Справа № 462/6437/13-а
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/8414/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Олексієнка М.М. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Ситникова О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
представника управління Пенсійного
фонду України в Залізничному районі м.
Львова (далі - УПФ) на ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23 січня 2014
року про зміну способу і порядку
виконання судового рішення у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до УПФ
про зобов'язання здійснення
перерахунку і виплати щомісячної
соціальної допомоги,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року начальник відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Львівській області (далі - начальник
ВДВС) звернувся до суду з поданням про
зміну способу і порядку виконання
постанови Залізничного районного суду
м. Львова від 19 грудня 2011 року, якою
визнано неправомірними дії УПФ щодо не
нарахування і невиплати ОСОБА_4
підвищення до пенсії як дитині війни.
Зобов'язано відповідно до статті 6
Закону України від 18 листопада 2004 року
«Про соціальний захист дітей війни»
здійснити за період з 26 квітня 2011 року
по 22 липня 2011 року нарахування і
виплату підвищення до пенсії позивачки
у розмірі 30 відсотків мінімальної
пенсії за віком з урахуванням фактично
виплачених сум.

Посилався на відсутність фінансування
зазначених платежів, що призводить до
неможливості виконання судового
рішення у спосіб визначений судом.

Ухвалою Залізничного районного суду м.
Львова від 31 жовтня 2013 року в
задоволенні подання відмовлено.

Львівський апеляційний
адміністративний суд рішенням від 23
січня 2014 року зазначену ухвалу
скасував та постановив нову про
задоволення подання. Змінено спосіб і
порядок виконання рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 19 грудня 2011 року, із зобов'язання
здійснити нарахування і виплату
підвищення до пенсії у розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком,
на стягнення з УПФ нарахованих коштів.

У касаційній скарзі представник
відповідача, з посиланням на порушення
норм процесуального права, допущені
судом апеляційної інстанції, просить
ухвалу цього суду скасувати і залишити
в силі судове рішення першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про задоволення
касаційної скарги з урахуванням
наступного.

Відмовляючи в задоволенні подання, суд
першої інстанції виходив з того, що
вирішуючи заяву про заміну чи
встановлення способу виконання
рішення, суд позбавлений права
змінювати резолютивну частину
постанови, яка набрала законної сили.

Апеляційний суд виходив з неможливості
виконання рішення у спосіб визначений
судом, у зв'язку з відсутністю
державного фінансування вказаної
соціальної програми у розмірах,
передбачених законом, та прийняттям
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень», за яким
реалізація рішень судів про стягнення
коштів з державних органів
покладається на Державну казначейську
службу України.

З висновком апеляційного суду
погодиться неможливо, оскільки він не
відповідає дійсним обставинам справи
та нормам процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 105
КАС України адміністративний позов
може містити як вимоги про зобов'язання
відповідача - суб'єкта владних
повноважень прийняти рішення або
вчинити певні дії, так і стягнення з
відповідача - суб'єкта владних
повноважень коштів на відшкодування
шкоди, завданої його незаконним
рішенням, дією або бездіяльністю. У
разі задоволення адміністративного
позову суд може прийняти постанову про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії (пункт 2 частини другої статті 162 КАС
України).

Стаття 124 Конституції України та стаття
14 КАС України встановлюють, що судові
рішення, зокрема постанови та ухвали
суду в адміністративних справах, що
набрали законної сили, є обов'язковими
до виконання на всій території України.
Невиконання судових рішень тягне за
собою відповідальність, встановлену
законом.

За правилами статті 36 Закону України
від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про
виконавче провадження» (далі - Закон №
606-ХІV), частини першої статті 263 КАС
України відстрочка і розстрочка
виконання, зміна чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення можливе лише за наявності
обставин, що ускладнюють виконання
судового рішення (відсутність коштів
на рахунку, відсутність присудженого
майна в натурі, стихійне лихо, тощо).

Під зміною способу і порядку виконання
рішення слід розуміти прийняття судом
нових заходів для реалізації рішення у
разі неможливості його виконання у
встановленими раніше порядку і
способом. Змінюючи спосіб і порядок
виконання судового рішення, суд не може
змінювати останнє по суті.

Звертаючись до суду про зміну способу і
порядку виконання судового рішення,
начальник ВДВС посилався на
відсутність належного державного
фінансування виплати пенсій, надбавок
і підвищень до пенсій, передбачених
чинним законодавством, та на положення
Закону України «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень».

Зазначені обставини не дають підстав
для задоволення подання, адже способи
виконання рішення суду слід визначати
через ті заходи, які вживаються за для
досягнення мети захисту порушених прав
та свобод осіб і їх відновлення.

Основні заходи примусового виконання
рішень наведені у статті 32 Закону №
606-ХІV. Зокрема, до таких відносяться:
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; інші заходи,
передбачені рішенням.

За наявності обставин, що ускладнюють
виконання судових рішень, суд вправі
змінити встановлені ним або законом
способи і порядок на інші, передбачені
законодавством. Проте, суд не може
встановити новий спосіб захисту
порушеного права, його дії щодо зміни
чи встановлення способу і порядку
виконання повинні бути спрямовані лише
на забезпечення виконання
резолютивної частини рішення,
відповідати його меті, не спотворювати
його змісту.

Як зазначалося вище, єдиною підставою,
в тому числі для встановлення способу і
порядку виконання рішення, є наявність
обставин, що ускладнюють його
виконання. Проте ці обставини
об'єднуються їх об'єктивним та
надзвичайним характером, незалежністю
від настання та перебігу волі боржника,
причинним зв'язком між настанням цих
обставин та ускладненням виконання
рішення.

У справі, що розглядається, суд для
відновлення права ОСОБА_4 на щомісячну
соціальну допомогу, передбачену
Законом України від 18 листопада 2004 року
«Про соціальний захист дітей війни»,
прийняв рішення про зобов'язання
органу УПФ нарахувати і виплатити
соціальну допомогу в установленому
законом розмірі, що відповідало
заявленим у позові вимогам. Розрахунок
суми соціальної допомоги за спірний
період судами не здійснювався, тому,
змінивши спосіб виконання такої
постанови із зобов'язання виплатити
зазначену допомогу на стягнення
конкретної суми цієї допомоги, суд
змінив постанову по суті, вийшовши при
цьому за межі позовних вимог та
вирішивши питання, що не були предметом
дослідження судами всіх інстанцій при
розгляді справи.

Таким чином, зміна на підставі статті 263
КАС способу і порядку виконання
судового рішення не передбачає зміни
обраного судом відповідно до статті 162
КАС при ухваленні рішення способу
відновлення порушеного права. Отже,
зміна способу і порядку виконання
рішення суду про зобов'язання органу
УПФ здійснити виплату із зобов'язання
на стягнення такої виплати є
незаконною.

Саме до такого висновку зводиться
правова позиція, висловлена Верховним
Судом України у постанові від 11
листопада 2014 року (справа №21-394а14), яка
згідно зі статтею 244-2 КАС України, є
обов'язковою для суддів при прийнятті
рішень в подібних справах.

Виходячи з наведеного, суд першої
інстанції ухвалив законне та
обґрунтоване рішення, тому відповідно
до статті 226 КАС України рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню та залишенню в силі рішення
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова
задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23 січня 2014
року скасувати, а ухвалу Залізничного
районного суду м. Львова від 31 жовтня 2013
року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Судді:
М.М. Олексієнко

В.І. Бутенко

О.Ф. Ситников