Справа № 21-446а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2014 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючого Кривенка
В.В.,суддів:Гриціва М.І., Гусака М.Б.,
Коротких О.А., Маринченка В.Л.,
Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л.,
Терлецького О.О., -розглянувши в порядку
письмового провадження справу за
позовом ОСОБА_9 до Міністерства оборони
України (далі - Міноборони), Одеського
обласного військового комісаріату
(далі - Військкомат), про визнання
протиправним рішення про відмову у
виплаті одноразової грошової допомоги
та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_9 звернувся до
суду з позовом до Міноборони,
Військкомату, про визнання
протиправним рішення про відмову у
виплаті одноразової грошової допомоги,
зобов'язання вчинити певні дії.

На обґрунтування позову ОСОБА_9
послався на те, що відповідно до Закону
України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ
«Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) та
постанови Кабінету Міністрів України
від 28 травня 2008 року № 499, якою
затверджено Порядок та умови
призначення і виплати одноразової
грошової допомоги у разі загибелі
(смерті), поранення (контузії, травми
або каліцтва) чи інвалідності
військовослужбовців,
військовозобов'язаних і резервістів,
призваних на навчальні (або
перевірочні) та спеціальні збори, та
інвалідності звільнених з військової
служби (зборів) осіб (далі - постанова №
449, Порядок відповідно), він має право на
отримання одноразової грошової
допомоги військовослужбовцям та
особам, звільненим, з військової
служби, у разі настання інвалідності ІІ
групи внаслідок виконання обов'язків
військової служби у розмірі
24-місячного грошового забезпечення.

Малиновський районний суд міста Одеси
постановою від 18 листопада 2013 року, яку
Одеський апеляційний адміністративний
суд ухвалою від 16 квітня 2014 року
залишив без змін, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_9 відмовив.

Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 15 травня 2014 року у
відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою ОСОБА_10 -
представника позивача ОСОБА_9 -
відмовив.

Не погоджуючись із ухвалою касаційного
суду, представник позивача звернулась
із заявою про її перегляд Верховним
Судом України з підстави неоднакового
застосування Вищим адміністративним
судом України статті 41 Закону України
від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІІ «Про
військовий обов'язок і військову
службу» (далі - Закон № 2232-ХІІІ) та
частини другої статті 16 Закону №
2011-ХІІ.

На обґрунтування заяви додала копії
ухвал Вищого адміністративного суду
України від 27 жовтня, 23 листопада
2011 року (справи №№ К/9991/23364/11, К-34296/10
відповідно), від 13 березня, 4 квітня, 12
червня, 11 липня, 19 вересня 2013 року
(справи №№ К/9991/8192/11, К/9991/46195/11,
К/9991/75243/12, К/9991/63516/11 К/9991/18769/12
відповідно), які, на її думку,
підтверджують неоднакове застосування
касаційним судом одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах.

В ухвалах, наданих на підтвердження
неоднакового застосування норм
матеріального права, ВАСУ дійшов
висновку, що особи, які звільнені з
військової служби до 1 січня 2007 року, та,
відповідно, яким встановлена
інвалідність внаслідок захворювання,
пов'язаного з виконанням ними
обов'язків військової служби, мають
право на виплату одноразової грошової
допомоги.

Перевіривши наведені заявником доводи,
колегія суддів Судової плати в
адміністративних Верховного Суду
України вважає, що заява підлягає
задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди
встановили, що наказом Міністра
оборони України від 8 листопада 2005 року
№ 655 полковник ОСОБА_9 звільнений з
військової служби в запас у зв'язку зі
скороченням штатів.

Відповідно до виписки із акта огляду
медико-соціальної експертної комісії
до довідки від 3 грудня 2012 року серії 10
ААА № 957487 ОСОБА_9 було встановлено
безстроково ІІ групу інвалідності,
внаслідок поранення, контузії та
захворювання, пов'язаного з виконанням
обов'язків військової служби під час
перебування у країнах, де велися бойові
дії.

У березні 2013 року позивач звернувся до
Військкомату із заявою про виплату
одноразової грошової допомоги
відповідно до статті 16 Закону № 2011-ХІІ
та Порядку.

Листом від 12 квітня 2013 року йому було
відмовлено у виплаті одноразової
грошової допомоги.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суди дійшли висновку, що норма
Закону № 2011-ХІІ щодо виплати
одноразової грошової допомоги особам,
звільненим з військової служби, у разі
настання інвалідності внаслідок
захворювання або нещасного випадку, що
мали місце в період проходження
військової служби, поширюється на тих
осіб, які звільнені з військової служби
та стали інвалідами після 10 травня 2006
року, відповідно, особи, які звільнені з
військової служби та стали інвалідами
до цього часу, права на зазначену
грошову допомогу не мають.

На думку Верховного Суду України,
позиція касаційного суду у справі, що
розглядається, ґрунтується на
неправильному застосуванні ним норм
матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні статті 41
Закону № 2232-ХІІІ, статті 16 Закону №
2011-ХІІ, колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України виходить із такого.

Правове регулювання відносин між
державою і громадянами України у
зв'язку із виконанням ними
конституційного обов'язку щодо захисту
Вітчизни здійснюється відповідно до
Закону № 2232-ХІІІ.

Відповідно до статті 41 цього Закону (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) виплата одноразової
грошової допомоги у разі загибелі
(смерті) або каліцтва
військовослужбовців,
військовозобов'язаних, які призвані на
навчальні (або перевірочні) та
спеціальні збори, та резервістів під
час виконання ними обов'язків служби у
військовому резерві здійснюється в
порядку і на умовах, встановлених
Законом № 2011-ХІІ.

Основні засади державної політики у
сфері соціального захисту
військовослужбовців визначені Законом
№ 2011-ХІІ.

Розділом ІІ цього Закону встановлені
права військовослужбовців, зокрема,
щодо грошового забезпечення.

Частиною другою статті 16 Закону №
2011-ХІІ (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин)
передбачено, що у разі поранення
(контузії, травми або каліцтва),
заподіяного військовослужбовцю під
час виконання ним обов'язків
військової служби, а також
інвалідності, що настала в період
проходження військової служби або не
пізніше ніж через три місяці після
звільнення зі служби чи після
закінчення цього строку, але внаслідок
захворювання або нещасного випадку, що
мали місце в період проходження
військової служби, залежно від ступеня
втрати працездатності йому
виплачується одноразова грошова
допомога в розмірі до п'ятирічного
грошового забезпечення за останньою
посадою в порядку та на умовах,
визначених Кабінетом Міністрів
України.

Пунктом 2 постанови № 499 встановлено, що
призначення і виплата одноразової
грошової допомоги у разі загибелі
(смерті), поранення (контузії, травми
або каліцтва) чи інвалідності
військовослужбовців,
військовозобов'язаних і резервістів,
призваних на навчальні (або
перевірочні) та спеціальні збори, та
інвалідності звільнених з військової
служби (зборів) осіб, що сталися після 1
січня 2007 року, здійснюється згідно з
Порядком, затвердженим цією
постановою.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку
одноразова грошова допомога
виплачується військовослужбовцям
(крім військовослужбовців строкової
служби) у разі настання інвалідності в
період проходження військової служби
та особам, звільненим з військової
служби, у разі настання інвалідності не
пізніше ніж через три місяці після
звільнення з такої служби чи після
закінчення зазначеного строку, у разі
настання інвалідності внаслідок
виконання обов'язків військової
служби, одноразова грошова допомога
інвалідам ІІ групи виплачується у
розмірі 24-місячного грошового
забезпечення.

Виходячи з буквального тлумачення
статті 16 Закону № 2011-ХІІ колегія суддів
Судової плати в адміністративних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку, що право на одноразову
грошову допомогу у військовослужбовця
виникає і у тому разі коли інвалідність
настала після перебігу тримісячного
строку з дня його звільнення зі служби,
але внаслідок захворювання або
одержаного каліцтва чи іншого
ушкодження здоров'я, яке мало місце в
період її проходження.

Отже, висновок суду касаційної
інстанції у справі, що розглядається,
не ґрунтується на правильному
застосуванні норм матеріального права,
у зв'язку з чим ухвала Вищого
адміністративного суду України від 15
травня 2014 року підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 241-243 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_10 - представника позивача
ОСОБА_9 - задовольнити.

Ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 15 травня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В.
КривенкоСудді: М.І.
ГрицівМ.Б. Гусак
О.А. КороткихВ.Л. Маринченко
О.Б. ПрокопенкоІ.Л. Самсін О.О.
Терлецький