Справа № 820/18325/14
Суддя: Бездітко Д.В.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

23 грудня 2014 р.
№ 820/18325/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого - Судді Бездітка Д.В.,

при секретарі судового засідання -
Ділбарян А.О.,

за участю: представників позивача -
Литвиненко О.В., Войтенко В.В.,

представника відповідача - Ковальчук
Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
окружного адміністративного суду
адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми "Старк"

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю виробничо-комерційна
фірма "Старк", звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
відповідача, Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів, в якому просить
суд визнати протиправним та повністю
скасувати податкові
повідомлення-рішення Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів за № від
31.10.2014 року щодо визначення
(донарахування) податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
сумі 102,0 грн. , з яких основний платіж -
68,0 грн., штрафна (фінансова) санкція - 34,0
грн. та № від 31.10.2014 року, яким
позивачу визначено (донараховано) суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 384061,50 грн., з
яких основний платіж - 256041,0 грн.,
штрафна (фінансова) санкція - 128020,50 грн.

Свій позов позивач обґрунтував тим, що
при проведенні перевірки
контроллюючим органом та при
оформленні її результатів мало місце
не дотримання вимог податкового
законодавства, висновки акту перевірки
є неправомірними, а оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
прийняті з порушенням норм діючого
законодавства України, що є підставою
для їх скасування.

Представники позивача в судовому
засіданні підтримали позовні вимоги в
повному обсязі з підстав зазначених у
позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав та
просив в їх задоволенні відмовити
через безпідставність. Згідно наданих
до суду письмових заперечень пояснив,
що оскаржувані в даній справі
податкові повідомлення-рішення №
від 31.10.2014 року та № від 31.10.2014 року
є законними та обґрунтованими,
винесеними відповідно до чинного
законодавства, а позовні вимоги
позивача є безпідставними та
необґрунтованими.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши
доводи позову, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, суд вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ТОВ
ВКФ «Старк» ()
зареєстровано 14.04.2000 року
Шевченківською районною державною
адміністрацією Харківської області.

Судом встановлено, що Спеціалізованою
державною податковою інспекцією з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів на підставі
направлень на перевірку від 10.10.2014 року
№ 701, 702 та згідно п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78
Податкового кодексу України проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку Товариства з обмеженою
відповідальністю виробничо -
комерційної фірми «Старк», код за
з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинах: по податку на додану
вартість з ТОВ «Укр Енерго Холдінг»
() за січень - березень 2014
року, ТОВ «Енергорезерв» () за червень 2012 р. та податку на
прибуток за 2012-2013 р.р., за результатами
якої складено акт від 22.10.2014 року №
307/28-09-47-08/30926071.

У вказаному акті перевірки містяться
висновки про порушення Товариством з
обмеженою відповідальністю виробничо
- комерційною фірмою «Старк»:

- п. 198.1, п. 198.2, п.198.3, п. 198.6 ст 198, абз. «и» п.
201.1 ст 201 Податкового кодексу України
від 02.12.2010 р. № 2755-VI, із змінами і
доповненнями, безпідставно завищено
суму податкового кредиту у розмірі
256041,0 грн., в т.ч.: за червень 2012 р. - 700,0
грн., за січень 2014 р. - 118615,0 грн., за
березень 2014 р. 136726,0 грн., що призвело до
заниження податку на додану вартість
до сплати в бюджет в порушення п.200.1 ст.
200 ПК України на загальну суму 256041,0 грн.,
в т.ч. за червень 2012 р. - 700,0 грн., за
січень 2014 р. - 118615,0 грн., за березень 2014 р.
136726,0 грн.;

- п. 138.1, п.138.8 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України від 02.12.2010
р. № 2755-VI, із змінами і доповненнями,
завищено витрати на загальну суму 346,0
грн., у т.ч. у 2012 р. на суму 115,0 грн., у 2013 р.
на суму 231,0 грн., що призвело до
заниження податку на прибуток
підприємств на загальну суму 68,0 грн., у
т.ч. у 2012 р. на суму 24,0 грн., у 2013 р. на суму
44,0 грн.

На підставі висновків акту перевірки №
307/28-09-47-08/30926071, відповідачем винесено
податкові повідомлення - рішення:

- № від 31.10.2014 р., яким ТОВ ВКФ
«Старк» збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 384061,50 грн., в т.ч. за
основним платежем 256041,0 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 128020,50
грн.;

- № від 31.10.2014 р., яким ТОВ ВКФ
«Старк» збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 102,0 грн., в т.ч. за основним
платежем 68,0 грн., за штрафними (
фінансовими) санкціями 34,0 грн.

Доходячи висновку про завищення
позивачем податкового кредиту, а саме
зайвого включення ТОВ ВКФ «Старк» суми
в ПДВ в розмірі 256041,0 грн., в т.ч.: по
господарським взаємовідносинам з ТОВ
«Егергорезерв» за червень 2012 р. - 700,0
грн., по господарським
взаємовідносинам з ТОВ «Укр Енерго
Холдінг» 255341,0 грн., у т.ч. за січень 2014 р.
- 118615,0 грн., за березень 2014 р.-136726,0 грн.
відповідач виходив з того, що наявність
господарських взаємовідносин між
підприємствами не підтверджується
результатами перевірок контрагентів
позивача ТОВ «Егергорезерв» та ТОВ
«Укр Енерго Холдінг».

Таким чином, фактичною підставою для
відображення в акті порушення
позивачем норм податкового
законодавства слугували висновки
актів № 488/3-22-08/38038769 від 18.06.2014 року ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва «Про
результати виїзної позапланової
перевірки ТОВ «Укр Енерго Холдінг» () з питань визначення
повноти нарахування та своєчасності
сплати податків по взаємовідносинам із
ТОВ «Євро - Тек 2011» () за
період з 01.01.2012 р. по 31.04.2014 р.» та №
237/20-38-22-01-04/31642172 від 28.01.2014 року
Основ'янської ОДПІ м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області «Про результати
позапланової виїзної документальної
перевірки ТОВ «Енергорезерв»
(податковий номер 31642172) з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012 року по 14.01.2014 року.

Також в основу висновків акту
перевірки полягло порушення, на думку
податкового органу, абз. «и» п.201.1 ст.201
ПК України при вчиненні правочину між
позивачем та ТОВ «Енергорезерв», а
саме: податкова накладна № 28 від 28.06.2012
року не відповідала законним вимогам в
частині визначення її обов'язкових
реквізитів, виду цивільно - правового
договору, зазначено «договір
поставки», тоді як підприємством
жодного договору не було надано,
натомість повідомлено про укладення
договору на надання послуг в усній
формі, а підставою для здійснення
господарської операції слугував
рахунок - фактура № СФ-0000095 від 27.06.2012
року, а отже відсутності реального
здійснення такого правочину та
безпідставності включення відповідних
сум до складу податкового кредиту за
перевіряємий період.

Жодних інших мотивів Спеціалізованою
державною податковою інспекцією з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів в основу спірних
рішень не покладено.

Перевіряючи вказані в акті перевірки
висновки відповідача і винесені на їх
підставі спірні правові акти
індивідуальної дії на відповідність
вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд
приходить до наступних висновків.

Контролюючим органом під час
проведення перевірки встановлено, що в
перевіряємий період підприємство
позивача мало господарські
взаємовідносини з ТОВ «Укр Енерго
Холдінг» ( ) та ТОВ
«Енергорезерв» ( ).

Щодо господарських взаємовідносин
позивача з ТОВ «Укр Енерго Холдінг»
(), суд зазначає
наступне.

Між ТОВ «Укр Енерго Холдінг» та ТОВ ВКФ
«Старк» 27.08.2012 року укладено договір №
Г-12/105 на постачання природного газу (т.1
а.с.163-164), за умовами якого постачальник
зобов'язується надавати у власність
покупцю в 2012 році природний газ, а також
надавати послуги стосовно
забезпечення поставки природного газу,
а покупець зобов'язується оплачувати
вартість прийнятого обсягу газу та
вартість наданих послуг на умовах
цього договору. (п.1.1. Договору).

Також, до даного договору сторонами
було укладено додаткову угоду №1 від
03.12.2012 року (т.1 а.с.165) щодо обсягу товару
та умов набрання чинності договору.

Відповідно до п.3.1, п.3.2 Договору
Постачальник передає Газ Покупцеві на
комерційних вузлах обліку Газу, що
постачається Споживачам. Кількість
газу, поставленого Покупцю,
закріплюються щомісячними актами
приймання - передачі газу, в яких
визначається фактичний обсяг
спожитого газу і які підписуються
повноважними представниками
Постачальника і Покупця.

На підтвердження реальності
здійснення господарських операцій, що
були проведені в межах правочину
представник позивача надав до суду:
акти приймання-передачі природного
газу № 953 від 30.11.2013 року на суму 489296,79
грн. (у т.ч. ПДВ 81549,47 грн.), № 1070 від 31.12.2013
року на суму 382225,66 грн. (у т.ч. ПДВ 63704,28
грн.), № 47 від 31.01.2014 року на суму 314205,96
грн.(у т.ч. ПДВ 52367,66 грн.), № 168 від 28.02.2014
року на суму 400661,94 грн. (у т.ч. ПДВ 66776,99
грн.) (т.1 а.с.172-175), згідно яких
постачальник передав у власність
покупця, а покупець прийняв 115,673 м3; 90,28
м3; 82,462 м3 та 105,152 м3 природного газу.

На підставі актів приймання - передачі
природного газу виписані податкові
накладні №140 від 19.12.2013 року на суму
134500,0 грн. (ПДВ 22416,67 грн.), №171 від 22.01.2014
року на суму 381031,20 грн. (ПДВ 63505,20 грн.), №
232 від 27.02.2014 року на суму 304824,96 грн. (ПДВ
50804,16 грн.), № 343 від 30.11.2013 року на суму
265410,66 грн. (ПДВ 44235,11 грн.), № 9 від 02.12.2013
року на суму 234589,34 грн. (ПДВ 39098,22 грн.) (т.1
а.с.166-171).

Розрахунки ТОВ ВКФ «Старк» за
отриманий газ проводились у
безготівковій формі, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи виписками банку за 02.12.2013 року,
19.12.2013 року, 25.12.2013 року, 22.01.2014 року та
27.02.2014 року згідно рахунків на оплату №
683 від 22.11.2013р., № 764 від 18.12.2014 р., № 30 від
15.01.2014 р., № 160 від 26.02.2014 р. (т.1 а.с.176-194).

Відповідно до п. 4.1 Договору кількість
газу, яка подається покупцеві,
визначається по
контрольно-вимірювальних приладах, що
встановлені у Споживачів.

Як встановлено судом, таким
контрольно-вимірювальним приладом
(комерційним вузлом обліку газу) по ТОВ
ВКФ «Старк» у визначеному періоді
поставки та транспортування
природного газу є обчислювач об'єму
газу Універсал 02. Документальні
підтвердження наявності та
функціонування зазначеного
обчислювача у позивача, а саме -
видаткова накладна №РН-0000483 від 26.07.2013
року, накладна-вимога №ССТ00001526 та акт
обстеження стану засобів вимірювання
та обліку витрат природного газу від
29.08.2013 року долучені представником
позивача до матеріалів справи.

Крім того, на підтвердження
економічної обґрунтованості укладеної
угоди та з приводу транспортування та
подальшого використання природного
газу у власній господарській
діяльності підприємства позивача, в
рамках виконання договору від 27.08.2012 р.
№ Г-12/105, ТОВ ВКФ «Старк» було укладено
угоди по транзиту природного газу:
договір № 09Т-ПРФ 425-2013 від 01.01.2013 року,
укладений з Куп'янською філією ПАТ
«Харківгаз» щодо транзиту
газорозподільними мережами (т.1 а.с. 65-68)
та договір № 8443 від 12.12.2011 року,
укладений з ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» щодо
транзиту магістральними
трубопроводами (т.1 а.с. 195-200).

Окрім того, відповідачем а ні в акті
перевірки, а ні під час розгляду справи
не ставиться під сумнів факт наявності
природного газу, його транспортування
за договорами, укладеними між
позивачем та Куп'янською філією ПАТ
«Харківгаз», ПАТ «УКРТРАНСГАЗ».
Податкові зобов'язання, що сплачені
позивачем у визначений період у зв'язку
з реалізацією готової продукції
зараховані, і порушень саме в згаданих
питаннях не встановлено.

Щодо господарських взаємовідносин
позивача з ТОВ «Енергорезерв» (), суд зазначає наступне.

Між ТОВ ВКФ «Старк» та ТОВ
«Енергорезерв» було укладено усний
договір про надання послуг з ремонту
турбокомпресора ТК-18 - запчастини
тепловозу ТГМ-4 з відстрочкою платежу.

На підтвердження реальності
здійснення господарської операції, а
саме надання послуг з ремонту, що були
проведені в межах правочину
представник позивача надав до суду:
рахунок - фактуру №СФ-0000095 27.06.2012 року на
оплату наданих послуг (т.1 а.с.89), акт
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
від 28.06.2012 року, підписаний сторонами
(т.1 а.с.88) та податкову накладну № 28 від
28.06.2012 року (т.1 а.с.87).

Суд звертає увагу на наявність
договору оренди обладнання - тепловозу
ТГМ-4 №1/1-О від 01.06.2012 року, укладеного
між ПП «Оліс» та позивачем (т.2 а.с.17),
згідно якого орендодавець передає, а
орендар бере в тимчасове користування
обладнання - тепловоз ТГМ-4.

Розділом 6 вказаного договору
визначено право позивача на здійснення
ремонту та термічного обслуговування
орендованого майна.

Існування у позивача зазначеного майна
підтверджує економічну доцільність
укладеної угоди з ремонту
турбокомпресора ТК-18.

Реальність вчинення правочину
підтверджується наявністю первинної
документації, яка зазначена вище, а
також службовою запискою технічного
директора підприємства позивача про
неполадки в роботі обладнання та
падіння потужності тяги тепловозу. (т.2
а.с.13).

Щодо твердження податкового органу на
порушення абз. «и» п.201.1 ст.201 суд
зазначає, що воно саме по собі не
призводить до неможливості
ідентифікації факту та змісту
господарської операції, за умови
належного заповнення інших реквізитів
податкової накладної не тягне за собою
втрати нею статусу належного
податкового документа, а факт
наявності в зазначеній накладній № 28
від 28.06.2012 року у графі вид цивільно -
правового договору даних «договір
поставки» без наявності договору у
формі єдиного документу відповідно до
ст.181 ГК України не є відсутністю самого
договору, як домовленості двох або
більше сторін, спрямованої на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідна правова позиція викладена в
ухвалі ВАС України від 22.10.2013 року у
справі № 2а-14640/12/2670.

Оцінивши перелічені первинні
документи за правилами ст.86 КАС
України, суд зазначає, що зміст
оглянутих документів містить назву
документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції;
особистий підпис особи, яка брала
участь у здійсненні господарської
операції; первинні документи виписані
реально існуючими суб'єктами права.

За таких обставин, суд доходить
висновку, що оглянуті документи не
мають дефектів форми, змісту або
походження, котрі в силу ст.9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», ст. 44
Податкового кодексу України, п. 2.4
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704, спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості, призвели до зміни в
структурі активів платника податків, а
відтак сприймаються судом як належні
та допустимі докази реальності
вчинення господарських операцій.

Суд зазначає, що у ході розгляду справи
відповідачем за правилами ч. 2 ст.71 КАС
України не спростовано достовірності
відомостей цих первинних документів.

Таким чином, згадані договори та
переліченні первинні документи
визнаються судом належними та
допустимими доказами наявності між
позивачем та контрагентами позивача
факту вчинення правочинів в розумінні
ст.202 Цивільного кодексу України.

Витребувані судом на виконання вимог
ст.11 КАС України та приєднані до справи
документи, а саме: банківські виписки
та рахунки на оплату засвідчують факт
виконання позивачем зобов'язань за
спірними правочинами шляхом
перерахування безготівкових грошових
коштів, що означає втрату позивачем
права власності на ці кошти. Доказів
повернення цих коштів до позивача,
наявності у позивача та його
контрагента спільного інтересу щодо їх
отримання позивачем (що могло б мати
місце в разі пов'язаності цих осіб), до
матеріалів справи суб'єктом владних
повноважень не подано. За правилами
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» операція по списанню коштів з
банківських рахунків платника податку
призводить до зміни стану та структури
активів і зобов'язань такого платника.
Отже, приєднані до справи документи про
оплату послуг визнаються судом
належними та допустимими доказами
реальності вчинених між позивачем та
контрагентом позивача господарських
операцій.

У ході розгляду справи судом
встановлено, що жодних зауважень чи
претензій до правоздатності і
дієздатності юридичних осіб, які є
сторонами спірних правочинів, до
правового статусу сторін договорів як
платників ПДВ, відповідності спірних
правочинів вимогам закону, належності
складання первинних документів за
спірним правочином ДПІ, ані при
проведенні перевірки, ані в ході
судового розгляду з боку відповідача
не має.

Розглянувши матеріали справи, суд з
дослідженого акту перевірки від 22.10.2014
року № 307/28-09-47-08/30926071 встановив, що
фактичною підставою для відображення в
акті порушення позивачем норм
податкового законодавства, як вже
зазначалось вище, слугували висновки
актів перевірок:

- № 488/3-22-08/38038769 від 18.06.2014 року ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва «Про
результати виїзної позапланової
перевірки ТОВ «Укр Енерго Холдінг» (
) з питань визначення
повноти нарахування та своєчасності
сплати податків по взаємовідносинам із
ТОВ «Євро - Тек 2011» () за
період з 01.01.2012 р. по 31.04.2014 р.»;

- № 237/20-38-22-01-04/31642172 від 28.01.2014 року
Основ'янської ОДПІ м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області «Про результати
позапланової виїзної документальної
перевірки ТОВ «Енергорезерв»
(податковий номер 31642172) з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012 року по 14.01.2014 року".

В силу приписів ПК України акт
перевірки, складений органом державної
податкової служби України відносно
платника податків не є беззаперечним
та безумовним доказом вчинення
порушень контрагентами такого
платника, за умови доведеності
платником реальності вчинення
господарської операції. При
дослідженні факту здійснення
господарської операцій оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. З урахуванням
викладеного, суд наголошує, що з огляду
на реальний характер операції, за
наслідком виконання якої позивачем був
сформований оспорюваний податковий
кредит, порушення контрагентами правил
здійснення податкової дисципліни та
господарської діяльності (як-от
відсутність за місцем реєстрації,
несплата податків та зборів у
необхідному розмірі тощо) не може бути
підставою для позбавлення платника
(позивача у справі) права на отримання
податкової вигоди за умови відсутності
доказів недобросовісності такого
платника.

Суд також зазначає, що в силу положень
Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами права
зі статусом юридичної особи, а відтак
за змістом Податкового кодексу України
позивач та контрагент позивача є
окремими платниками податку на додану
вартість. За таких обставин, межі
юридичної відповідальності кожного
платника ПДВ, яка (слід розуміти -
відповідальність) відповідно до ст.61
Конституції України має
індивідуальний характер, поширюються
на діяння, що визнаються законом
протиправними та були вчинені саме цим
платником. Притягнення суб'єкта права
до юридичної відповідальності за
діяння, що було вчинено іншою особою,
згідно з законом є неможливим.

Слушність наведеного висновку
окружного адміністративного суду
підтверджується правозастосовною
практикою Європейського Суду з прав
людини (рішення від 22.01.2009 р. у справі
"БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява №
3991/03), а також правозастосовчою
практикою Верховного Суду України
(постанова від 09.09.2008р. у справі
№21-500во08, постанова від 01.06.2010р. у справі
№ 21-573во10, постанова від 31.01.2011р. у
справі за позовом ЗАТ "Мукачівський
лісокомбінат" до Мукачівської ОДПІ про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, постанова від
31.01.2011р. у справі за позовом ТОВ "Фірма
"ВІК" до ДПІ у м. Херсоні про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень), врахування якої
при відправленні правосуддя є
обов'язковим в силу приписів ст.244-2 КАС
України.

У зв'язку з викладеним, суд зазначає, що
згідно з п. 44.1. ст.41 Податкового кодексу
України для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216
Цивільного кодексу України, платники
податків мають право вносити
відповідні зміни до податкової
звітності у порядку, визначеному
статтею 50 цього Кодексу.

Суд зазначає, що належними та
допустимими в розумінні ст.124
Конституції України, ст. 70 КАС України
доказами факту вчинення платником
податків нікчемного правочину або
факту відображення в обліку показників
господарських операцій, які в
дійсності не відбулись, можуть бути або
обвинувальний вирок суду по
кримінальній справі (бо діяння
платника податків по протиправному
заволодінню майном іншої особи або
ухиленню від сплати податків, тобто
вчинення нікчемного правочину, є
об'єктивною стороною злочинів,
передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК
України), або рішення суду у справі про
стягнення одержаного за нікчемним
правочином (бо наслідком вчинення
платником податків нікчемного
правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250
Господарського кодексу України є
застосування конфіскаційного заходу у
вигляді стягнення одержаного за
нікчемним правочином), або рішення суду
про визнання правочину недійсним (бо
відповідно до ч.3 ст. 228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави і суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Проте, у ході розгляду справи
відповідачем не подано до суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
відносно посадових (службових) осіб
платника податків або за викладеними в
акті фактами діяльності платника
податків, наявності обвинувального
вироку суду, рішення суду про стягнення
одержаного за нікчемним правочином,
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198. Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій,
зокрема, з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу
України визначено, що датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

При цьому за правилами п.198.3. ст.198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

За змістом п.198.6. ст.198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.198.4. ст.198 Податкового
кодексу України передбачено, що якщо
платник податку придбає (виготовляє)
товари/послуги та необоротні активи,
які призначаються для їх використання
в операціях, що не є об'єктом
оподаткування або звільняються від
оподаткування, то суми податку,
сплачені (нараховані) у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
відносяться до податкового кредиту
зазначеного платника.

Отже, як вбачається з матеріалів
справи, позивач та його контрагенти
належним чином оформили договірні
правовідносини та на виконання вимог
податкового законодавства оформили
первинні документи податкової та
бухгалтерської звітності.

Таким чином, позивачем виконані всі
умови для формування податкового
кредиту по господарським операціям,
при цьому, ТОВ «Укр Енерго Холдінг» та
ТОВ «Енергорезерв» були офіційно
зареєстровані платниками ПДВ на час
здійснення господарських операцій та
мали право складання податкових
накладних. Суд звертає увагу на те, що
податкові накладні відповідають
вимогам закріпленими в ст.201
Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст.134
Податкового Кодексу України об'єктом
оподаткування є прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135 - 137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138 - 143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат,
визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

Згідно з п. 138.4 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, що формують
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг, крім
нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з п. 138.8, п. 138.6 ст. 138 Податкового
кодексу України собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну). Собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу.

З матеріалів справи встановлено, що
первинні документи бухгалтерського та
податкового обліку позивача, які
надані ним в підтвердження формування
валових витрат відповідають вимогам
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», виписані підприємствами, які
станом на момент виникнення спірних
правовідносин були платниками податку
на прибуток, що не заперечується
відповідачем, під час здійснення
господарських операцій перебували на
обліку в органах державної податкової
служби.

Доказів зворотнього судовим розглядом
справи не встановлено і актом
перевірки не заперечуються та не
спростовано.

Чинне податкове законодавство не
ставить в залежність право позивача на
формування валових витрат від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати контрагентом податку
до бюджету. Питання формування валових
витрат поширюється тільки на окремо
взятого платника податків і не ставить
цей факт у залежність від розрахунку з
бюджетом третіх осіб.

В даному випадку виконання угод між
позивачем та його контрагентами
підтверджується первинними
документами які містяться в матеріалах
справи, отже, суд робить висновок, що
витрати з придбання товарів та послуг у
ТОВ «Укр Енерго Холдінг» та ТОВ
«Енергорезерв» вірно віднесені
позивачем до валових витрат.

Відповідно до п.180.1 ст.180 Податкового
кодексу України, для цілей
оподаткування платником податку є
будь-яка особа, що провадить або планує
провадити господарську діяльність і
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник податку у порядку,
визначеному статтею 183 цього розділу.

Виходячи з приписів Податкового
кодексу України відповідальність за
порушення вимог чинного законодавства
несе саме платник податку.

Таким чином, відповідач фактично
застосував до позивача негативні
наслідки, які є результатом дій
(бездіяльності) інших юридичних осіб.

З огляду на положення ст.71 КАС України
та беручи до уваги приписи п. 4.1 ст.4
Податкового кодексу України, котрими
встановлена презумпція правомірності
рішень платника податків, суд доходить
до висновку, що поданих суб'єктом
владних повноважень доказів є явно
недостатньо для висновку про
правомірність спірних податкових
повідомлень - рішень.

Статтею 86 КАС України передбачено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не
мають для суду наперед встановленої
сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності (ч.3 ст.86).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідачем не надано, а судом не
встановлено доказів на підтвердження
викладених в акті перевірки висновків
про порушення позивачем вимог
законодавства, чинного на час
виникнення спірних правовідносин. За
таких умов, факти, вказані в акті
перевірки від 22.10.2014 року №
307/28-09-47-08/30926071 щодо порушення позивачем
вимог чинного законодавства, слід
вважати недоведеними.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта
владних повноважень мають бути
законними та обґрунтованими,
прийнятими чи вчиненими в межах
наданих повноважень, мати під собою
конкретні об'єктивні факти, на підставі
яких його ухвалено або вчинено, а суд,
відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, перевіряє чи прийнято
такі рішення на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
використанням повноважень з метою, з
якою це повноваження надано,
обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення, безсторонньо
(неупереджено), добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації,
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення,
з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення, своєчасно,
тобто протягом розумного строку. Також
рішення суб'єкта владних повноважень
на може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на це, суд дійшов до висновку,
що податкові повідомлення-рішення
№ від 31.10.2014 року та № від
31.10.2014 року підлягають скасуванню в
повному обсязі, а позовні вимоги
позивача в цій частині підлягають
задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про
визнання протиправними податкових
повідомлень-рішень Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів за № від
31.10.2014 року щодо визначення
(донарахування) податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
сумі 102,0 грн. , з яких основний платіж -
68,0 грн., штрафна (фінансова) санкція - 34,0
грн. та № від 31.10.2014 року, яким
позивачу визначено (донараховано) суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 384061,50 грн., з
яких основний платіж - 256041,0 грн.,
штрафна (фінансова) санкція - 128020,50 грн.,
суд зазначає наступне.

Вимоги про визнання протиправним та
скасування рішення суб'єкта владних
повноважень є однорідними позовними
вимогами та передбачають один і той
самий спосіб захисту прав позивача. Суд
звертає увагу на те, що поняття
скасування податкового
повідомлення-рішення передбачає, тим
самим, визнання його протиправним. Отже
щодо позовних вимог про визнання
протиправними податкових
повідомлень-рішень Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів за № від
31.10.2014 року та № від 31.10.2014 року
слід відмовити, оскільки дана позовна
вимога є похідною.

Крім того, суд зазначає, що відповідно
до положень ст. 105 КАС України
адміністративний позов може містити
вимоги про скасування або визнання
нечинним рішення відповідача - суб'єкта
владних повноважень повністю чи
окремих його положень.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 160,161,162,163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
виробничо-комерційної фірми "Старк" до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень - задовольнити
частково.

Скасувати податкові
повідомлення-рішення Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів за № від
31.10.2014 року щодо визначення
(донарахування) податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
сумі 102,0 грн. (сто дві гривні 00 копійок),
з яких основний платіж - 68,0 грн.
(шістдесят вісім гривень 00 копійок),
штрафна (фінансова) санкція - 34,0 грн.
(тридцять чотири гривні 00 копійок) та
№ від 31.10.2014 року, яким позивачу
визначено (донараховано) суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 384061,50 грн.
(триста вісімдесят чотири тисячі
шістдесят одна гривня 50 копійок), з яких
основний платіж - 256041,0 грн. (двісті
п'ятдесят шість тисяч сорок одна гривня
00 копійок), штрафна (фінансова) санкція -
128020,50 грн. (сто двадцять вісім тисяч
двадцять гривень 50 копійок).

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю
виробничо-комерційної фірми "Старк"
() сплачений при поданні
позову судовий збір в розмірі 487.20 грн.
(чотириста вісімдесят сім гривень 20
копійок).

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо
інше не встановлено КАС України,
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
встановленого цим Кодексом, якщо таку
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 29
грудня 2014 року.

Суддя
Д.В. Бездітко