Справа № 826/16819/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 грудня 2014 року 15:21
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді Іщука
І.О., при секретарі судового засідання
Трухан К.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні адміністративну
справу
за позовомОСОБА_1доПечерської районної
в м. Києві державної адміністрації
Управління освіти Печерської районної
в місті Києві державної
адміністраціїпровизнання
протиправним та скасування
розпорядження, поновлення на посаді,за
участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_1 (особисто)
від відповідача 1: Зальцберг Ю.І.
від відповідача 2: Наєнко О.Ю.
свідки: ОСОБА_5, ОСОБА_6
На підставі частини третьої статті 160
Кодексу адміністративного судочинства
України в судовому засіданні 18 грудня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Виготовлення постанови у повному
обсязі відкладено, про що повідомлено
осіб, які брали участь у розгляді
справи, з урахуванням вимог частини
другої статті 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Під час проголошення вступної
та резолютивної частин постанови
сторонам роз'яснено зміст судового
рішення, порядок і строк його
оскарження, а також порядок отримання
повного тексту постанови, визначеного
статтею 167 Кодексу адміністративного
судочинства України.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі -
позивач), звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Печерської районної в м.
Києві державної адміністрації (надалі -
відповідач - 1) в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати
розпорядження Печерської районної в
місті Києві державної адміністрації
від 26.09.2014 №397-к «Про звільнення
ОСОБА_1»;

- поновити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; РНОКПП
НОМЕР_1) на посаді першого заступника
начальника управління освіти
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації;

- стягнути з управління освіти
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації м. Київ. вул.
Інститутська, 24/7; ) на
користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1)
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 1 213,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
розпорядження про звільнення прийнято
незаконно, оскільки позивача під
тиском змусили написати заяву про
звільнення за згодою сторін. В судовому
засіданні представник позивача
позовні вимоги підтримав та просив суд
задовольнити їх в повному обсязі. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначив, що жодним актом
законодавства не передбачено
повноважень відповідачів одночасно із
прийняттям на посаду вимагати від
особи подання заяви без дати про
звільнення з посади, не передбачено й
такого способу проходження державної
служби або звільнення. Працівник не
може бути звільнений за згодою сторін,
якщо одна із сторін не дає згоди на
припинення трудового договору або не
було досягнуто домовленості про дату
звільнення.

Представник відповідача - 1 в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечив та просив суд відмовити в їх
задоволенні в повному обсязі.
Обґрунтовуючи заперечення зазначив, що
позивач не надав суду жодних доказів,
які б свідчили про те, що заява про
звільнення була написана ним під
психологічним тиском за відсутності
власного волевиявлення.

Представник відповідача - 2 в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував та зазначає, що
розпорядження було винесено у
відповідності до законодавства,
позивачем було підписано заяву саме
26.09.2014 р., дата була зазначено на заяві.

Крім того, Представник відповідача - 2 в
судовому засіданні зазначив, що 29.09.2014
р. позивач не перебувала на робочому
місці та наради позивачем не
проводилося. Також, представник
зазначив що з 01.10.2014 р. посади першого
заступника начальника управління
освіти Печерської районної в місті
Києві державної адміністрації не має в
штатному розкладі, даної посади і не
було передбачено.

Розглянувши подані сторонами
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до розпорядження
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації від 24.03.2014 №11
ОСОБА_1 була призначена на посаду
першого заступника управління освіти
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації з 24.03.2014, як
така, що пройшла за конкурсом.

Розпорядженням голови Печерської
районної в м. Києві державної
адміністрації С. Мартинчук від 26.09.2014 р.
№397-к було звільнено ОСОБА_1 з посади
першого заступника управління освіти 26
вересня 2014 року, за згодою сторін, п. 1
ст. 36 КЗпП України.

Позивач в позовній заяві зазначає, що
протягом часу роботи в Управлінні
освіти зі сторони керівництва
Управління освіти, Департаменту освіти
і науки, молоді і спорту виконавчого
органу Київської міської ради
(Київська міська державна
адміністрація) не було жодних нарікань
щодо якості виконання ОСОБА_1 своїх
службових обов'язків.

У п'ятницю 26.09.2014 після обіду, ОСОБА_1
перебуваючи на робочому місці отримала
телефонний дзвінок від ОСОБА_5,
начальника відділу кадрів Печерської
районної в місті Києві державної
адміністрації, яка попросила ОСОБА_1
з'явитися у відділ кадрів для розмови з
нею та радником голови Печерської
районної в місті Києві державної
адміністрації, на ім'я ОСОБА_8 (прізвища
вказаної особи на даний час не відоме).

Того ж дня ОСОБА_1 прибула до кабінету
начальника відділу кадрів Печерської
районної в місті Києві державної
адміністрації, де була ОСОБА_5 та
співробітники її відділу. ОСОБА_5
покликала ОСОБА_8, і ОСОБА_1 разом з ним
пішли в кабінет 317, де також був
присутній ОСОБА_9 (прізвища вказаної
особи на даний час не відоме), який
також був представлений радником
голови Печерської районної в місті
Києві державної адміністрації.

Протягом 3-4 годин, зазначені особи вели
з ОСОБА_1 розмову щодо роботи
Управління освіти, в основному вони
розпитували про порядок укладення
договорів оренди державного майна, що
перебуває в управлінні в Управління
освіти, проведення державних
закупівель, призначення керівників
навчальних закладів, організацію
харчування в навчальних закладах тощо.
Також радники цікавилися особистим
життям начальника Управління освіти
ОСОБА_10.

Наприкінці розмови, приблизно до 19:30,
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запропонували ОСОБА_1
написати заяву про звільнення за
згодою сторін без зазначення дати її
написання та дати звільнення. За їх
словами, вказана заява не мала правових
наслідків у вигляді звільнення, а лише
повинна була підтвердити готовність
ОСОБА_1 працювати в команді нового
голови Печерської районної в місті
Києві державної адміністрації. У їх
присутності, ОСОБА_1 написала вказану
заяву і передала її в руки ОСОБА_8.

У понеділок 29.09.2014 ОСОБА_1 вийшла на
роботу і приступила до виконання своїх
службових обов'язків. Зокрема, у зв'язку
з перебуванням начальника Управління
освіти на лікарняному, ОСОБА_1
виконувала фактичне управління
Управлінням освіти. З поміж іншого, під
тиском ОСОБА_9, ОСОБА_1 було завізовано
заяву про звільнення керівника
господарської групи Управління освіти
ОСОБА_11. Також під керівництвом ОСОБА_1
було проведено виробничу нараду з
організаційних питань, на якій,
зокрема, були присутні ОСОБА_12, а також
ОСОБА_13.

Перед обідом, зателефонувавши ОСОБА_5,
начальнику відділу кадрів Печерської
районної в місті Києві державної
адміністрації, ОСОБА_1 випадково
дізналася, що її звільнено 26.09.2014. Під
час обідньої перерви, ОСОБА_1 прибула до
відділу кадрів Печерської районної в
місті Києві державної адміністрації
для з'ясування обставин звільнення.
ОСОБА_5 нічого пояснити не змогла, а
лише поросила розписатися за отримання
копії розпорядження про звільнення та
трудову книжку.

Так, ОСОБА_1 стало відомо, що її
звільнено за згодою сторін
розпорядженням Печерської районної в
місті Києві державної адміністрації
від 26.09.2014 №397-к.

Досліджуючи надані сторонами докази,
аналізуючи наведені міркування та
заперечення, оцінюючи їх в сукупності,
суд бере до уваги наступне.

Згідно приписів п.2 ч. 2 ст. 17 КАС України
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
відносяться до юрисдикції
адміністративних судів.

Відповідно п. 15 ч.1 ст. 3 КАС України
публічна служба - діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень (ч.1ст. 2 КАС України).

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 2 КАС
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Оцінюючі спірні правовідносини суд
виходить з наступного.

Трудові відносини всіх працівників,
сприяючи зростанню продуктивності
праці, поліпшенню якості роботи,
підвищенню ефективності суспільного
виробництва і піднесенню на цій основі
матеріального і культурного рівня
життя трудящих, зміцненню трудової
дисципліни і поступовому перетворенню
праці на благо суспільства в першу
життєву потребу кожної працездатної
людини регулює Кодекс законів про
працю України.

Водночас, пунктом 2 частини 1 статті 17
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що компетенція
адміністративних судів поширюється на
спори з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на
державних політичних посадах,
професійна діяльність суддів,
прокурорів, військова служба,
альтернативна (невійськова) служба,
дипломатична служба, інша державна
служба, служба в органах влади
Автономної Республіки Крим, органах
місцевого самоврядування (пункт 15
частини 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства
України).

Спеціальним законодавчим актом у сфері
проходження публічної служби є Закон
України «Про державну службу», який
регулює суспільні відносини, які
охоплюють діяльність держави щодо
створення правових, організаційних,
економічних та соціальних умов
реалізації громадянами України права
на державну службу та визначає
загальні засади діяльності, а також
статус державних службовців, які
працюють в державних органах та їх
апараті.

З особової справи вбачається, що з
24.03.2014 р. позивач перебував на державній
(публічній) службі на посаді першого
заступника управління освіти
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є, зокрема, угода сторін.

Так, у випадку, якщо працівник не бажає
наводити мотиви свого звільнення або
бажає звільнитися без додержання
строку, передбаченого статтею 38
Кодексу законів про працю України, за
відсутності для цього поважних причин,
його звільнення відбувається за згодою
сторін на підставі пункту 1 статті 36
Кодексу законів про працю України, за
умови, що сторони домовилися про цю
підставу.

Окрім того, предметом доказування у
даному випадку є встановлення
свідомого волевиявлення працівника
щодо звільнення з підстав,
передбачених ст. 36 п. 1 КЗпП України,
оскільки відсутність такого належного
волевиявлення не дає підстав вважати
наявність наміру працівника
звільнитись саме за згодою сторін, а
сама по собі проста згода роботодавця
задовольнити прохання працівника про
звільнення, також не означає наявність
угоди про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто
за згодою сторін.

У відповідності до п. 1 Положення про
управління освіти Печерської районної
в місті Києві державної адміністрації,
затвердженого розпорядженням
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації від 21.05.2013 №288
(надалі Положення №288), Управління
освіти Печерської районної в місті
Києві державної адміністрації (далі -
управління освіти) є структурним
підрозділом Печерської районної в
місті Києві державної адміністрації,
підзвітне і підконтрольне голові
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації та
Департаменту освіти і науки, молоді, та
спорту виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації).

Відповідно до п. 2 Положення №288,
Управління освіти Печерської районної
в місті Києві державної адміністрації
(далі - управління освіти) є структурним
підрозділом Печерської районної в
місті Києві державної адміністрації,
підзвітне і підконтрольне голові
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації та
Департаменту освіти і науки, молоді, та
спорту виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації).

Згідно із п.7, п.8 Положенням №288,
Управління освіти очолює начальник,
який призначається на посаду та
звільняється з посади головою
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації за
погодженням з Департаментом, ос віти і
науки, молоді та спорту виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації). Особа, яка
призначається на посаду начальника,
повинна мати вищу педагогічну освіту "
за освітньо-кваліфікаційним рівнем
магістра, спеціаліста, досвід роботи за
фахом у державній службі на керівних
посадах не менше 3 років або досвід
роботи за фахом на керівних посадах в
інших сферах не менше 5 років. Начальник
управління освіти має заступників, які
призначаються на посаду і звільняються
з посади головою Печерської районної в
місті Києві державної адміністрації за
поданням начальника управління освіти.

Як встановлено судом, розпорядження
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації від 26.09.2014
№397-к видано на підставі заяви ОСОБА_1
та звільнено із займаної посади 26.09.2014
року за згодою сторін, відповідно до
пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Підставою для видання оскаржуваного
розпорядження стала особиста письмова
заява позивача, що містила прохання
звільнити його із займаної посади за
згодою сторін.

В судовому засіданні позивач
зазначила, що заяву від 26.09.2014 р. про
звільнення позивачем було написано,
після закінчення робочого дня (18:00), не у
зв'язку із звільненням за згодою
сторін, а оскільки 26.09.2014 р. мало місце
отруєння дітей в навчальному закладі
(школі №89), то заява була складена нею
на майбутнє у разі повторного отруєння
дітей. Дату про звільнення не ставила.
Також, позивач в судовому засіданні
пояснила, що нею було проведено
тривалий час в навчальному закладі для
з'ясування обстави масового отруєння
дітей і майже весь день провела в
навчальному закладі, а потім вона
направилася в Печерську районну в м.
Києві державну адміністрацію для
надання пояснень стосовно отруєння в
навчальному закладі, про те що її
хочуть звільнити вона не
здогадувалася.

Враховуючи, що бесіда в Печерській
районній в м. Києві державній
адміністрації тривала декілька годин
та враховуючи, що зранку позивач була в
навчальному закладі, вона була
морально, психологічно та фізичною
виснажена та погодилася написати
заяву.

Суд звертає увагу, що обставини
звільнення, які зазначені в позовній
заяві, є відрізняються від пояснень,
наданих в судовому засіданні.

Як зазначила сама позивач, заява про
звільнення була підписана нею
власноручно. При цьому, доказів, які б
свідчили про спонукання позивача до
підписання вказаної заяви, зокрема,
здійснення тиску посадовими особами
відповідача, суду не надано.

Наявні, на думку позивача, порушення її
прав не встановлювалися
правоохоронними органами. Також
позивач не зазначає, які саме посадові
особи чинили на неї тиск та в чому він
виражався.

В судовому засіданні представники
відповідачів зазначили, що на рішення
позивача про звільнення ані відповідач
1, ані відповідач 2 не впливали.

Отже, позивачем не надано суду жодних
доказів того, що заява про звільнення
була написана нею під психологічним
тиском та за відсутності власного
волевиявлення.

В судовому засіданні було допитано
свідка ОСОБА_6, яка зазначила, що
позивач 29.09.2014 р. перебувала на робочому
місці після 12.00 поїхала до
райдержадміністрації і після
повернення повідомила ОСОБА_6 про своє
звільнення.

Також, в судовому засіданні було
допитано свідка ОСОБА_5, яка надала
пояснення, про те, що 26.09.2014 голова
райдержадміністрації дав доручення
про виклик ОСОБА_1 ОСОБА_5 виконала це
доручення керівника, викликала ОСОБА_1
до голови райдержадміністрації.

Також, в судовому засіданні свідок
(ОСОБА_5) зазначила, що не була присутня
при написанні заяви про звільнення
ОСОБА_1, проте, свідку було передану
заяву з підписом ОСОБА_1 та з
зазначенням дати звільнення.

З пояснень свідка вбачається, що
твердження позивача, що їй не було
відомо про написання заяви про
звільнення, судом не береться до уваги.

Також позивач не спростовує того факту,
що нею 26.09.2014 р. було заповнено
декларацію про майно, доходи, витрати і
зобов'язання фінансового характеру за
2014 рік, без зазначення повних даних.

Згідно із абзацом 2 ч. 1 ст. 12 Закону
України "Про засади запобігання і
протидії корупції" суб'єкти
декларування, які звільняються або
іншим чином припиняють діяльність,
пов'язану з виконанням функцій держави
або місцевого самоврядування, подають
декларацію про майно, доходи, витрати і
зобов'язання фінансового характеру за
період, не охоплений раніше поданими
деклараціями. Суб'єкти декларування,
які звільнилися або іншим чином
припинили діяльність, пов'язану з
виконанням функцій держави або
місцевого самоврядування, зобов'язані
протягом одного року подавати за своїм
останнім місцем роботи (служби)
декларацію про майно, доходи, витрати і
зобов'язання фінансового характеру за
минулий рік за формою і в порядку,
визначеними цим Законом.

Суб'єкти декларування - особи,
зазначені в пункті 1, підпункті "а"
пункту 2 частини першої статті 4 цього
Закону, які зобов'язані подавати
декларацію про майно, доходи, витрати і
зобов'язання фінансового характеру
(ст.1 Закону України "Про засади
запобігання і протидії корупції").

Згідно з абзацу 1 ч. 1 ст. 12 Закону
України "Про засади запобігання і
протидії корупції", суб'єкти
декларування зобов'язані щорічно до 1
квітня подавати за місцем роботи
(служби) декларацію про майно, доходи,
витрати і зобов'язання фінансового
характеру за минулий рік за формою, що
додається до цього Закону

Позивачем не заперечується те, що вона
заповнювала 26.09.2014 р. декларацію про
майно, доходи, витрати і зобов'язання
фінансового характеру за 2014 рік з 01.01.
по 26.09.2014 р. та підпис на даній
декларації та дата проставлені нею
особисто.

Суд звертає увагу, що позивачем 26.09.2014 р.
заповнювалася декларація про майно,
доходи, витрати і зобов'язання
фінансового характеру за 2014 рік, що не
заперечувалося в судовому засіданні,
та в свою чергу свідчить в розумінні ч. 2
ст. 12 вищезазначеного закону, що
позивач був обізнаний про його
звільнення, оскільки згідно Закону
України "Про засади запобігання і
протидії корупції" та Податкового
кодексу України передбачено, що
декларація про майно, доходи, витрати і
зобов'язання фінансового характеру за
минулий рік, в даному випадку за 2014 рік,
повинна подаватися державними
службовцями в 2015 році, а не в вересні 2014
року.

Також судом встановлено, що 29.09.2014 р.
позивач отримала трудову книжку і
поставила підпис про це у відповідному
журналі 26.09.2014 р.

В частині твердження позивача, що заяву
про звільнення вона написала під
тиском, суд зазначає, що відповідно до
ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених ст. 72 цього
Кодексу.

Суд звертає увагу, що позивачем не
надано жодного доказу на підтвердження
тиску та погроз на її адресу.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що позивачем було подано заяви до
правоохоронних органів про тиск та
підробку документів (заяву про
звільнення від 26.09.2014 р.), а отже, суд
приходить до висновку, що твердження
позивачки, що заяву про звільнення вона
писала під тиском є необґрунтованим.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» № 9 від 6
листопада 1992 року, з наступними
змінами, передбачено, що судам
необхідно мати на увазі, що при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за
згодою сторін) договір припиняється в
строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника. Сама по собі згода
власника або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника (ст.
38 КЗпП України).

Так, для розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк, з
ініціативи працівника необхідна
наявність домовленості сторін про
строк звільнення.

Якщо працівник у своїй заяві не вказав
причин, що свідчать про неможливість
продовження роботи, звільнення не може
відбутися раніше настання
двотижневого строку, наданого
працівникові для письмового
попередження власника або
уповноваженого ним органу. Таке
положення зумовлене тим, що після
закінчення зазначеного терміну
працівник може залишитися на роботі й
не вимагати розірвання трудового
договору.

При цьому, слід акцентувати увагу на
тому, що працівникові надається
безумовне право на відмову від раніше
поданої ним заяви про звільнення за
власним бажанням протягом
двотижневого строку і власник або
уповноважений ним орган не має права
звільняти таку особу до закінчення
строку попередження.

Окремо слід зазначити, що закон не
встановлює обов'язкової форми відмови
працівника від раніше поданої заяви
про звільнення, чим наділяє працівника
дискреційними повноваженнями, тобто
правом на власний розсуд обирати
спосіб доведення своєї волі до відома
власника або уповноваженого ним
органу.

Отже, нормами чинного законодавства
чітко передбачено право працівника на
відкликання заяви про звільнення до
закінчення двотижневого строку шляхом
подання такої заяви власникові або
уповноваженому ним органу. Звільнення
працівника раніше спливу двотижневого
строку є протиправним, крім випадків,
коли працівником вказується у заяві
бажана дата звільнення.

Суд вважає дату звільнення погодженою
сторонами, оскільки згідно заяви та
декларації за 2014 р. розпорядження
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації від 26.09.2014
№397-к «Про звільнення ОСОБА_1»
зазначено, що датою звільнення за
згодою сторін слід вважати 26.09.2014 р.

В матеріалах справи відсутні докази
які б підтверджували, що позивачу не
було відомо про дату звільнення (ні під
час написання заяви про звільнення, ні
під час отримання розрахунку та
трудової книжки), таких доказів зі
сторони позивача відповідачам не
надходило.

Анулювання домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим органом щодо звільнення
працівника з підстави, передбаченої п. 1
ч. 1 ст. 36 КЗпП України, можливе лише при
взаємній згоді власника підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом та
працівника.

Такий висновок міститься і в постанові
Верховного Суду України від 15.10.2013 р.
№ 21-320а13.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що зі сторони позивача та
відповідача - 1 висловлювалась
ініціативи щодо анулювання раніше
досягнутої домовленості про
звільнення позивача.

Отже, однією з ознак, характерних для
звільнення за згодою сторін є
відсутність зобов'язань сторін
виконувати будь-які процесуальні дії
одна стосовно іншої у вигляді
попередження, зобов'язання щодо
працевлаштування, подання, погодження
звільнення з відповідним органом тощо.

З огляду на викладене, суд вважає, що
фактично трудовий договір був
припинений у строк, погоджений обома
сторонами договору.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить
до висновку, що у випадку звільнення
ОСОБА_1 існувало вільне волевиявлення
та домовленість між сторонами
трудового договору про звільнення,
було визначено строк припинення
трудового договору, позивач не
заперечував проти свого звільнення з
26.09.2014 р., інших заяв, зокрема, відмови
від раніше поданої ним заяви до
відповідача - 1 не подавалось.

Згідно Журналу виходу на роботу, що
ведеться у Управлінні освіти
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації, позивач на
фактичне місце роботи 29.09.2014 р. не
з'явився.

Враховуючи, що судом визнано
правомірність оскаржуваного наказу, то
інші вимоги, які є похідними від
зазначеної, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що позивачем не доведено
обставини в обґрунтування заявлених
позовних вимог, а тому позовні вимоги
не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, керуючись
статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства та може
бути оскаржена в апеляційному порядку
повністю або частково за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України,
шляхом подання через суд першої
інстанції апеляційної скарги.

Суддя
І.О. Іщук

Повний текст постанови виготовлено
23.12.2014 р.