Справа № К/9991/18527/11-С
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/18527/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Усенко
Є.А.,

суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,

при секретарі: Луцак А.В.,

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
03.11.2010

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.03.2011

у справі № 2а-14147/10/2670 Окружного
адміністративного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрбудіндустрія»

до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
03.11.2010, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.03.2011,
позов задоволено: скасовано податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва від
23.09.2010 № /0.

У касаційній скарзі ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва
просить скасувати ухвалені у справі
судові рішення та постановити нове
рішення про відмову в позові,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального права.

Заперечуючи проти касаційної скарги,
позивач просив залишити її без
задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Фактичною підставою для донарахування
позивачу податкових зобов`язань з
податку на додану вартість та
застосування штрафних (фінансових)
санкцій згідно з податковим
повідомленням-рішенням, з приводу
правомірності якого виник спір, стали
висновки контролюючого органу,
викладені в акті перевірки від 06.09.2010 №
2371/23-09/32798830, про порушення позивачем
норм підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпунктів
7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту
7.5 ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість» (Закон № 168/97-ВР):
завищено податковий кредит у
податковому обліку за квітень, червень
2010 року на загальну суму 1497221,02 грн. за
податковими накладними, виписаними ТОВ
«Лугметсервіс ЛТД» за наслідками
нікчемного правочину, внаслідок чого
занижені податкові зобов'язання з
податку на додану вартість на 1496867,00
грн. у податковому обліку за квітень,
червень 2010 року. Висновок податкового
органу про нікчемність правочину між
позивачем та ТОВ «Лугметсервіс ЛТД»
обґрунтований неподанням останнім
податкової звітності, відсутністю у
нього основних фондів (виробничих
активів, складських приміщень),
трудових ресурсів (працює 2 особи),
необхідних для виконання
господарських операцій із поставки.

За результатами перевірки ДПІ прийнято
податкове повідомлення-рішення від
23.09.2010 № /0 про визначення
податкового зобов`язання з податку на
додану вартість у сумі 2028331,00 грн., у т.ч.:
1496867,00 грн. - основний платіж, 531464,00 грн. -
штрафні (фінансові) санкції).

Як встановлено у судовому процесі, з
посиланням на виконання договору
поставки брухту чорних металів
(металобрухту) від 29.01.2010 № 3/1,
укладеного між позивачем (покупець) та
ТОВ «Лугметсервіс ЛТД» (продавець),
останній виписав позивачу податкові
накладні, позивач сплатив вартість
товару, а суму ПДВ у його ціні відніс до
складу податкового кредиту.

Абзацами першим, другим підпункту 7.4.1
пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР (втратив
чинність з 1 січня 2011 року) встановлено,
що податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР) (абзац перший підпункту 7.4.5
пункту 7.4 цієї статті).

При цьому законодавцем, безумовно,
презумується реальність
оподатковуваних операцій та витрат
платника податку, достовірність
документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право
платника податків на включення сум ПДВ
до податкового кредиту обумовлено
юридичним складом, до якого входять
такі юридичні факти, як придбання цим
платником податків товарів (послуг) або
основних фондів, призначених для
використання в оподатковуваних
операціях, що відповідають цілям його
господарської діяльності;
підтвердження обліковими,
розрахунковими документами, зокрема
податковою накладною, виписаною
постачальником - платником ПДВ, митною
декларацією (іншими подібними
документами, перелік яких встановлений
підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7
Закону № 168/97-ВР) суми витрат на
придбання товару (послуг) та ПДВ,
нарахованого (сплаченого) податку в
ціні придбання товару (послуг).

Ці обставини відповідно до частини 1 ст.
138 КАС України входять до предмета
доказування при розгляді судом
адміністративного позову стосовно
правомірності рішення контролюючого
органу про донарахування сум
податкових зобов'язань з ПДВ та/або
зменшення сум бюджетного
відшкодування з цього податку.

Обов'язкове встановлення факту
поставки як підстави для включення сум
ПДВ, вказаних в податкових деклараціях,
до податкового кредиту відповідає
правовій позиції Верховного Суду
України по такій категорії спорів,
висловленій, зокрема в постанові від
22.10.2010 у справі за позовом Приватного
підприємства «Балтімор» до ДПІ у
Кіровоградській області, Головного
управління Державного казначейства
України у Кіровоградській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення та стягнення суми
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість.

Згідно зі статтею 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Разом з тим, факт поставки позивачу ТОВ
«Лугметсервіс ЛТД» металобрухту не
може вважатися встановленим з огляду
на те, що оцінка доказів у справі
зроблена судом без дотримання вимог
статті 86 КАС України. Згідно з цією
статтею суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 69 цього Кодексу
встановлено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів (частина 2 цієї
статті).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що правомірність сформування
позивачем податкового кредиту за
господарською операцією з поставки
позивачу металобрухту підтверджується
доданими до матеріалів справи
податковими накладними, а неподання
контрагентом платника податків -
продавця податкової звітності не може
мати наслідком зменшення у
податковому обліку покупця товару сум
податкового кредиту.

У той же час ДПІ, заперечуючи проти
позову та доводячи правомірність
прийнятих податкових
повідомлень-рішень, поряд з доводами
про неподання ТОВ «Лугметсервіс ЛТД»
податкової звітності з податку на
додану вартість, звертало увагу суду
на відсутність у товариства основних
фондів (виробничих активів, складських
приміщень), трудових ресурсів (працює 2
особи), необхідних для виконання
господарських операцій із поставки.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України щодо
застосування підпунктів 7.4.1 та 7.4.5
пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР,
викладеної в постанові від 27.03.2012 у
справі за позовом ПП «Ангара» до ДПІ у
Печерському районі м. Києва, Головного
управління Державного казначейства
України в м. Києві про скасування
податкового повідомлення-рішення,
стягнення бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість. Так,
Верховний Суд України вказав, що про
необґрунтованість податкової вигоди
можуть свідчити підтверджені доказами
доводи податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин: неможливість
реального здійснення платником
податків зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться постачальником послуг,
підприємницької діяльності;
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів; облік для цілей
оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;
відсутність первинних документів
обліку.

За визначенням пункту 6 Статуту
залізниць України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 6 квітня 1998 № 457, накладна - основний
перевізний документ встановленої
форми, оформлений відповідно до цього
Статуту та Правил і наданий залізниці
відправником разом з вантажем.
Накладна є обов'язковою двосторонньою
письмовою формою угоди на перевезення
вантажу, яка укладається між
відправником та залізницею на користь
третьої сторони - одержувача. Накладна
одночасно є договором на заставу
вантажу для забезпечення гарантії
внесення належної провізної плати та
інших платежів за перевезення.
Накладна супроводжує вантаж на всьому
шляху перевезення до станції
призначення;

Відповідно до пункту 1.1 Правил
оформлення перевізних документів,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 21.11.2000 № 644 (у
редакції до внесення змін наказом
Міністерства інфраструктури України
від 08.06.2011 № 138) накладна є складовою
частиною комплекту перевізних
документів, до якого, крім неї, входять:
дорожня відомість, корінець дорожньої
відомості та квитанція про приймання
вантажу. Бланки цих документів
видаються вантажовідправникам за
плату згідно з тарифом.

Накладна є обов'язковою двосторонньою
письмовою формою угоди на перевезення
вантажу, яка укладається між
відправником та залізницею на користь
третьої сторони - одержувача. Накладна
одночасно є договором застави вантажу
для забезпечення гарантії внесення
належної провізної плати та інших
платежів за перевезення. Накладна
разом з дорожньою відомістю
супроводжує вантаж на всьому шляху
перевезення до станції призначення, де
видається одержувачу. Квитанція про
приймання вантажу до перевезення
видається відправнику. Усі ці
документи (надалі - перевізний
документ) заповнюються на друкарській
машинці або іншим друкованим способом
(пункт 1.2 цих Правил).

До справи приєднані копії залізничних
накладних, наданих позивачем як докази
транспортування металобрухту. У той же
час ні судом першої, ні апеляційної
інстанцій не було надано належної
оцінки цим доказам, тоді як
встановлення обставин транспортування
товару від постачальника до покупця є
однією з визначальних обставин при
встановленні факту реального
характеру поставок.

У процесі оцінки цих залізничних
накладних судам необхідно було
звернути увагу на невідповідність
товару, вказаного у залізничних
накладних, із товаром, вказаним у
видаткових, податкових накладних,
приймально - сдавальних актах. Так,
відповідно до залізничних накладних у
найменуванні товару вказано:
металобрухт виду 500 або 501, у той же час
як в інших документах, виписаних на
поставку, поряд з цим товаром, вказано
стальний лом видів № 2, № 3, № 13с, № 17т,
чавун СЧ-20 (чушка).

Крім того, судам при встановленні
реальності поставки необхідно було
дати оцінку умовам поставки
металобрухту, оскільки згідно
залізничних накладних постачальником
товару є Відділ матеріально-технічного
обслуговування, а отримувачами: ВАТ «МК
Азовсталь» та ВАТ «Єнакіївський
металургійний комбінат», тобто інші
субєкти господарювання, ніж сторони
договору поставки від 29.01.2010 № 3/1. При
цьому, згідно умов договору поставки
від 29.01.2010 № 3/1 продавець
зобов'язувався поставити товар за
адресою, вказаною покупцем, а не на
користь іншого отримувача.

Наведеним доводам ДПІ на підтвердження
відсутності реального характеру
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Лугметсервіс ЛТД» суди
попередніх інстанцій у порушення вимог
статті 86 КАС України оцінки не дали,
тоді як обставини, на які посилається
податковий орган, входять до предмету
доказування у справі і мають істотне
значення для вирішення питання
стосовно права позивача на податковий
кредит за податковими накладними,
виписаними від імені цієї юридичної
особи.

Разом з тим, у разі встановлення у
судовому процесі обставин, які
свідчать про обізнаність платника
податку щодо протиправної діяльності
його контрагентів, що полягає в
незаконній мінімізації податкових
зобов'язань, зокрема у створенні
штучних підстав для збільшення
податкового кредиту, або у разі коли
платник діяв без належної обачності
стосовно вибору свого контрагентів при
встановлених обставинах, які
спростовують реальність господарських
операцій, підстави для визнання за
таким платником права на формування
податкового кредиту відсутні.

При цьому свідчити про обізнаність
платника податку щодо протиправної
діяльності контрагента або те, що він
діяв без належної обачності, може, у
тому числі, тривалість господарських
відносин, здійснення діяльності в
одному сегменті ринку.

Презумпція добросовісності платника
податків означає, що подані платником
контролюючому органу документи
податкової звітності є дійсними, повно
та об'єктивно відтворюють господарські
операції, що є об'єктом оподаткування
та/або фінансові показники яких
впливають на податковий обов'язок
платника податків, якщо інше не буде
доведено контролюючим органом. У
площині процесуального регулювання
презумпції добросовісності платника
податків відповідає обов'язок
доведення контролюючим органом
правомірності прийнятого рішення в
судовому процесі, порушеному за
позовом платника податків про
скасування рішення як неправомірного
(частина 2 ст. 71 КАС України). У разі
надання контролюючим органом доказів,
які спростовують дійсність чи повноту
даних поданої платником податків
податкової звітності, платник податків
відповідно до встановленого частиною 1
ст. 71 КАС України обов'язку кожної
сторони довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення
(крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу), повинен довести
наявність законних підстав, для
врахування задекларованих в
податковому обліку даних при визначені
суми його податкового обов'язку.

Обов'язок суду встановити дійсні
обставини справи при розгляді
адміністративного позову безвідносно
до позиції сторін випливає з
офіційного з'ясування обставин справи
як принципу адміністративного
судочинства, закріпленого нормами
статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України.

Відповідно до частини 2 ст. 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, а отже
відповідно до частини 2 ст. 227 КАС
України є підставою для скасування
ухвалених у справі судових рішень та
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, перевірити належним чином
доводи сторін щодо фактичної поставки
позивачу металобрухту ТОВ
«Лугметсервіс ЛТД», для чого, в разі
необхідності, зобов'язати сторони
надати докази, яких не буде вистачати
для з'ясування відповідних обставин,
або ж витребувати такі докази у інших
осіб, в яких вони можуть знаходитися;
дати правильну юридичну оцінку
встановленим обставинам та
постановити рішення відповідно до
вимог статті 159 КАС України.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва задовольнити частково, скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 03.11.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.03.2011,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуючий суддя: підписЄ.А.
УсенкоСудді: підписО.А. Веденяпін
підписМ.П. Зайцев