Справа № 817/3382/14
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2014-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3382/14

28 листопада 2014 року 16год. 45хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Сало А.Б. за участю
секретаря судового засідання Школяр
О.І. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: представник Каленюк О.А.,

відповідача: представник Мартинчук
К.Ю., Луцук О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

Державного підприємства "Бурштин
України"

до Державної фінансової інспекції в
Рівненській області про
визнання нечинними та скасування
пунктів 3, 4, 6, 9 вимоги №17-07-17/7207 від
10.09.2014 , -ВСТАНОВИВ :

Державне підприємство «Бурштин
України» (далі - ДП «Бурштин України»)
звернулося до суду з позовом до
Державної фінансової інспекції в
Рівненській області (далі ДФІ в
Рівненській області) про визнання
нечинними та скасування пунктів 3, 4, 6, 9
вимоги №17-07-17/7207 від 10.09.2014 року.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав повністю з
підстав, викладених в позовній заяві. В
обґрунтування позову зазначив, що не
погоджується з окремими положення
вимог про усунення виявлених ревізією
порушень від 10.09.2014 за №17-07-17/7207, вважає
неправомірними та безпідставними такі
пункти вимог: пункт 3 вимог про
здійснення доплати за розширення зони
обслуговування; пункт 3 вимог про заве
нарахування та виплати заробітної
плати за час відпусток працівникам ДП
"Бурштин України"; пункт 4 вимог про
порушення при виплаті одноразового
заохочення; пункт 6 вимог про
безпідставне покриття за рахунок
коштів підприємства витрат сторонніх
осіб; пункт 9 про проведення покриття
видатків за рахунок власних коштів за
спожиту електроенергію сторонньою
юридичною особою. Зазначив, що жодних
умов пов'язаних з наявністю вакантних
посад при доплаті за розширення зони
обслуговування законодавством не
передбачено, у зв'язку з чим вважає п.3
вимоги бепідставним. Також пояснив, що
на підставі колективного договору
працівникам підприємства позивачем
виплачено одноразове заохочення за
проявлення ініціативи в провадженні
заходів, направлених на досягнення
високих показників ефективності
виробництва і якості продукції. Вказав,
що з метою створення відповідних умов
як для керівного складу так і для
контролюючих органів, позивачем було
укладено договір найму (оренди)
житлового приміщення, а тому п.6 вимоги
є необґрунтованим. Щодо п.9 вимог
зазначив, що в результаті
домовленостей позивача з ПАТ «ВТБ
Банк» вартість спожитої
електроенергії банкоматом останнього
була врахована при проведенні
розрахунків між ДП «Бурштин України»
та ПАТ «ВТБ Банк» по договору про
реалізацію зарплатного проекту від
25.11.2010. З таких підстав просив суд
задовольнити позовні вимоги повністю.

Представники відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали,
подали письмові заперечення на позовну
заяву (а.с.22-30). В обґрунтування
заперечень пояснили, що ДФІ в
Рівненській області проведено планову
ревізію фінансово-господарської
діяльності ДП «Бурштин України» за
період з 01.07.2012 року по 31.05.2014 року, за
результатами якої складено акт від
27.08.2014 року за №17-07-06/239. Зазначили, що
ревізією виявлено, що в результаті
допущених порушень при встановленні
доплати за розширену зону
обслуговування трьом працівникам
зайво нараховано та виплачено коштів
на загальну суму 10296,21 грн. та здійснено
зайве відрахування єдиного
соціального внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 3829,15 грн.
Також стверджували, що позивачем
безпідставно здійснено нарахування і
виплата премії в сумі 2800 грн. та
відрахування єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 1041,32 грн.
Звернули увагу, що перерахування
коштів за період з 01.07.2012 року по 31.12.2012
року в сумі 4273,55 для фізичної особи
(громадянина) ОСОБА_4, призвело до
покриття витрат працівника
підприємства за найм однокімнатної
квартири, що суперечить меті
здійснення господарської діяльності.
Крім того, повідомили, що ревізією
встановлено, що підприємству нанесені
прямі збитки за період з 01.07.2012 року по
31.05.2014 року в сумі 3869,20 грн. внаслідок не
укладення договірних зобов'язань
(внесення змін), покриття витрат
сторонньої юридичної особи, взяття
додаткових безоплатних зобов'язань та
без відповідного віднесення витрат на
розрахунки з ПАТ «ВТБ Банк». За таких
обставин, просили в задоволенні позові
відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі
обставини адміністративної справи в їх
сукупності, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
доказами, судом встановлено наступне.

В період з 26.06.2014 року 27.08.2014 року
відповідно до доручення Міністерства
фінансів України від 08.04.2014 року
№31-13030-09-10/7708, листа Держфінінспекції
України від 10.04.2014 року №07-18/399 та п.1.1.5.2
Плану контрольно-ревізійної роботи
Держфінспекції в Рівненській області
на ІІ квартал 2014 року, на підставі
направлення на проведення ревізії від
09.07.2014 №823 посадовими особами ДФІ в
Рівненській області проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності ДП
«Бурштин України» за період з 01.07.2012
року по 31.05.2014 року, за результатами
якої складено акт ревізії №17-07-06/293 від
27.08.2014 року (а.с.97-125).

10.09.2014 року відповідачем прийнято
вимогу про усунення виявлених ревізією
порушень фінансової дисципліни, в якій,
зокрема, зазначено:

- п.3 вимоги: всупереч ст.ст. 5, 9 Закону
України «Про Колективні договори і
угоди» від 01.07.1993 року №3356-ХІУ, із
змінами, Галузевій угоді на 2011 - 2013 роки
(Додаток 9), п. 5.11 Розділу 5 «Оплата і
нормування праці» Колективного
договору на 2011-2012 роки (Додаток № 8), п.
5.15 Розділу 5 «Оплата і нормування
праці» Колективного договору на 2013-2014
роки (Додаток № 9), при відсутності в
штатних розписах за 2012, 2013, 2014 роки
вакантних посад 3-м працівникам
Підприємства (ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7)
здійснено доплату за розширення зони
обслуговування на загальну суму 10296,21
грн., і відповідно здійснено
відрахувань єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 3829,15 грн.,
у зв'язку з чим, зобов'язано позивача:

- стягнути кошти в розмірі 10296,21 грн., з
осіб, які їх отримали безпідставно. В
іншому випадку стягнути з осіб, винних
у здійсненні доплати за розширену зону
обслуговування, шкоду у порядку та
розмірі встановленому ст.ст. 130-136
Кодексу законів про працю України.

- провести перерахунок та відповідні
взаємозвірки щодо сум внесків до Фонду
та повернути зайво сплачені кошти в
сумі 3829,15 грн. (зарахувати в рахунок
майбутніх платежів);

- п.4 вимоги: в порушення п.5.6
Колективного договору на 2011-2012 роки,
п.4.2.17 Галузевої угоди на 2011-2013 роки та
ст.ст.5,9 Закону України «Про Колективні
договори і угоди» від 01.07.1993 року №
3356-Х1У, 7-ми працівникам цеху
виготовлення картин (ОСОБА_8, ОСОБА_15,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13) зайво нараховано та виплачено
одноразове заохочення на загальну суму
2800,00 грн., та здійснено відрахування
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування в сумі
1041,32 грн., у зв'язку із чим, зобов'язано
позивача:

- стягнути кошти в розмірі 2800,00 грн., як
зайво виплачені, з осіб, які їх отримали
безпідставно. В іншому випадку
стягнути з осіб, винних у зайвому
нарахуванні одноразового заохочення,
шкоду у порядку та розмірі
встановленому ст.ст. 130-136 Кодексу
законів про працю України.

- провести перерахунок та відповідні
взаємозвірки щодо сум внесків до Фонду
та повернути зайво сплачені кошти в
сумі 1041,32 грн. (зарахувати в рахунок
майбутніх платежів);

- п.6 вимоги: в порушення п. 18 Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 16
«Витрати», затвердженого наказом
Міністерства фінансів України №318 від
31.12.1999 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 19.01.2000
року за №27/4248, із змінами,
Підприємством понесено витрати в сумі
4273,55 грн., які не відносяться до
загальногосподарських витрат, а є
фактичними витратами сторонньої
фізичної особи і які не пов'язані з
виробничо-господарською діяльністю
Підприємства, що суперечить п.1 ст.42
Господарського кодексу України від
16.01.2003 року №436-ІУ, із змінами, п.п.3.1, 7.1
Статуту ДП «Бурштин України», у зв'язку
із чим:

- відобразити в обліку та стягнути
дебіторську заборгованість в сумі
4273,55грн. з фізичної особи щодо якої
здійснено безпідставні витрати. В
іншому випадку стягнути з осіб, винних
у безпідставному покритті за рахунок
державних коштів витрат сторонньої
особи на суму 4273,55 грн., шкоду у порядку
та розмірі встановленому ст.ст.130-136
Кодексу законів про працю України.

- п.9 вимоги: в порушення п.1 ст. 42
Господарського кодексу України від
16.01.2003 року» №436-ІУ, із змінами, п.п.3.1
Статуту ДП «Бурштин України» від 29.12.2011
року №219 Підприємством покриті витрати
сторонньої юридичної особи - ПАТ «ВТБ
Банк» за спожиту електроенергію на
обслуговування банкомату в сумі 3869,20
грн., без укладання договірних
зобов'язань щодо необхідності
відшкодування понесених витрат, у
зв'язку із чим:

- привести у відповідність з чинним
законодавством перебування банкомату
ПАТ «ВТБ Банк» в адміністративному
приміщенні ДП «Бурштин України» в
частині сплати орендної плати та
відшкодування витрат за споживання
електроенергії;

- відобразити в обліку та стягнути
дебіторську заборгованість в сумі 3869
грн. з ПАТ «ВТБ Банк», щодо якого
здійснено безпідставні витрати. В
іншому випадку стягнути з осіб, винних
у безпідставному покритті за рахунок
державних коштів витрат сторонньої
юридичної особи на суму 3869,20 грн., шкоду
у порядку та розмірі встановленому
ст.ст.130-136 Кодексу законів про працю
України.

Надаючи правову оцінку п.6 вимоги ДФІ у
Рівненській області №17-07-07/7207 від
10.09.2014 року, суд виходить з такого.

Судом встановлено, що 10.02.2012 ДП "Бурштин
України" з фізичною особою ОСОБА_4
укладено договір найму (оренди)
житлового приміщення, яке розташоване
за адресою; АДРЕСА_1 і являє собою
однокімнатну квартиру та
використовується для проживання сім'ї
(родини) працівника Наймача. (а.с.41-42).

Зі змісту вказаного договору слідує, що
його умовами вказаного конкретизовано
особу працівника підприємства (посада,
прізвище), який буде використовувати
найману однокімнатну квартиру для
власного проживання та своєї сім'ї
(родини). Пунктом 2.1 розділу 2 "Орендна
плата та порядок розрахунків"
визначено, що розмір орендної плати за
користування об'єктом оренди включає
орендну плату за приміщення та плату за
комунальні послуги (опалення, газ,
вода, електроенергія, стаціонарний
телефон, кабельне телебачення при
наявності) та складає 2760,0 грн. на
місяць.

Ревізією встановлено, що за даними
бухгалтерського обліку ДП "Бурштин
України" понесено витрати по найму
житлового приміщення, які віднесено на
рахунок 92 "Адміністративні витрати".

Відповідно до умов Колективного
договору між адміністрацією і радою
трудового колективу ДП "Бурштин
України" на 2011-2012 роки, схваленого на
загальних зборах трудового колективу
(протокол № 24 від 25.02.2011) не передбачено
витрачання коштів на витрати пов'язані
з наймом (орендою) житлового приміщення
для проживання сім'ї (родини)
працівників Підприємства (а.с.114-121).

Суд погоджується з висновками
відповідача стосовно того, всупереч п.18
Положення (стандарту) бухгалтерського
обліку 16 "Витрати", затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№318 від 31.12.1999 року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 19.01.2000
року за №27/4248, із змінами, до складу
адміністративних витрат по
Підприємству віднесені витрати, які не
відносяться загальногосподарських
витрат Підприємства, а є фактичними
витратами сторонньої фізичної особи,
які не пов'язані з
виробничо-господарською діяльністю
Підприємства.

При цьому, представником позивача в
судовому засіданні не доведено,
матеріалами справи не спростовано,
який саме працівник підприємства чи
інша фізична особа проживала у
найманій квартирі, особу працівника,
який проживав у найманому житловому
приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 не
визначено також і умовами договору
найму (оренди).

Таким чином, перерахування коштів за
період з 01.07.2012 року по 21.12.2012 року в сумі
4273,55 грн. на користь фізичної особи
(громадянина) ОСОБА_4 є безпідставним та
необґрунтованим.

Також, суд погоджується з пунктом 9
вимог про безпідставне покриття
видатків ДП "Бурштин України" за
рахунок власних коштів за спожиту
електроенергію сторонньої юридичної
особи.

Судом встановлено, що між ДП "Бурштин
України" та ПАТ "ВТБ Банк" було укладено
договір про реалізацію зарплатного
проекту №107486/ЗП від 25.11.2010 року (а.с.37).

Поміж тим, 31.01.2011 року сторонами було
укладено додаткову угоду №1 до
договору, на виконання якої на
підприємстві було встановлено
банкомат ПАТ "ВТБ Банк" (а.с.38).

Під час ревізії виявлено, що вартість
спожитої банкоматом ПАТ "ВТБ Банк"
електроенергії була врахована при
проведенні розрахунків між ДП "Бурштин
України" та ПАТ "ВТБ Банк" згідно з
договором про реалізацію зарплатного
проекту №107486/ЗП від 25.11.2010 року, що не
передбачено умовами договору.

З аналізу умов договору про реалізацію
зарплатного проекту №107486/ЗП від 25.11.2010
року та додаткової угоди №1 від 31.01.2011
року вбачається відсутність умов щодо
покриття ДП "Бурштин України" витрат за
спожиту електроенергію банкоматом ПАТ
"ВТБ Банк", так як зазначеним договором
обумовлено розрахунок лише по
заробітній платі.

В ході ревізії проведено розрахунок
спожитої електроенергії банкоматом
ПАТ «ВТБ Банк» за період з 01.07.2012 року по
31.05.2014 року виходячи із споживання
електроенергії в режимі очікування - 190
Вт, за годину згідно з листом ПАТ «ВТБ
Банк» №456/1722-2 від 18.08.2014 року (а.с.73). Так,
за період з 01.07.2012 року по 31.05.2014 року
банкоматом ПАТ «ВТБ Банк» спожито
електроенергії на загальну суму 3869,20
грн. (в т.ч. за липень-грудень 2012 року в
сумі 956,50 грн., за 2013 рік - в сумі 2052 грн.,
січень-травень 2014 року - в сумі 860,70 грн.).

На переконання суду, оскільки між ДП
«Бурштин України» та ПАТ «ВТБ Банк»
договір на оплату за спожиті
енергоносії банкоматом не укладено,
внаслідок чого за рахунок власних
коштів позивача покрито видатки за
спожиту сторонньою юридичною особою
електроенергію на загальну суму 3869,20
грн. та в бухгалтерському обліку і
звітності підприємства не відображено
дебіторську заборгованість на вказану
суму, що виникла станом на 31.05.2014 року,
то висновки відповідача про нанесення
прямих збитків на суму 3869,20 грн.
внаслідок покриття витрат сторонньої
юридичної особи, а саме ПАТ "ВТБ Банк" є
обґрунтованими та підтвердженими
наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
10)своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Таким чином, пункт 6 та пункт 9 вимоги
№17-07-17/7207 від 10.09.2014 року відповідають
вказаним критеріям правомірності, є
обґрунтованими та таким, що прийняті з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення, а тому
правові підстави для їх скасування у
суду відсутні.

Надаючи правову оцінку пунктам 3 та 4
вимоги №17-07-17/7207 від 10.09.2014 року, суд
зазначає наступне.

Згідно з Положенням про Державну
фінансову інспекцію України,
затвердженим Указом Президента
України №499/2011 від 23.04.2011 року (далі
Положення), Державна фінансова
інспекція України (Держфінінспекція
України) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра фінансів України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері державного
фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно
до покладених на неї завдань вживає в
установленому порядку заходів до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства та притягнення
до відповідальності винних осіб, а
саме: вимагає від керівників та інших
службових осіб підконтрольних установ
усунення виявлених порушень
законодавства; звертається до суду в
інтересах держави, якщо підконтрольною
установою не забезпечено виконання
вимог до усунення виявлених під час
здійснення державного фінансового
контролю порушень законодавства з
питань збереження і використання
активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення,
Держфінінспекція України для
виконання покладених на неї завдань
має право в установленому порядку,
зокрема, пред'являти керівникам та
іншим особам підприємств, установ та
організацій, що контролюються,
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства; при виявленні збитків,
завданих державі чи об'єкту контролю,
визначати їх розмір згідно з методикою,
затвердженою Кабінетом Міністрів
України.

Також Положенням установлено, що
Держфінінспекція України має право
звернутись до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Зазначені норми кореспондуються з
положеннями пункту 7 статті 10 Закону
України "Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні" № 2939-ХІІ від 26.01.1993, згідно з
якими державній контрольно-ревізійній
службі надано право пред'являти
керівникам та іншим службовим особам
підконтрольних установ, що
ревізуються, вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства з
питань збереження і використання
державної власності та фінансів,
вилучати в судовому порядку до бюджету
виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі,
ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Окрім цього, відповідно до пункту 49
Порядку проведення інспектування
Державною фінансовою інспекцією, її
територіальними органами,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України №550 від 20.04.2006 року
(далі - Порядок №550), у разі коли діями чи
бездіяльністю працівників об'єкта
контролю державі або підконтрольній
установі заподіяна матеріальна шкода,
орган служби ставить вимоги перед
керівником об'єкта контролю та органом
його управління щодо пред'явлення
цивільних позовів до винних осіб.

Згідно з пунктом 50 Порядку №550 за
результатами проведеної ревізії у
межах наданих прав контролюючі органи
вживають заходів для забезпечення:
притягнення до адміністративної,
дисциплінарної та матеріальної
відповідальності винних у допущенні
порушень працівників об'єктів
контролю; порушення перед відповідними
державними органами питання про
визнання недійсними договорів,
укладених із порушенням законодавства;
звернення до суду в інтересах держави
щодо усунення виявлених ревізією
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів, а
також стягнення у дохід держави коштів,
одержаних за незаконними договорами,
без встановлених законом підстав або з
порушенням вимог законодавства;
застосування заходів впливу за
порушення бюджетного законодавства.

Між тим, пункт 49 Порядку №550 передбачає
конкретний порядок пред'явлення
цивільних позовів, а саме: до винних
працівників об'єкта контролю.

Таким чином, встановивши, що державному
підприємству завдано шкоду,
Держфінінспекція ставить вимоги перед
керівником об'єкта контролю та органом
його управління щодо пред'явлення
цивільних позовів до винних осіб.

При цьому, суд звертає увагу, що приписи
зазначених норм матеріального права не
наділяють суб'єкта владних повноважень
правами щодо спонукання
господарюючого суб'єкта на стягнення
коштів.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що органу державного
фінансового контролю надано
можливість здійснювати контроль за
використанням коштів державного і
місцевого бюджету та у разі виявлення
порушень законодавства пред'являти
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір згідно з
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України, та звернутись до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового
контролю спрямована на корегування
роботи підконтрольної організації та
приведення її у відповідність із
вимогами законодавства і в цій частині
вона є обов'язковою до виконання. Що
стосується відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, то про їх наявність може бути
зазначено у вимозі, але вони не можуть
бути примусово стягнуті шляхом вимоги.
Такі збитки відшкодовуються у
добровільному порядку або шляхом
звернення до суду з відповідним
позовом.

Наведене свідчить про наявність у
органу державного фінансового
контролю права заявляти вимогу про
усунення порушень, виявлених у ході
перевірки підконтрольних установ, яка
обов'язкова до виконання лише в частині
усунення допущених порушень
законодавства і за допомогою якої
неможливо примусово стягнути виявлені
в ході перевірки збитки.

Як свідчить зміст вимоги №17-07-17/7207 від
10.09.2014 року, пунктом 3 відповідач
зобов'язує ДП «Бурштин України»
стягнути кошти в розмірі 10296,21 грн., з
осіб, які їх отримали безпідставно. В
іншому випадку стягнути з осіб, винних
у здійсненні доплати за розширену зону
обслуговування, шкоду у порядку та
розмірі встановленому ст.ст. 130-136
Кодексу законів про працю України та
провести перерахунок та відповідні
взаємозвірки щодо сум внесків до Фонду
та повернути зайво сплачені кошти в
сумі 3829,15 грн. (зарахувати в рахунок
майбутніх платежів); Водночас пунктом 4
вимоги - стягнути кошти в розмірі 2800,00
грн., як зайво виплачені, з осіб, які їх
отримали безпідставно. В іншому
випадку стягнути з осіб, винних у
зайвому нарахуванні одноразового
заохочення, шкоду у порядку та розмірі
встановленому ст.ст. 130-136 Кодексу
законів про працю України та провести
перерахунок та відповідні
взаємозвірки щодо сум внесків до Фонду
та повернути зайво сплачені кошти в
сумі 1041,32 грн. (зарахувати в рахунок
майбутніх платежів);

Зважаючи на те, що збитки стягуються у
судовому порядку за позовом органу
державного фінансового контролю,
правильність їх обчислення перевіряє
суд, який розглядає цей позов, а не
позов підконтрольної установи про
визнання вимоги протиправною.

Аналогічна правова позиція щодо
застосування зазначених норм
матеріального права висловлена
колегією суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у постановах від 15.04.2013
року у справі №21-40а14 та від 13.05.2013 року у
справі №21-89а14.

В силу вимог ч.1 ст.244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

За наведених обставин, пункти 3 та 4
вимоги №17-07-17/7207 від 10.09.2014 року не
підлягають скасуванню, а тому в
задоволенні позову в цій частині слід
відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків
встановлених ст. 72 цього Кодексу. У
відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Вимоги позивача безпідставні,
необґрунтовані, такі, що не
відповідають фактичним обставинам
справи, а тому не підлягають до
задоволення.

Відповідно до вимог ст.94 КАС України
судові витрати позивачу не
присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
Сало А.Б.