Справа № 2а-3664/10/1570
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" листопада 2014 р. м. Київ
К/9991/50981/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Лиски Т.О.,
Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового
касаційного провадження
адміністративну справу за позовом
управління Пенсійного фонду України в
Малиновському районі в м. Одеси до АТ
"Машинобудівне виробниче об'єднання
"Оріон" про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У квітні 2010 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 4 березня 2011
року позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача заборгованість зі сплати
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у сумі 15 718 грн. 5 коп.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 23 травня 2012
року рішення суду першої інстанції
скасовано і у задоволенні позову
відмовлено.

В касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції з підстав порушення цим
судом норм матеріального та
процесуального права і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до
розрахунку суми страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, що підлягають сплаті за
лютий 2010 року, у звітах форми 23, зданих
АТ «МВО «Оріон» до управління
Пенсійного фонду України в
Малиновському районі м. Одеси (далі -
Управління) в електронному вигляді,
загальна сума страхових внесків
відповідача за розділом І складає 15 718,05
грн.

Згідно з карткою особового рахунку АТ
«МВО «Оріон» сума боргу (недоїмки) зі
сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування станом на 31.03.2010 року
складала 235 128,84 грн. Разом з тим, за
відповідачем рахується заборгованість
за 2008 рік в розмірі 276 117,56 грн.

Позивач посилався на те, що поточні
платежі відповідача згідно із
платіжними дорученнями від 23 березня
2010 року № 53 на суму 5 193,14 грн. і № 54 на
суму 312,84 грн., а також від 7 квітня 2010
року № 57 і № 58, на які відповідач
посилається, як на підставу
відсутності заборгованості за лютий 2010
року, було зараховано в рахунок сплати
недоїмки за 2008 рік.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
помилково виходив з того, що позивачем
не доведена наявність заборгованості
страхувальника по сплаті страхових
внесків за лютий 2010 року.

У Преамбулі Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (далі - Закон) (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що цей
Закон розроблений відповідно до
Конституції України та Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, визначає
принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного
фонду, що формуються за рахунок
страхових внесків роботодавців,
бюджетних та інших джерел,
передбачених цим Законом, а також
регулює порядок формування
Накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів
видатків на оплату договорів
страхування довічних пенсій або
одноразових виплат застрахованим
особам, членам їхніх сімей та іншим
особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 1 Закону визначено що під
поняттям страхових внесків слід
розуміти кошти відрахувань на
соціальне страхування та збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування, сплачені згідно із
законодавством, що діяло раніше; кошти,
сплачені на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування
відповідно до цього Закону.

Частиною 2 ст. 5 Закону передбачено, що
виключно цим Законом визначається
порядок нарахування, обчислення та
сплати страхових внесків, стягнення
заборгованості за цими внесками.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону
страхувальник зобов'язаний
нараховувати, обчислювати і сплачувати
в установлені строки та в повному
обсязі страхові внески.

Згідно ч. 6 статті 19 Закону страхові
внески нараховуються на суми,
зазначені в частинах першій та другій
цієї статті, незалежно від джерел їх
фінансування, форми, порядку, місця
виплати та використання, а також
незалежно від того, чи були зазначені
суми фактично виплачені після їх
нарахування до сплати.

У відповідності до ч. 6 ст. 20 Закону
страхувальники зобов'язані сплачувати
страхові внески, нараховані за
відповідний базовий звітний період, не
пізніше ніж через 20 календарних днів із
дня закінчення цього періоду.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 106 Закону у разі
виявлення своєчасно не сплачених сум
страхових внесків страхувальники
зобов'язані самостійно обчислити ці
внески і сплатити їх з нарахуванням
пені в порядку і розмірах, визначених
цією статтею. Суми страхових внесків
своєчасно не нараховані та/або не
сплачені страхувальниками у строки,
визначені статтею 20 цього Закону, в
тому числі обчислені територіальними
органами Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

У відповідності з частиною п'ятою
статті 106 Закону за рахунок сум, що
надходять від страхувальника або від
державної виконавчої служби в рахунок
сплати недоїмки, погашаються суми
недоїмки, пені та фінансових санкцій у
порядку календарної черговості їх
виникнення. У разі коли страхувальник
має несплачену недоїмку, пеню та
фінансові санкції і здійснює сплату
поточних сум страхових внесків, ці суми
зараховуються в рахунок сплати
недоїмки, пені та фінансових санкцій.

Отже, маючи несплачену недоїмку, пеню
та фінансові санкції і сплачуючи при
цьому поточні суми страхових внесків,
страхувальник не вважається таким, що
своєчасно виконав свої зобов'язання за
поточний період, оскільки в силу
імперативних вимог частини п'ятої
статті 106 Закону органи Пенсійного
фонду України зобов'язані направити
цей платіж на погашення недоїмки, пені
та фінансових санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
21.02.2012 року № 21-4а12.

Відповідно до частини першої статті 244-2
КАС України рішення Верховного Суду
України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

При цьому з витягу картки особового
рахунку вбачається зарахування
Управлінням сплачених відповідачем
поточних страхових внесків за лютий 2010
року в рахунок погашення
заборгованості за попередні періоди
згідно із платіжними дорученнями від 23
березня 2010 року № 53 на суму 5 193,14 грн. і
№ 54 на суму 312,84 грн.

Суд касаційної інстанції вважає, що
судами першої та апеляційної інстанцій
належним чином не перевірено
твердження позивача про своєчасний
перерахунок суми страхованих внесків
за лютий 2010 року в погашення боргу за
попередній період згідно платіжних
доручень від 7 квітня 2010 року № 57 і № 58
та поспішно прийнято рішення про
наявність підстав для задоволення
позову, оскільки прийнято це рішення
без дослідження усіх обставин у справі.

Таким чином, рішення судів попередніх
інстанції внаслідок допущених
порушень норм матеріального і
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи, підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.220 КАС України
суд касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

За правилами ч.2 ст.227 КАС України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Малиновському районі в м. Одеси
задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 4 березня 2011
року та постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 23 травня 2012 року скасувати і
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

С у д д і :
В.І. Бутенко Т.О. Лиска І.Я.
Олендер