Справа № 2-4-2303/09
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/14339/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
ОСОБА_4 на постанову Центрального
районного суду м.Миколаєва від 16.10.2009р.
та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 01.02.2012р. у
справі № 2а-4-2303/09/1423 за
позовом Релігійної громади
Української православної Церкви
Свято-Миколаївської Соборної Церкви
Миколаївської єпархії до
Миколаївської міської ради,
Виконавчого комітету Миколаївської
міської ради, треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ГУ Держказначейства в
Миколаївській області про визнання
недійсним рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Релігійна громада Української
православної Церкви
Свято-Миколаївської Соборної Церкви
Миколаївської єпархії звернулася до
Миколаївської міської ради, виконкому
Миколаївської міської ради з позовом, в
якому з урахуванням уточнень, просила:

- визнати недійсним п.10 рішення
виконкому Миколаївської міської ради
від 27.08.2004 року №1503 «Про визнання права
власності на домоволодіння за ОСОБА_4
та ОСОБА_5»;

- визнати недійсним п.п.2.4.1 п.2.4 п.2
рішення Миколаївської міської ради від
23.12.2004 року №28/7 «Про надання у спільну
сумісну власність земельної ділянки
пл.545 кв.м. громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_5».

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що при прийнятті
виконкомом Миколаївської міської ради
рішення №1503 від 27.08.2004р. відповідачем
було порушено ч.3 ст.24 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
та п. «а»п.6.1 «Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації права
власності на нерухоме майно», яке
затверджено наказом Мін'юсту і №7/5 від
07.02.2002р., а Миколаївською міською радою,
в свою чергу, при прийнятті рішення №28/7
від 23.12.2004р., було порушено вимоги
діючого земельного законодавства, а
саме ст.ст.116,118,198 ЗК України, оскільки
цими органами не було враховано, що
право користування релігійної громади
нерухомістю та земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 виникло ще у 1926р. після
передачі у користування релігійній
громаді церковної садиби з відводом
земельної ділянки та будівлями, в тому
числі літ.А і Б, яка числиться в даний
час за домоволодінням АДРЕСА_2.

Постановою Центрального районного
суду м.Миколаєва від 16.10.2009р., залишеною
без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 01.02.2012р., позов
задоволено. Визнано недійсними п.10
рішення виконкому Миколаївської
міської ради від 27.08.2004 року №1503 та
п.п.2.4.1 п.2.4 п.2 рішення Миколаївської
міської ради від 23.12.2004 року №28/7 «Про
надання у спільну сумісну власність
земельної ділянки пл.545 кв.м. громадянам
ОСОБА_4 та ОСОБА_5».

Не погоджуючись з постановою
Центрального районного суду
м.Миколаєва від 16.10.2009р. та ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 01.02.2012р.
ОСОБА_4 звернулась з касаційною
скаргою, у якій, посилаючись на те, що
при прийнятті зазначених судових
рішень було порушено норми
матеріального та процесуального права,
просить їх скасувати та закрити
провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги
та заперечень на касаційну скаргу,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, рішенням виконкому
Миколаївської міської ради №1503 від
27.08.2004р. «Про оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна
за фізичними особами», п.10 вирішено:
«оформити право власності на житловий
будинок за літ.А житловою плоощею 69.4
кв.м., що розташований по АДРЕСА_2 - за
громадянами ОСОБА_5 - 1/2, ОСОБА_4 - 1/2. На
підставі цього рішення, за вказаними
особами було проведено реєстрацію
права власності в МБТІ.

В подальшому, у березні 2004р. ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 звернулися до Миколаївської
міської із заявами про передачу їм у
приватну власність земельної ділянки
за адресою АДРЕСА_2. Дані заяви було
розглянуто на засіданні постійної
комісії міської ради з питань
регулювання земельних відносин,
архітектури і будівництва, протокол №92
від 15.09.2004р.. Також було виготовлено
технічну документацію, отримано
погодження Миколаївського міського
управління земельних ресурсів, ГУ
містобудування та архітектури
управління архітектурної діяльності,
управління земельних ресурсів
Миколаївської міської ради.

Відповідно до п.п.2.4 та 2.4.1 рішення
Миколаївської міської ради №28/7 від
23.12.2004р. «Про вилучення, надання,
передачу у власність, спільну сумісну
та спільну часткову власність, надання
в оренду земельних ділянок
громадянам....», затверджено технічну
документацію із землеустрою щодо
складання державного акту на право
спільної сумісної власності на
земельну ділянку площею 545 кв.м. за
рахунок земель міста, не наданих у
власність або користування, для
обслуговування житлового будинку,
господарських споруд та будівель по
АДРЕСА_2 та передано ОСОБА_4 та ОСОБА_5
земельну ділянку площею 545 кв.м. для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд за
вказаною адресою.

На підставі цього рішення, 3-і особи -
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у березні 2005р.
отримали Державний акт на право
власності на цю земельну ділянку, серії
ЯА №066890.

Як встановлено судами, релігійна
громада також зверталася до
Миколаївської міської ради щодо
оформлення права користування
земельною ділянкою, між тим, як пояснив
представник позивача у задоволені
цього клопотання було відмовлено, з
посиланням на те, що передачі
релігійній громаді у користування
підлягає земельна ділянка площею 2990
кв.м., а не 3527 кв.м.

Не погоджуючись з такими рішеннями
відповідачів позивач і звернувся з
даним позовом.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про
землеустрій» проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
складаються у разі надання, передачі,
вилучення, відчуження земельних
ділянок.

Порядок складання проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок встановлюється Кабінетом
Міністрів України, зокрема Постановою
КМУ №677 від 26.05.2004р. Дійсно, відповідно
до цього Порядку (п.2 даної Постанови
КМУ), проект відведення земельної
ділянки не розробляється у разі, коли
земельна ділянка, межі якої визначені в
натурі (на місцевості), надається у
користування або безоплатно
передаються у власність без зміни
цільового призначення.

Як встановлено судами, раніше земельна
пл.545 кв.м. у користування ОСОБА_4 і
ОСОБА_8, а потім і ОСОБА_5 не виділялася,
межі в натурі не визначалися, порядок
користування земельною ділянкою між
позивачем та третіми особами не
встановлювався. А тому, відповідно, для
вирішення питання щодо передачі
земельної ділянки у власність третім
особам слід було розробити проект
землеустрою, а не технічну
документацію на відведення земельної
ділянки.

Згідно з п.9 вищевказаної Постанови КМ
України, проект відведення земельної
ділянки погоджується землевласником
або землекористувачем, органом
земельних ресурсів, природоохоронним
органом, СЕС, органом містобудування і
архітектури та охорони культурної
спадщини. Однак, разом з тим, в даному
випадку навіть при погодженні
технічної документації, остання з
органом культурної спадщини взагалі не
узгоджувалася.

Згідно з Типовим договором 1944 року,
укладеним між виконкомом
Миколаївської ради депутатів трудящих
та громадянами м.Миколаєва, які були
прихожанами церкви, останнім було
передано у безстрокове, безоплатне
користування церковну будівлю зі
сторожкою за адресою АДРЕСА_1.

Також судами встановлено, що Церква
Святого Миколая Угодника - є
пам'ятником архітектури і, відповідно
до охоронного договору на передачу
пам'ятника архітектури Церкви Святого
Миколая Угодника у м. Миколаєві від
04.07.1957р., укладеного між Управлінням у
справах архітектури при Раді Міністрів
УРСР та Церковною радою, останні
отримали у безоплатне користування
будинок пам'ятник архітектури,
службові приміщення при ньому,
устаткування, предмети культу і
земельну ділянку за технічного огляду
і опису.

Відповідно до умов цього договору,
користувач зобов'язаний тримати у
благоустроєному стані всю територію
з/ділянки охоронної зони навколо
пам'ятника архітектури, не допускати
без попереднього узгодження з
Управлінням використання охоронної
зони під господарські потреби, а також
нічого не прибудовувати на орендованій
з/ділянці і будувати в межах охоронної
зони нових будівель; не заселяти
приміщення пам'ятника жильцями для
проживання як тимчасового, так і
постійного характеру, за виключенням
спеціально призначених під житло
приміщень для проживання сторожів і
церковного причту за окремим
застереженням для них в окремих умовах.

Постановою Ради Міністрів УРСР №970 від
24.08.1963р. затверджено список пам'ятників
архітектури, до якого, в свою чергу,
також включено і «Миколаївську церкву»
по АДРЕСА_1.

Рішенням виконкому Миколаївської
міської ради депутатів трудящих №2329
від 20.12.1967р. було встановлено охоронну
зону при цьому пам'ятнику архітектури -
загальною площею 3920 кв.м.. При цьому, до
складу цієї території включено і
житлові будівлі, зокрема житловий
будинок літ.А та земельна ділянка, яка
була виділена у власність ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

Відповідно до ч.1-3 ст.29 Закону УРСР «Про
охорону і використання пам'яток
історії та культури» з метою
забезпечення охорони пам'яток історії,
археології, містобудування і
архітектури, монументального
мистецтва встановлюються охоронні
зони, зони регулювання забудови і зони
охоронюваного ландшафту в порядку,
який визначається законодавством
Союзу РСР і Української РСР. При цьому,
вказані зони охорони пам'яток історії
та культури встановлюються
виконавчими комітетами обласних,
міських (міст республіканського
підпорядкування) Рад народних
депутатів за поданням відповідних
державних органів охорони пам'яток.
Окрім того, зони охорони історії та
культури включаються в проекти
планування, забудови і реконструкції
міст та інших населених пунктів. До
того ж, у межах зазначених зон
забороняються провадження земляних,
будівельних та інших робіт, а також
господарська діяльність без дозволу
відповідних органів охорони пам'яток
Союзу РСР або Української РСР.

Згідно з вимогами ст.5 ч.1 Закону України
«Про охорону культурної спадщини» до
повноважень центрального органу
виконавчої влади у сфері охорони
культурної спадщини, належить, зокрема:
п. 17) встановлення режиму використання
пам'яток національного значення, їхніх
територій, зон охорони, охороньованих
археологічних територій, історичних
ареалів населених місць; п. 28)
погодження проектів відведення та
надання земельних ділянок, у тому числі
призначаються для
сільськогосподарських потреб,
погодження зміни землевласника,
землекористувача на території пам'яток
та в їх охоронних зонах, на
охороньованих археологічних
територіях, в історичних ареалах
населених місць. Ці повноваження
можуть бути делеговані органам охорони
культурної спадщини нижчого рівня
відповідно до закону;

Відповідно до ч.3 ст.24 цього Закону,
забороняється змінювати призначення
пам'ятки, її частин та елементів, робити
написи, позначки на ній, на її території
та в її зоні без дозволу відповідного
органу охорони культурної спадщини.

Водночас, як вірно встановили суди
попередніх інстанцій, зазначене
погодження проекту відведення та
надання з/ділянки, дозвіл органу
охорони культурної спадщини на зміну
призначення зони не було враховано
Миколаївською міською радою при
винесенні спірного рішення №28/3 від
23.12.2004р.

З матеріалів технічної документації
вбачається, що погодження органу, а
саме вищезазначеного Управління
охорони культурної спадщини - відсутнє.
Також, будь-яких рішень щодо зміни
розміру охоронної зони цього
пам'ятника архітектури не приймалося,
що, в свою чергу, підтверджується
довідкою начальника відділу охорони
культурної спадщини від 19.05.2009р. №459/4.

Отже, суди дійшли вірного висновку, що
п/п 2.4.1. п.2.4, розділу рішенням
Миколаївської міської ради №28/7 від
23.12.2004р. «Про вилучення, надання,
передачу у власність, спільну сумісну
та спільну часткову власність, надання
в оренду земельних громадянам.» хоча і
було прийнято в межах наданих законом
повноважень, але з порушенням норм
діючого законодавства, а саме в
порушення вимог Закону України «Про
охорону культурної спадщини» і Закону
України «Про землеустрій».

Також, судами обґрунтовано зазначено,
що діючим законодавством «Про охорону
культурної спадщини» заборонено
змінювати призначення приміщень, що
знаходяться на території охоронної
зони пам'ятника архітектури без
відповідного дозволу органу
культурної спадщини. А приймаючи до
уваги що спірний житловий будинок
знаходився у користуванні релігійної
громади Свято-Миколаївської церкви з
1926 року, використовувався для
проведення обряду хрещення і з 1957р.
дана церква є пам'ятником архітектури,
суди дійшли вірного висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позову в цій частині.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що при вирішенні
справи судами першої та апеляційної
інстанцій вірно застосовані норми
матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують. За таких обставин
підстав для задоволення касаційної
скарги судова колегія не вбачає.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Центрального районного суду
м.Миколаєва від 16.10.2009р. та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 01.02.2012р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: