Справа № 2а-17033/12/2670
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/20412/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого
Голубєвої Г.К.

Суддів
Борисенко І.В.

Карася О.В.,

при секретарі судового засідання:
Мосійчук І.М.

розглянувши касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Компанія "Райз"

на ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.03.2013 року

та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25.01.2013 року

у справі №2а-17033/12/2670

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Компанія "Райз"

до Окружної державної податкової
служби - Центрального офісу з
обслуговування великих платників
податків Державної податкової служби

про визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Компанія "Райз" звернулось з
адміністративним позовом до Окружної
державної податкової служби -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників податків Державної
податкової служби про визнання
протиправною відмову Окружної ДПС -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків оформлену
листом № 12466/10/23-209 від 25 жовтня 2012 року
щодо не прийняття уточнюючого
розрахунку з податку на додану
вартість за жовтень 2012 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25.01.2013 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.03.2013 року
у даній справі відмовлено у
задоволенні позову з огляду на
безпідставність заявлених вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій позивач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнти, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами встановлено, що позивачем 08
серпня 2012 р. засобами електронного
зв'язку в електронній формі було подано
податкову декларацію з податку на
додану вартість.

Крім того, позивачем було подано заяву
про бюджетне відшкодування суми 21512162,00
грн. в якій позивач відобразив в рядку
23.2 декларації з ПДВ, в якому
визначається напрямок бюджетного
відшкодування, а саме «у зменшення
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість в наступних звітних
(податкових) періодах».

У подальшому 24 жовтня 2012 року засобами
електронного зв'язку в електронній
формі позивачем було подано уточнюючий
розрахунок до декларації, яким він
змінив напрямок бюджетного
відшкодування з рядка 23.2 на рядок 23.1, а
саме: з напрямку «у зменшення
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість в наступних звітних
(податкових) періодах» на «рахунок
платника у банку».

Листом від 25.10.2012 р. за № 12466/10/23-209
Окружна державна податкова служба -
Центральний офіс з обслуговування
великих платників податків Державної
податкової служби повідомила Позивача,
що уточнююча податкова звітність з
податку на додану вартість, яка подана
від 24.10.2012 року № та додатки до неї
буде мати статус «до відома».

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що зміна напрямку відшкодування ПДВ
шляхом подання уточнюючого розрахунку
за деклараціями чинним законодавством
не передбачена. Отже, платник податку
на додану вартість, на думку судів, не
має права на складання уточнюючого
розрахунку з метою зміни напряму
відшкодування, оскільки зміна напряму
відшкодування не може розцінюватись як
виправлення помилки. При цьому суди
погодились з висновком контролюючого
органу про необхідність відмови у
прийнятті уточнюючої податкової
звітності платника потатків, а відтак і
щодо відсутності підстав для
задоволення позовних вимог.

Однак, з такими висновками судів
попередніх інстанцій колегія суддів не
погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до п. 200.6 ст. 200 Податкового
кодексу України (далі Кодексу) платник
податку може прийняти самостійно
рішення про зарахування в повному
обсязі належної йому суми бюджетного
відшкодування або її частини у
зменшення податкових зобов'язань з
цього податку, що виникли протягом
наступних звітних (податкових)
періодів, за наявності умов,
передбачених пунктом 200.4 цієї статті.
Зазначене рішення відображається
платником податку у податковій
декларації, яку він подає за
результатами звітного (податкового)
періоду, в якому виникає право на
подання заяви про отримання бюджетного
відшкодування згідно з нормами цієї
статті. У разі прийняття такого рішення
зазначена сума не враховується при
розрахунку сум бюджетного
відшкодування наступних звітних
(податкових) періодів.

Відповідно до п. 200.7 ст. 200 Кодексу
платник податку, який має право на
отримання бюджетного відшкодування та
прийняв рішення про повернення суми
бюджетного відшкодування, подає
відповідному органу державної
податкової служби податкову
декларацію та заяву про повернення
суми бюджетного відшкодування, яка
відображається у податковій
декларації.

Згідно з п. 50.1 ст. 50 Кодексу у разі, якщо
у майбутніх податкових періодах (з
урахуванням строків давності,
визначених статтею 102 цього Кодексу)
платник податків самостійно виявляє
помилки, що містяться у раніше поданій
ним податковій декларації (крім митної
декларації або обмежень, визначених
цією статтею), він зобов'язаний
надіслати уточнюючий розрахунок до
такої податкової декларації за формою
чинного на час подання уточнюючого
розрахунку.

Передбачене у п. 50.1 ст. 50 Кодексу право
виправити самостійно виявлені помилки,
що містяться у раніше поданій ним
податковій декларації, може бути
обмежено виключно випадками,
визначеними у Кодексі.

Наведена норма Кодексу не передбачає
обмежень щодо виправлення платником
податків самостійно виявлених помилок,
що містяться у раніше поданій ним
податковій декларації, у будь-якому
рядку такої декларації. Не міститься
таких обмежень і в інших нормах
Кодексу.

Випадком, коли платник податку не може
виправити виявлену помилку, є
закінчення строків давності,
визначених у ст. 102 Кодексу. Також, у п.
50.1 ст. 50 Кодексу передбачено, що платник
податків не має права подавати
уточнюючий розрахунок до податкової
декларації, поданої за період, який на
дату подання уточнюючого розрахунку
перевіряється відповідним
контролюючим органом.

При цьому, надаючи оцінку спірним
правовідносинам, необхідно
враховувати, що за своєю суттю бюджетне
відшкодування - це сума коштів платника
податків, які він сплатив іншим
платникам податку у зв'язку з веденням
власної господарської діяльності,
повернення яких гарантує держава та
які тимчасово перебувають у
розпорядженні Державного бюджету
України.

Отже, з урахуванням аналізу норм
чинного законодавства у їх
взаємозв'язку, при визначенні напрямку
використання бюджетного
відшкодування, платник податку має
право визначати цей напрямок на
власний розсуд протягом строку
давності з моменту виникнення права на
таке відшкодування. А відтак зміна
напрямку використання бюджетного
відшкодування повинна відбуватись у
порядку, передбаченому для уточнення
показників податкової звітності,
викладеному у ст. 50 ПК України.

Крім того, слід зазначити, що у Рішенні
Європейського суду з прав людини від
09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти
України», Суд визначив, що поняття
«майно» у першій частині статті 1
Першого протоколу (994_535) має автономне
значення, яке не залежить від
формальної класифікації, прийнятої у
національному законодавстві. У зв'язку
з цим Суд зауважує, що в даній справі
спір стосується не конкретної суми
відшкодування ПДВ або компенсації за
затримку у його виплаті, а загального
права заявника відповідно до Закону
України «Про податок на додану
вартість». Суд зауважує, що
ознайомившись із критеріями та
вимогами, встановленими національним
законодавством, заявник мав достатньо
підстав сподіватись на відшкодування
ПДВ, який він сплатив під час
здійснення своєї господарської
діяльності, так само як і на
компенсацію за затримку його виплати.
Навіть якщо окрема вимога щодо
відшкодування ПДВ може бути предметом
перевірки та оскарження компетентними
державними органами, відповідні
положення Закону України «Про податок
на додану вартість» не вимагають
попереднього судового розгляду цієї
вимоги з метою підтвердження права
компанії на відшкодування.

Враховуючи наведене, зважаючи на
відсутність ознак наявності обставин,
визначених чинним податковим
законодавством, які б свідчили про
відсутність у позивача права на
вчинення відповідних юридично
значимих дій у межах спірних
правовідносин, суд касаційної
інстанції дійшов висновку про
протиправність відмови контролюючого
органу у прийнятті уточнюючого
розрахунку з податку на додану
вартість за жовтень 2012 року.

За таких обставин, враховуючи
порушення судами попередніх інстанцій
норм матеріального права, що призвело
до ухвалення незаконних судових
рішень, відповідно до статті 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
є підставою для скасування цих рішень з
прийняттям нового рішення, зокрема про
задоволення позовних вимог з наведених
вище мотивів.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Компанія
"Райз" задовольнити.

Скасувати ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26.03.2013 року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
25.01.2013 року у справі №2а-17033/12/2670 .

Постановити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Визнати протиправною відмову Окружної
державної податкової служби -
Центрального офісу з обслуговування
великих платників податків Державної
податкової служби, оформлену листом №
12466/10/23-209 від 25 жовтня 2012 року, щодо
неприйняття уточнюючого розрахунку з
податку на додану вартість за жовтень
2012 року.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236 - 239 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підписБорисенко І.В. підписКарась О.В.

Постанова складена у повному обсязі
05.12.2014р.