Справа № 1522/1072/12 (2а/1522/754/12)
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" грудня 2014 р.
м.Київ
К/800/66883/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін
О.В. (доповідач),

судді Заяць
В.С.,

Стрелець Т.Г.,

секретар судового засідання -
Загородня М.О.,

за участю представників:

позивача - Беседкова О.Г.,

відповідача - Старостіна О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Одеської
міської ради на постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 05 грудня 2013 року у справі за позовом
Одеської міської організації
Всеукраїнського об'єднання «Свобода»
до Одеської міської ради про визнання
незаконними рішень Одеської міської
ради, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2012 року Одеська міська
організація Всеукраїнського
об'єднання «Свобода» звернулася до
суду з позовом до Одеської міської ради
про визнання незаконними та скасування
рішень міської ради від 08 липня 2011 року
№858-VI, №859-VI, №860-VI, №861-VI, №862-VI, №863-VI,
№864-VI, №865-VI, №866-VI, №867-VI, №868-VI, №869-VI,
№870-VI, №871-VI, №872-VI, №873-VI, №874-VI, №875-VI,
№876-VI, №877-VI, №878-VI, №879-VI, №880-VI, №881-VI,
№882-VI, №883-VI, №884-VI, №885-VI, №886-VI, №887-VI,
№888-VI, №889-VI, №890-VI, №891-VI, №892-VI, №893-VI,
№894-VI, №895-VI, №896-VI, №897-VI, №898-VI, №899-VI,
№900-VI, №901-VI, №902-VI, №903-VI, №904-VI, №905-VI,
№906-VI, №907-VI, №908-VI, №909-VI, №910-VI, №911-VI,
№912-VI, №913-VI, №914-VI, №915-VI, №916-VI, №917-VI,
№918-VI, №919-VI, №920-VI, №921-VI, №922-VI, №923-VI,
№924-VI, №925-VI, №926-VI, №927-VI, №928-VI, №929-VI,
№930-VI, №931-VI, №932-VI, №933-VI, №934-VI, №935-VI,
№936-VI, №937-VI, №938-VI, №939-VI, №940-VI, №941-VI,
№942-VI, №943-VI, №944-VI, №945-VI, №946-VI, №947-VI,
№948-VI, №949-VI, №950-VI, №951-VI, №952-VI, №953-VI,
№954-VI, №955-VI, №956-VI, №957-VI, №958-VI, №959-VI,
№960-VI, №961-VI, №962-VI, №963-VI, №964-VI, №965-VI,
№966-VI, №967-VI, №968-VI, №969-VI, №970-VI, №971-VI,
№972-VI, №973-VI, №974-VI, №975-VI, №976-VI, №977-VI,
№978-VI, №979-VI, №980-VI, №981-VI, №982-VI, №983-VI,
№984-VI, №985-VI, №986-VI, №987-VI, №988-VI, №989-VI,
№990-VI, №991-VI, №992-VI, №993-VI, №994-VI, №995-VI,
№996-VI, №997-VI, №998-VI, №999-VI, №1000-VI, №1001-VI,
№1002-VI, №1003-VI, №1004-VI, №1005-VI, №1006-VI, №1007-VI,
№1008-VI, №1009-VI, №1010-VI, №1011-VI, №1012-VI, №1013-VI,
№1014-VI, №1015-VI, №1016-VI, №1017-VI, №1018-VI, №1019-VI,
№1020-VI, №1021-VI, №1022-VI, №1023-VI, №1024-VI, №1025-VI,
№1026-VI, №1027-VI, №1028-VI, №1029-VI, №1030-VI, №1031-VI,
№1032-VI, №1033-VI, №1034-VI, №1035-VI, №1036-VI, №1037-VI,
№1038-VI, №1039-VI, №1040-VI, №1041-VI, №1042-VI, №1043-VI,
№1044-VI, №1045-VI, №1046-VI, №1047-VI, №1048-VI, №1049-VI,
№1050-VI, №1051-VI, №1052-VI, №1053-VI, №1054-VI, №1055-VI
в частині визначення російської мови
мовою навчання та виховання.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що оскаржуваними рішеннями
внесені зміни до статутів 199 навчальних
закладів м.Одеси, згідно яких поряд з
державною українською мовою навчання
обов'язковою мовою навчання
визначається мова російської
національної меншини, при цьому, мови
всіх інших національних меншин в
навчальному процесі ігноруються.
Вважає, що органи місцевого
самоврядування не наділені правом
встановлювати додатково до
української мови ще мову, якими
навчаються в цілому в навчальних
закладах, що розташовані в тій чи іншій
адміністративно-територіальній
одиниці.

Постановою Приморського районного
суду м.Одеси від 11 жовтня 2012 року позов
залишено без задоволення.

При винесенні рішення суд першої
інстанції виходив із правомірності
оскаржуваних рішень Одеської міської
ради, оскільки Закон УРСР «Про мови в
Українській РСР» передбачає
можливість застосування інших мов
поряд з українською у
навчально-виховних закладах України, а
рішення міської ради від 08 липня 2011
року є формою вираження поглядів і
переконань депутатів місцевої ради як
представників територіальної громади.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 грудня 2013
року задоволено апеляційну скаргу
Одеської міської організації
Всеукраїнського об'єднання «Свобода»;
скасовано постанову Приморського
районного суду м.Одеси від 11 жовтня 2012
року; прийнято нову постанову, якою
позов Одеської міської організації
Всеукраїнського об'єднання «Свобода»
задоволено; визнано незаконними та
скасовані рішення Одеської міської
ради від 08 липня 2011 року №№ 858-VІ - 1055-VІ.

Рішення суду апеляційної інстанції
мотивоване тим, що органи місцевого
самоврядування не наділені правом
встановлювати додатково до
української мови ще мову (мови), якими
навчаються в цілому в навчальних
накладах міста або іншої
адміністративно-територіальній
одиниці. За висновками апеляційного
суду, при прийнятті на VII сесії Одеської
міської ради рішень №858-VI - №1055-VI від 08
липня 2011 року відповідачем порушено
Конституцію України, а також Закон
України «Про освіту», Закон України
«Про загальну середню освіту» та Закон
України «Про мови в Українській РСР», а
тому такі рішення підлягають
скасуванню в частині визначення
російської мови мовою навчання та
виховання.

Не погоджуючись із рішенням суду
апеляційної інстанції, Одеська міська
рада звернулася до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, та з урахуванням
пояснень до касаційної скарги, просить
скасувати постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 05 грудня 2013 року та залишити в силі
постанову Приморського районного суду
м.Одеси від 11 жовтня 2012 року.

У касаційній скарзі позивач зазначає,
що оскаржуваними рішеннями міської
ради не відбулося порушення прав та
свобод позивача, а при прийнятті цих
рішень міська рада діяла в межах
повноважень, наданих їй Законом
України «Про місцеве самоврядування в
Україні».

Одеська міська організація
Всеукраїнського об'єднання «Свобода» у
поданих запереченнях просить
касаційну скаргу залишити без
задоволення, постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 05 грудня 2013 року - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.2 ст.5 Конституції
України народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування.

В Основному Законі України
встановлено, що місцеве самоврядування
є правом територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища та міста -
самостійно вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і законів України (ч.1 ст.140 Конституції
України).

Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002
визначив політико-правову природу
органів місцевого самоврядування, які
не є органами державної влади, а є
представницькими органами, через які
здійснюється право територіальної
громади самостійно вирішувати не
будь-які питання суспільного життя, а
питання саме місцевого значення, тобто
такі, які пов'язані передусім з
життєдіяльністю територіальних громад
і перелік яких визначено у Конституції
і законах України

Відповідно до ч.1 ст.144 Конституції
України органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими для виконання на
відповідній території.

Виходячи із вказаних конституційних
положень органи місцевого
самоврядування, здійснюючи владу і
самостійно вирішуючи питання
місцевого значення, віднесені законом
до їх компетенції, та приймаючи
рішення, які є обов'язковими до
виконання на відповідній території,
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Такі ж положення закріплені у
статті 4 Європейської хартії місцевого
самоврядування, яка встановлює, що
головні повноваження і функції органів
місцевого самоврядування визначаються
конституцією або законом; органи
місцевого самоврядування в межах
закону мають повне право вільно
вирішувати будь-яке питання, яке не
вилучене із сфери їхньої компетенції і
вирішення якого не доручене жодному
іншому органу.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 08 липня 2011 року на VII сесії
міської ради Одеською міською радою
прийняті рішення №№858-VI - 1055-VI, якими
внесено зміни до статутів 199 навчальних
закладів м.Одеси, згідно яких поряд з
українською мовою навчання визначена
російська мова.

При цьому колегія суддів вважає за
необхідне зазначити про
безпідставність та невідповідність
фактичним обставинам тверджень
позивача щодо визначення вказаними
рішеннями російської мови навчання як
обов'язкової.

Як встановлено ст.10 Конституції
України, державною мовою в Україні є
українська мова. Держава забезпечує
всебічний розвиток і функціонування
української мови в усіх сферах
суспільного життя на всій території
України. В Україні гарантується
вільний розвиток, використання і
захист російської, інших мов
національних меншин України.
Застосування мов в Україні
гарантується Конституцією України та
визначається законом.

Частина 5 ст.53 Конституції України
гарантує громадянам, які належать до
національних меншин, відповідно до
закону право на навчання рідною мовою
чи на вивчення рідної мови у державних
і комунальних навчальних закладах або
через національні культурні
товариства.

Статтею 1 Європейської хартії
регіональних мов або мов меншин,
ратифікованої Законом України від 15
травня 2003 року № 802-IV, визначено, що
термін «регіональні мови або мови
меншин» означає мови, які: традиційно
використовуються в межах певної
території держави громадянами цієї
держави, які складають групу, що за
своєю чисельністю менша, ніж решта
населення цієї держави; та
відрізняються від офіційної мови (мов)
цієї держави.

Відповідно до ст.3 Хартії кожна
Договірна Держава визначає у своїй
ратифікаційній грамоті або своєму
документі про прийняття чи
затвердження кожну регіональну мову
або мову меншини чи офіційну мову, яка
менш широко використовується на всій
її території або частині території.

Статтею 7 Хартії встановлено, що
стосовно регіональних мов або мов
меншин, в межах територій, на яких такі
мови використовуються, та відповідно
до стану кожної мови, Сторони будують
свою політику, законодавство та
практику на таких цілях та принципах,
зокрема, сприяння використанню
регіональних мов або мов меншин, в
усній та письмовій формі, у суспільному
та приватному житті і/або заохочення
такого використання.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про
ратифікацію Європейської хартії
регіональних мов або мов меншин»
положення Хартії застосовуються до мов
таких національних меншин України:
білоруської, болгарської, гагаузької,
грецької, єврейської,
кримськотатарської, молдавської,
німецької, польської, російської,
румунської, словацької та угорської.

Україна зобов'язалася стосовно кожної
мови застосовувати норми статей 8 - 14
частини III Хартії (ст.4 Закону).

Відповідно до ст.8 частини III Хартії у
сфері освіти Сторони зобов'язуються в
межах території, на якій такі мови
використовуються, відповідно до стану
кожної з таких мов і без шкоди для
викладання офіційної мови (мов)
держави:

а) і) передбачити можливість надання
дошкільної освіти відповідними
регіональними мовами або мовами
меншин; або іі) передбачити можливість
надання суттєвої частини дошкільної
освіти відповідними регіональними
мовами або мовами меншин; або ііі)
застосовувати один із заходів,
передбачених у підпунктах і та іі вище,
принаймні до дітей з тих сімей, які
цього бажають і кількість яких
вважається для цього достатньою; або iv)
якщо органи державної влади не мають
безпосередньої компетенції у галузі
дошкільної освіти, сприяти
застосуванню заходів, згаданих у
підпунктах і - ііі вище, і/або
заохочувати таке застосування;

b) і) передбачити можливість надання
початкової освіти відповідними
регіональними мовами або мовами
меншин; або іі) передбачити можливість
надання суттєвої частини початкової
освіти відповідними регіональними
мовами або мовами меншин; або ііі)
передбачити в рамках системи
початкової освіти викладання
відповідних регіональних мов або мов
меншин як складову частину учбової
програми; або iv) застосовувати один із
заходів, передбачених у підпунктах і -
ііі вище, принаймні до учнів з тих
сімей, які цього бажають і кількість
яких вважається для цього достатньою;

с) і) передбачити можливість надання
середньої освіти відповідними
регіональними мовами або мовами
меншин; або іі) передбачити можливість
надання суттєвої частини середньої
освіти відповідними регіональними
мовами або мовами меншин; або ііі)
передбачити в рамках системи середньої
освіти викладання відповідних
регіональних мов або мов меншин як
складову частину учбової програми; або
iv) застосовувати один із заходів,
передбачених у підпунктах і - ііі вище,
принаймні до тих учнів, які самі, або у
відповідних випадках сім'ї яких, цього
бажають і кількість яких вважається
для цього достатньою.

Статтями 26, 27 Закону УPCP «Про мови в
Українській РСР», чинного на момент
прийняття оскаржуваних рішень,
визначено, що виховання в дитячих
дошкільних установах, в тому числі в
дитячих будинках, ведеться українською
мовою. У місцях компактного проживання
громадян інших національностей можуть
створюватись дитячі дошкільні
установи, де виховання дітей ведеться
їхньою національною або іншою мовою. В
Україні навчальна і виховна робота в
загальноосвітніх школах ведеться
українською мовою. У місцях
компактного проживання громадян інших
національностей можуть створюватись
загальноосвітні школи, навчальна і
виховна робота в яких ведеться їхньою
національною або іншою мовою. У
випадках, передбачених у частині
третій статті 3 цього Закону, можуть
створюватись загальноосвітні школи, в
яких навчальна і виховна робота
ведеться мовою, спільно визначеною
батьками школярів. У загальноосвітніх
школах можуть створюватись окремі
класи, в яких навчальна і виховна
робота ведеться відповідно
українською мовою або мовою населення
іншої національності. Вивчення в усіх
загальноосвітніх школах української і
російської мов є обов'язковим.

Отже, Закон УPCP «Про мови в Українській
РСР» передбачав можливість
застосування інших мов поряд з
українською в начально-виховних
закладах України.

Законами України «Про освіту», «Про
загальну середню освіту» (ст.7) у чинній
на момент виникнення спірних відносин
редакції, встановлено, що мова (мови)
освіти, навчання і виховання у
загальноосвітніх навчальних закладах
визначається відповідно до
Конституції України і закону України
про мови.

Враховуючи вищезазначені обставини та
положення закону, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про правомірність
визначення відповідачем інших мов
навчання і виховання, зокрема
російської мови, поряд з українською у
начально-виховних закладах міста.
Оскаржувані рішення міської ради є
формою вираження поглядів і переконань
депутатів місцевої ради як
представників територіальної громади,
прийняті в порядку ст.144 Конституції
України та ст.ст.26, 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування». При
цьому, обставин щодо порушення статусу
української мови як державної та
ущемлення прав та інтересів інших
меншин щодо застосування їх мов, не
вбачається. Також, судом першої
інстанції обґрунтовано відзначено про
відсутність порушень прав та інтересів
позивача.

Частиною 3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення;своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Оскаржувані рішення відповідача
вищевказаним вимогам не суперечать.

З урахуванням встановлених обставин
суд першої інстанції прийняв вірне
рішення про відмову в позові з підстав
його необґрунтованості, висновок суду
апеляційної інстанції про задоволення
позову є помилковим.

У відповідності із ст.226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Керуючись ст.ст.220, 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Одеської міської ради
задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05 грудня 2013
року скасувати.

Постанову Приморського районного суду
м.Одеси від 11 жовтня 2012 року залишити в
силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строки та в порядку, передбачених
статтями 237 - 239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді