Справа № 804/20000/14
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого судді -
при секретарі - Шпота
представник позивача - Рудой
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську адміністративну
справу за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Хлібозавод №10» до Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення,-
До Дніпропетровського окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Хлібозавод №10» до Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області з вимогою - скасувати податкове
повідомлення-рішення форми «Р» від
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
В обґрунтування позову позивач
посилається на безпідставність та
необґрунтованість висновків акту
документальної позапланової невиїзної
перевірки ТОВ «Хлібозавод №10» () №3000/04-61-22-4/31911401 від 31.10.2014р. з
питань дотримання вимог податкового
законодавства, достовірності, повноти
нарахування та сплати усіх податків та
зборів по взаємовідносинам з ТОВ
«Агентство маркетингових досліджень»
по 30.04.2014р., на підставі якого прийнято
спірне податкове повідомлення-рішення,
яке винесено без урахування фактичних
обставин справи та в порушення
приписів податкового законодавства.
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив позов
Представник відповідача до судового
засідання не з'явився, про дату час та
місце проведення якого повідомлений
належним чином, що підтверджено
матеріалами справи. Правом на подання
письмових пояснень або заперечень не
Вислухавши представника позивача,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про обґрунтованість
адміністративного позову та наявності
підстав для його задоволення.
Як вбачається із матеріалів справи,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Хлібозавод №10»
«Позивач» або ТОВ «Хлібозавод №10»)
зареєстровано Виконавчим коміте том
Дніпропетровської міської ради
28.02.2002р., що підтверджується Свідоцтвом
про державну реєстрацію юридичної
особи № 003500. Місцезнаходження
підприємства відповідно до установчих
документів: м. Дніпропетровськ, вул.
Варварівська, буд. 28.
ТОВ «Хлібозавод №10» взяте на облік як
платник податків (за основним місцем
обліку) Держав ною податковою
інспекцією в Амур-Нижньодніпровському
районі міста Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (надалі за
текстом - «Відповідач» або ДПІ в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Основним видом діяльності позивача є:
виробництво продуктів
борошномельно-круп'яної промисловості;
виробництво хліба та хлібобулочних,
кондитерських виробів; виробництво
сухарів, печива, пирогів;
неспеціалізована оптова торгівля
харчовими продуктами, напоями,
тютюновими виробами та інше.
Так, на підставі довідки від 29.10.2014р. №54,
виданої ДПІ в Амур-Нижньодніпровському
районі м. Дніпропетровська ГУ
Міндоходів у Дніпропетровській
області, відповідно наказу про
проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки від
28.10.2014р. №980, виданого ДПІ в АНД районі
м.Дніпропетровська, згідно і п.п.20.1.4
п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75. п.п.78.1.1 п.78.1
ст.78, п. 82.2 ст.82 Податкового кодексу
України в період з 29.10.2014р. по 31.10.2014р.
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку ТОВ «Хлібзаво № 10»
вимог податкового та іншог
законодавства по взаємовідносинам з ПП
«Агентство маркетингових досліджень»
Вказаною перевіркою встановлені
порушення: п. 198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, шо призвело до
заниження ТОВ «Хлібзаво № 10» податку
на додану вартість всього у сумі 79 077
грн. за квітень 2014 року.
За результатами перевірки податковим
органом був складений акт
№3000/04-61-22-4/31911401 від 31.10.2014р. «Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
питань дотримання вимог податкового
законодавства, достовірності, повноти
нарахування та сплати усіх податків та
зборів по взаємовідносинам з ТОВ
«Агентство маркетингових досліджень»
На підставі Акту перевірки ДПІ в
Амур-Нижньодніпровському районі
м.Дніпропетровська було прийнято
податкове повідомлення-рішення від
№10» збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість, за основним платежем в
розмірі 79 077 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) в
Так, насамперед суд вважає, що
відповідачем порушено порядок
проведення перевірок та не дотримано
умов для допуску посадових осіб ДПІ до
здійснення перевірки ТОВ «Хлібозавод
№10».
В абзаці першому розділу 1 «Вступна
частина» Акту зазначається «На
підставі довідки від 29.10.2014р., виданої
ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі
м. Дніпропетровська ТУ Міндоходів у
Дніпропетровській області, відповідно
до Наказу про проведення
документальної позапланової невиїзної
перевірки від 28.10.2014р. №980 ... проведено
позапланову невиїзну перевірку».
В абзаці другому розділу 1 «Вступна
частина» Акту зазначається: «Але
посадовими особами ТОВ «Хлібозавод
відмовлено у отриманні копії наказу
про проведення перевірки та підпису
направлення про початок перевірки.
Враховуючи вищевикладене
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Хлібозавод №10» (код за
АНД районі м. Дніпропетровська від
28.10.2014р. №980 провести неможливо...».
В листі відповідача з відповіддю на
заперечення позивача, за вих. №
стверджується факт проведення
документальної позапланової виїзної
Порядок допуску посадових осіб до
здійснення документальної
позапланової невиїзної перевірки
встановлюється статтею 79 ПКУ. Так
відповідно до п. 79.2. ст.79 Податкового
кодексу України (далі - ПКУ)
документальна позапланова невиїзна
перевірка проводиться посадовими
особами контролюючого органу виключно
на підставі рішення керівника
контролюючого органу, оформленого
наказом, та за умови надіслання
платнику податків рекомендованим
листом із повідомленням про вручення
йому чи його уповноваженому
представнику під розписку копії наказу
про проведення документальної
позапланової невиїзної перевірки та
письмового повідомлення про дату
початку та місце проведення такої
Виконання умов цієї статті надає
посадовим особам контролюючого органу
право розпочати проведення
документальної невиїзної перевірки.
Необхідно зазначити, що відповідно до
абзацу шостого п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст 75 ПКУ
документальною невиїзною перевіркою
вважається перевірка, яка проводиться
в приміщенні контролюючого органу.
Порядок допуску посадових осіб до
здійснення документальної
позапланової виїзної перевірки
встановлюється статтею 81 ПКУ.
Відповідно до п. 81.1. ст. 81 ПКУ посадові
ссоби контролюючого органу мають право
приступити до проведення
документальної ьн'пної перевірки,
фактичної перевірки за наявності
підстав для їх проведення, визначених
сим Кодексом, та за умови пред'явлення
або надіслання у випадках, визначених
цим Кодексом, таких документів:
направлення на проведення такої
перевірки, в якому зазначаються дата
видачі, найменування контролюючого
органу, реквізити наказу про
проведення відповідної перевірки,
найменування та реквізити суб'єкта
(прізвище, ім'я, по батькові фізичної
особи - платника податку, який
перевіряється) або об'єкта, перевірка
якого проводиться, мета, вид
документальна планова/позапланова або
фактична), підстави, дата початку та
тривалість перевірки, посада та
прізвище посадової (службової) особи,
яка проводитиме перевірку. Заправлення
на перевірку у такому випадку є дійсним
за наявності підпису керівника
контролюючого органу або його
заступника, що скріплений печаткою
контролюючого органу; шопії наказу про
проведення перевірки; службового
посвідчення осіб, які зазначені в
направленні на проведення перевірки.
Непред'явлення або ненадіслання у
випадках, визначених цим Кодексом,
платнику «податків (його посадовим
(службовим) особам або його
уповноваженому представнику, або
особам, які фактично проводять
розрахункові операції) цих документів
або пред'явлення зазначених
документів, що оформлені з порушенням
вимог, встановлених цим пунктом, є
відставок) для недопущення посадових
(службових) осіб контролюючого органу
до проведення документальної виїзної
або фактичної перевірки.
Аналізуючи Акт перевірки складений
відповідачем та лист відповідача з
відповіддю на заперечення позивача, за
зрозумілим, що відповідач станом на
дату подання даної позовної заяви так і
не визначився, яку саме перевірку
відповідач намагався провести,
документальну позапланову виїзну або
Також з вищевказаного вбачається, що
про проведення двох різних за суттю
перевірок а саме: документальної
позапланової виїзної перевірки та
документальної позапланової невиїзної
перевірки ДПІ складено один і той же
наказ та направлення, що є безумовним
порушенням норм чинного податкового
В будь - якому випадку, не зважаючи на те
яку саме перевірку відповідач
намагався провести вимоги вище
вказаних ст. 79, 81 ПКУ податковим органом
недотримані, оскільки ТОВ «Хлібозавод
№10» не було пред'явлено або надіслано
передбачених цими статтями ПКУ
документів (наказ, направлення).
За вказаних умов посадові особи
позивача, як відповідач зазначає у
абзаці другому розділу 1 «Вступна
частина» Акту, відмовились підписувати
направлення на проведення перевірки.
Проте, відповідно до п. 81.2. ст. 81 ПКУ у
разі відмови платника податків та/або
посадових (службових) осіб платника
податків (його представників або осіб,
які фактично проводять розрахункові
операції) у допуску посадових
(службових) осіб контролюючого органу
до проведення перевірки складається
акт, який засвідчує факт відмови.
Відповідно до абз. 8 пп. 81.1 ст. 81 ПКУ у
разі відмови платника податків та/або
посадових лужбових) осіб платника
податків (його представників або осіб,
які фактично проводять зрахункові
операції) розписатися у направленні на
перевірку посадовими (службовими)
особами контролюючого органу
складається акт, який засвідчує факт
У такому випадку акт про відмову від
підпису у направленні на перевірку є
підставою для початку проведення такої
Порушуючи вищевказані приписи ПКУ
відповідач, виходячи зі умісту Акту та
відповіді відповідача, склав Акт від
30.10.2014р. №24-04-61-22-4 «Про причини
неможливості розпочати перевірку ТОВ
«Хлібозавод №10» (код за ЄГРПОУ 31911401) у
терміни визначені в направленні на її
проведення». Зазначений Акт до
позивача станом на дату подачі даної
позовної заяви не надходив та під
розписку Ввдповідачем не надавався.
Акт про відмову у підписі направлення
відповідачем не складено та не було
надано позивачу внаслідок чого
підстава для початку проведення
В такому випадку складання
відповідачем Акту перевірки (з
встановленими порушеннями податкового
законодавства позивачем) є порушенням
п. 86.1. ст. 86 ПК України, відповідно до
якого результати перевірок (крім
камеральних та електронних перевірок)
оформлюються у формі акта або довідки,
які підписуються посадовими особами
контролюючого органу та платниками
податків або їх законними
представниками (у разі наявності) та
порушенням Порядку оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства,
затвердженого Наказом Державної
податкової адміністрації України від 22
грудня 2010 року № 984 (далі - Порядок).
Відповідно до пунктів 3, 4 розділу І
Порядку, акт - службовий документ, який
підтверджує факт проведення
документальної перевірки
фінансово-господарської діяльності
платника податків і є носієм доказової
інформації про виявлені порушення
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
податкової служби. Акт документальної
перевірки повинен містити
систематизований виклад виявлених під
час перевірки фактів порушень норм
податкового, валютного та іншого
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на органи державної
Отже, є протиправним і встановлення
порушень вказаних у висновках Акту без
фактичного проведення перевірки,
фактичного встановлення порушень та як
наслідок винесення податкового
повідомлення - рішення.
Що стосується порушень вказаних у
висновках Акту перевірки та за якими
винесено податкове повідомлення -
рішення, то з ними неможна погодитись
та необхідно зазначити наступне.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно до ст. 3 Господарського
кодексу України під господарською
діяльністю у цьому Кодексі розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Господарська діяльність здійснюється
у загальній економічній сфері, а тому
має суто економічні властивості, що
неможливо без вартісної оцінки і
взаємооцінки, еквівалентності обміну,
відповідних обчислень і розрахунків.
Тому така ознака результатів
господарської діяльності, як цінова
визначеність, наявна в абсолютній
більшості випадків, хоча в
некомерційній господарській
діяльності можливе безкоштовне
надання результатів останньої.

Розділом ІІІ Податкового кодексу
України врегульовані питання,
пов'язані з обчисленням та сплатою
податку на прибуток підприємств.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку здійснює виробництво товарів,
виконання робіт, надання послуг з
довготривалим (більше одного року)
технологічним циклом виробництва за
умови, що договорами, укладеними на
виробництво таких товарів, виконання
робіт, надання послуг, не передбачено
поетапної їх здачі, до витрат звітного
податкового періоду включаються
витрати, пов'язані з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг у цьому періоді. Платник
податку для визначення об'єкта
оподаткування має право на врахування
витрат, підтверджених документами, що
складені нерезидентами відповідно до
правил інших країн.

Розділом V Податкового кодексу України
врегульовані питання, пов'язані з
обчисленням та сплатою податку на
додану вартість.

Згідно п.187.1 ст. 187 Податкового кодексу
України датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г)ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу
України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України (в редакції на момент
перевіряє мого періоду та виникнення
спірних правовідносин) - податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом
201.11статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 ст. 200 Податкового кодексу
України визначено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Відповідно до п.200.2 ст.200 Податкового
кодексу України при позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені цим
розділом.

Згідно п.201.1 ст.201 Податкового кодексу
України платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
(за наявності) податкову накладну.

Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Частинами 1 та 2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назва документа;
дата і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, які брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, на підтвердження включення сум
коштів до складу витрат та сум ПДВ до
складу податкового кредиту необхідні
документи, оформлені відповідно до
вимог, встановлених ст.9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», зокрема:
документи, що підтверджують факт
отримання послуг від іншої особи та
документи, що підтверджують зв'язок
понесених витрат з господарською
діяльністю платника податку.

Про відсутність реального характеру
відповідних операцій можуть свідчити
підтверджені доказами доводи
податкового органу, зокрема, про
наявність таких обставин:

- неможливість здійснення платником
податку зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться виробником товару,
підприємницької діяльності;

- відсутність у платника податку
необхідних умов для досягнення
результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки
тих господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
права на податковий кредит або
бюджетне відшкодування, якщо для
даного виду діяльності також потрібне
здійснення і облік інших господарських
операцій;

- здійснення операцій з
товарно-матеріальними цінностями, які
не вироблялися або не могли бути
вироблені в обсязі, зазначеному
платником податку в документах обліку.

Так, судом встановлено, що 01.01.2014р. між
ТОВ «Хлібзаво № 10» ()
(Замовник) та ПП «Агентство
маркетингових досліджень» () (Виконавець) укладено договір № 2
про надання маркетингових послуг.
Згідно умов цього договору Виконавець
зобов'язується надавати Замовнику
послуги, а Замовник зобов'язується
приймати належно надані Виконавцем
послуги та оплачувати їх на умовах та у
порядку, вказаних у Договорі. Вартість
послуг зазначена у Додатку до Договору
на надання маркетингових послуг від
01.01.2014 року №2.

На виконання цього договору ПП
«Агентство маркетингових досліджень»
проведено для позивача: кількісні
маркетингові дослідженняу формі
польового анкетування; телефонні
опитування респондентів; визначення
відносної динаміки продажу продукції у
торгівельній мережі; визначення
залишків продукції у магазинах, що
приймали участь у дослідженні;
визначення об'єму продажу товару в
торгівельних точках у грошовому
виразі, що прицмали участь у
дослідженні.

Факт виконання зазначеих послуг
підтверджується наступними
документами: податковою накладною № 641
від 30.04.2014р; Актом задачі-прийняття
робіт (надання послуг) № 005182 від
30.04.2014р.; плптіжним дорученням № 1471 від
23.05.2014р.

Відповідно до ст.ст. 46-49 Податкового
кодексу України ведення податкового
обліку покладено на кожного окремого
платника податку. При цьому такий
платник несе самостійну
відповідальність за порушення правил
ведення податкового обліку. Зазначена
відповід альність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України визначено, що не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже, норми Податкового кодексу
України в якості підстави для не
включення до складу валових витрат
передбачають тільки випадки повної
відсутності будь-яких розрахункових,
платіжних та інших документів,
передбачених законодавством.

Будь-які документи мають силу
первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що укладений ТОВ «Хлібзаво
№ 10» правочин мав на меті настання
реальних правових наслідків, що
обумовлені ним.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що правовідносини за спірним
правочином в повній мірі відображені в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача, тобто позивачем дотримано
принцип превалювання сутності над
формою, який закріплений в ст. 4 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
(превалювання сутності над формою -
операції обліковуються відповідно до
їх сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу
України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК
України) підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України, недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин) - у цьому разі визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається.

Згідно із ст. 202 Цивільного кодексу
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачено загальні вимоги,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину. Зокрема зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановлений законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). До оспорюваних
правочинів належить зокрема фіктивний
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим право чином
(фіктивний правочин). Фіктивний
правочин визнається судом недійсним
(ст. 234 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.12.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК: правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; правочини. спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу
України передбачено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Відповідачем не доведено, а судом не
встановлено, наявності мети, завідомо
суперечної інтересам держави і
суспільства, а також існування умислу у
позивача чи його контрагента, як
обов'язкової ознаки для визнання
правочину недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент
здійснення правовідносин підприємства
контрагент позивача ПП «Агентство
маркетингових досліджень» () був зареєстрованим як юридична
особа.

Враховуючи наявність у позивача
належним чином оформлених первинних
документів, які підтверджують
реальність здійснення господарської
операції, отже і наявність підстав для
формування витрат, в діях позивача
відсутні порушення: п. 198.3 ст.198
Податкового кодексу України, шо
призвело до заниження ТОВ «Хлібзаво №
10» податку на додану вартість всього у
сумі 79 077 грн. за квітень 2014 року.

В судовому засіданні був повністю
доведений представником позивача факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
підстав для формування витрат, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами.

Отже, позивач правомірно включив до
складу податкового кредиту суми
податку на додану вартість по
вищезазначеній податковій накладній,
та правомірно включив суми витрат по
придбанню робіт від зазначеного
контрагента до складу витрат, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування декларації з податку на
прибуток підприємства за період, що
перевірявся.

Також, суд вважає за доцільне
зазначити, що відповідно до частини 2
статті 8 Кодексу адміністративного
судочинства України суд застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД
проти Болгарії» (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

З урахуванням вищезазначеного суд
доходить висновку, що податкове
повідомлення-рішення від 25.11.2014р.
№, яким Товариству з обмеженою
відповідальністю «Хлібозавод №10»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість, за
основним платежем в розмірі 79 077 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) в сумі 39 538,5 грн., прийняте
Державною податковою інспекцією в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області не на підставі, не у межах
повноважень та не у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з порушенням використаного
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; необґрунтовано,
тобто без врахування усіх обставин, які
мають значення для прийняття рішення;
не добросовісно та не розсудливо, а
тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних
повноважень не довів правомірність
своїх дій та рішень.

Позивачем під час подання
адміністративного позову сплачено
судовий збір в розмірі 2 372 грн. 32 коп., що
підтверджується квитанцією № 99-611 від
04.12.2014р.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Тому згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
судовий збір в розмірі 2 372 грн. 32 коп.
присуджується на користь позивача за
рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 2, 9, 11, 70-71, 86, 94, 160-163, 167, 186, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Хлібозавод №10» до Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати противоправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 25.11.2014р. №, яким
Товариству з обмеженою
відповідальністю «Хлібозавод №10»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість, за
основним платежем в розмірі 79 077 грн. та
за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) в сумі 39 538,5 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Хлібозавод №10» () витрати по сплаті судового
збору у розмірі 2 372 грн. 32 коп. сплачені
ТОВ «Хлібозавод №10» згідно квитанції
№ 99-611 від 04.12.2014р.

Копію постанови направити сторонам по
справі.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд в порядку та в
строки, встановленні статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови
викладений протягом п'яти днів.

Суддя (підпис)
Е.О. Юрков