статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону N 794-VII
члени Кабінету Міністрів України, крім
Прем'єр-міністра України, Міністра
оборони України і Міністра закордонних
справ України, призначаються на посаду
Верховною Радою України за поданням
Прем'єр-міністра України.

Частиною першою та другою статті 18
цього Закону визначено, що член
Кабінету Міністрів України (крім
Прем'єр-міністра України) може бути
звільнений з посади Верховною Радою
України:

1) шляхом прийняття відставки члена
Кабінету Міністрів України за поданою
ним заявою про відставку;

2) за поданням Прем'єр-міністра України
(стосовно Міністра закордонних справ
України та Міністра оборони України
таке подання вноситься за згодою
Президента України);

3) за поданням Президента України -
Міністр закордонних справ України та
Міністр оборони України;

4) за власною ініціативою.

Рішення Верховної Ради України про
звільнення з посади члена Кабінету
Міністрів України приймається у формі
постанови Верховної Ради України.

Статтею 20 Закону N 794-VII визначено
перелік основних повноважень Кабінету
Міністрів України.

Згідно ст. 44 Закону N 794-VII Міністр є
членом Кабінету Міністрів України.

Указом Президента України від 14 квітня
2000 року № 599/2000 «Стратегія реформування
системи державної служби в Україні» з
метою удосконалення класифікації
посад державних службовців, зокрема,
на основі класифікації посад в органах
державної влади за змістом і
характером діяльності, способами
призначення та надання повноважень
законодавчо визначено такі типи посад:
політичні; адміністративні;
патронатні.

До політичних посад мають бути
віднесені посади Прем'єр-міністра
України, інших членів Кабінету
Міністрів України та деякі інші посади,
статус яких як політичних буде
визначено законами України. Особи, які
займатимуть політичні посади, повинні
зосередитися на визначенні урядової
політики, розв'язанні стратегічних
проблем економічного і соціального
розвитку суспільства та відповідної
сфери управління і з цією метою мають
бути звільненими від щоденних
адміністративних справ та управління
персоналом. Ці посади не повинні
відноситися до категорій посад
державних службовців, передбачених
Законом України "Про державну службу",
дія якого має поширюватися на них у
частині, що не суперечитиме
відповідним законам України.

Виконання функцій з організації та
впровадження рішень міністра,
прийнятих у межах законодавства,
прийняття управлінських рішень щодо
завдань, покладених на апарат
міністерства, а також управління
персоналом повинен здійснювати
державний секретар міністерства. Ця
посада має відноситися до
адміністративних посад і бути вищою
серед посад державних службовців
міністерства.

Аналіз вищенаведених правових норм
свідчить про те, що посада Міністра
охорони здоров'я України, який є членом
Кабінету Міністрів України, є
політичною посадою, на яку не
поширюється трудове законодавство та
законодавство про державну службу.

Отже, посада Міністра не відноситься до
категорії посад державних службовців,
передбачених Законом України «Про
державну службу», дія якого може
поширюватися на них лише в частині, що
не суперечитиме відповідним законам
України.

Так, особливості правового регулювання
статусу державних службовців
державних органів та їх апарату
регламентовано статтею 9 Закону
України «Про державну службу»,
відповідно до якої правовий статус
Президента України, Голови Верховної
Ради України та його заступників, голів
постійних комісій Верховної Ради
України та їх заступників, народних
депутатів України, Прем'єр-міністра
України, членів Кабінету Міністрів
України, Голови та членів
Конституційного Суду України, Голови
та суддів Верховного Суду України,
Голови та суддів вищого
спеціалізованого суду України,
Генерального прокурора України та його
заступників регулюється Конституцією
та спеціальними законами України.

Відповідно до п. 6 ст. 20 названого Закону
Кабінет Міністрів України у сфері
вдосконалення державного управління
та державної служби вживає в межах
своїх повноважень заходів щодо
заохочення та приймає відповідно до
закону рішення про притягнення до
дисциплінарної відповідальності,
зокрема, відносно керівників
центральних органів виконавчої влади
та їх заступників.

Одночасно слід зазначити, що вказані
вище положення законодавства
кореспондуються із статтями 1, 3 Закону
України «Про центральні органи
виконавчої влади» від 17 березня 2011 року
N 3166-VI (надалі - Закон N 3166-VI).

Статтею 3 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що
адміністративний позов - звернення до
адміністративного суду про захист
прав, свобод та інтересів або на
виконання повноважень у
публічно-правових відносинах.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті
3 Кодексу адміністративного
судочинства України публічна служба -
це діяльність на державних політичних
посадах, професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

З урахуванням вищенаведеного, суд
дійшов висновку, що посада Міністра є
політичною, спрямованою на виконання
функцій держави, а, відтак, відноситься
до публічної служби.

Відповідно до статті 117 Конституції
України Кабінет Міністрів України в
межах своєї компетенції видає
постанови і розпорядження, які є
обов'язковими до виконання.

Статтею 49 Закону N 794-VII встановлено, що
Кабінет Міністрів України на основі та
на виконання Конституції і законів
України, актів Президента України,
постанов Верховної Ради України,
прийнятих відповідно до Конституції та
законів України, видає обов'язкові для
виконання акти - постанови і
розпорядження. Акти Кабінету Міністрів
України з організаційно-розпорядчих та
інших поточних питань видаються у
формі розпоряджень Кабінету Міністрів
України.

Право ініціативи у прийнятті актів
Кабінету Міністрів України мають члени
Кабінету Міністрів України, центральні
органи виконавчої влади, державні
колегіальні органи, Рада міністрів
Автономної Республіки Крим, обласні,
Київська та Севастопольська міські
державні адміністрації. Проекти актів
Кабінету Міністрів України можуть
вносити в установленому порядку на
розгляд Кабінету Міністрів України
Прем'єр-міністр України, Перший
віце-прем'єр-міністр України,
віце-прем'єр-міністри України (стаття 50
Закону N 794-VII).

Згідно із статтею 8 Закону N 3166-VI Міністр
як член Кабінету Міністрів України
здійснює повноваження, визначені
Законом України "Про Кабінет Міністрів
України".

Частиною 3 ст. 3 Закону N 794-VII Кабінет
Міністрів України є колегіальним
органом. Кабінет Міністрів України
приймає рішення після обговорення
питань на його засіданнях.

Згідно із параграфами 30, 31, 32 Регламенту
Кабінету Міністрів України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 18.07.2007 № 950 (зі
змінами) розпорядження Кабінету
Міністрів видаються з кадрових та
інших питань
організаційно-розпорядчого характеру.
Розпорядження Кабінету Міністрів
набирає чинності з моменту його
прийняття, якщо таким розпорядженням
не встановлено пізніший строк набрання
ним чинності. Проекти розпоряджень
Кабінету Міністрів з кадрових питань
готуються в установленому Кабінетом
Міністрів порядку.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про
те, що Кабінет Міністрів України
наділений правом видачі розпоряджень,
зокрема, з кадрових та інших питань
організаційно-розпорядчого характеру.
При цьому слід зазначити, що перелік
видів за змістом та характером таких
розпоряджень не є вичерпним.

Порядком проведення службового
розслідування стосовно осіб,
уповноважених на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 13 червня 2000 р. N 950,
визначено, що стосовно осіб,
уповноважених на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування,
може бути проведено службове
розслідування, зокрема, у разі
невиконання або неналежного виконання
ними службових обов'язків, перевищення
своїх повноважень, що призвело до
людських жертв або заподіяло значну
матеріальну чи моральну шкоду
громадянинові, державі, підприємству,
установі, організації чи об'єднанню
громадян.

Рішення щодо проведення службового
розслідування приймається вищими
посадовими особами України, Першим
віце-прем'єр-міністром України,
керівником державного органу
(посадовою особою), що призначив на
посаду особу, уповноважену на
виконання функцій держави або
місцевого самоврядування, стосовно
якої планується проводитися службове
розслідування, керівником органу, в
якому працює зазначена особа (ч.2 цього
Порядку).

Службове розслідування проводиться з
відстороненням особи, уповноваженої на
виконання функцій держави або
місцевого самоврядування, від
виконання повноважень за посадою або
без такого відсторонення. Рішення про
відсторонення приймається за поданням
голови комісії з проведення службового
розслідування керівником органу
державної влади, в якому працює особа
(ч. 4 цього ж Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання доручення Прем'єр - Міністра
України від 21.07. 2014 року № 27507/01/1-14,
відповідно до Порядку проведення
службового розслідування стосовно
осіб, уповноважених на виконання
функцій держави або органів місцевого
самоврядування, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 13.06.2000 року № 950, наказу
Нацдержслужби України від 23.07.2014 р. № 118
у період з 24 по 31 липня 2014 року
проведено службове розслідування у
Міністерстві охорони здоров'я України
стосовно незабезпечення Міністром
охорони здоров'я, іншими посадовими
особами МОЗ закупівлі лікарських
засобів, зокрема, імунобіологічних
препаратів (вакцин), виробів медичного
призначення за бюджетні кошти,
передбачені міністерству, невиконання
протокольного рішення Уряду від 18
червня 2014 року (протокол № 39, підпункт 6
пункту 8).

У зв'язку із зазначеним Прем'єр
Міністром України на засіданні Уряду
01.10.2014 р. винесено пропозицію про
відсторонення ОСОБА_1 від виконання
повноважень за посадою Міністра
охорони здоров'я України та прийнято
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 01.10.2014 р. № 887-р «Про
відсторонення ОСОБА_1 від виконання
повноважень за посадою Міністра
охорони здоров'я України».

Однак, з огляду на вищезазначені норми
Конституції України та Закону N 794-VII,
суд зазначає, що відсторонення
Міністра України від виконання
повноважень за посадою не передбачено
чинним законодавством.

Щодо визнання незаконним
оскаржуваного розпорядження слід
зазначити, що в силу положень ч. 8 ст. 171
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд може визнати
нормативно-правовий акт незаконним чи
таким, що не відповідає правовому акту
вищої юридичної сили, повністю або в
окремій його частині.

Отже, термін «незаконний» може бути
застосовано відносно
нормативно-правового акту. Натомість
оскаржуване розпорядження не є
нормативно-правовим актом в силу
закону, оскільки носить індивідуально
визначений характер, а, отже, є актом
індивідуальної дії.

Вказана позиція також узгоджується з
позицією, викладеною в Постанові
Пленуму Вищого адміністративного суду
України від 20.05.2013 р. № 7 «Про судове
рішення в адміністративній справі».

Суд також враховує, що Міністерством
охорони здоров'я України 19.12.2014 р. було
повідомлено Окружний адміністративний
суд м. Києва про те, що розпорядженням
Кабінету Міністрів України від 03.12.2014 р.
№ 1191-р, визнано таким, що втратило
чинність розпорядження Кабінету
Міністрів України від 01.10.2014 р. № 887 «Про
відсторонення ОСОБА_1 від виконання
повноважень за посадою Міністра
охорони здоров'я України».

Відповідно до частини 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Крім того, суд зазначає, що відповідно
до частини першої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Тобто, невід'ємною ознакою
адміністративної справи є наявність
публічно-правового спору щодо
порушення прав, свобод та інтересів
юридичної чи фізичної особи з боку
суб'єкта владних повноважень, а
вирішення судом спору повинно бути
спрямовано на захист прав, свобод та
інтересів фізичної особи.

Відповідно до статей 69, 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі. Належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмету доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Оскільки на час прийняття рішення у
справі відповідачем самостійно
оскаржуване розпорядження визнано
таким, що втратило чинність, суд
приходить до переконання, що справа та
інтереси позивача є відновленими,
обставини, якими обумовлено звернення
позивача до суду, є усунутими, а, відтак,
позов є таким, що задоволенню не
підлягає.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, керуючись
статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня її отримання особою, яка
оскаржує постанову, за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
І.О. Іщук

Судді
І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко