Справа № 2а-13963/11/2070
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/32056/12

Вищий адміністративний суд України у
складі: суддя Костенко М.І.- головуючий,
судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Харкові
Державної податкової служби (далі -
СДПІ)

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 20.12.2011

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.04.2012

у справі № 2а-13963/11/2070

за позовом СДПІ

до державного підприємства завод
"Електроважмаш" (далі - ДП
«Електроважмаш», відповідач-1)

та ремонтно-будівельного підприємства
"Мостокран-1"у формі товариства з
обмеженою відповідальністю (далі - РБП
«Мостокран-1» у формі ТОВ, відповідач-2),

за участю третьої особи - державної
податкової інспекції у
Орджонікідзевському районі м. Харкова,

про стягнення коштів.

За результатами розгляду касаційної
скарги Вищий адміністративний суд
України

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року СДПІ звернулася до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просила стягнути з ДП
«Електроважмаш» в доход держави
грошові кошти у сумі 1 075 213,44 грн. як
вартість сплаченого на користь
відповідача-2 за нікчемним правочином.
Позовні вимоги мотивовані тим, що
операції між відповідачами у справі
мали номінальний характер та були
оформлені штучним документообігом з
метою створення сприятливих
податкових наслідків.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 20.12.2011,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.04.2012, у
позові відмовлено з посиланням на
реальність виконання учасниками спору
спірних операцій та відсутністю у
зв'язку з цим порушень інтересів
держави.

Посилаючись на невідповідність
наведених висновків судів вимогам
чинного законодавства та дійсним
обставинам справи, СДПІ звернулася до
Вищого адміністративного суду України
з касаційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувані судові акти та
задовольнити позов.

Перевіривши повноту встановлення
судовими інстанціями фактичних
обставин справи та правильність
застосування ними норм матеріального і
процесуального права, обговоривши
доводи касаційної скарги, Вищий
адміністративний суд України не вбачає
підстав для її задоволення з
урахуванням такого.

Судовими інстанціями у справі
встановлено, що у рамках виконання
договорів підряду від 18.05.2010 № 130 та від
25.10.2010 № 140 відповідач-2 (підрядник)
виконав ремонті роботи на об'єктах
відповідача-1 (замовник); виконання цих
операцій оформлено складенням актів
приймання будівельних робіт, довідками
про їх вартість, податковими
накладними; факт оплати поставлених
робіт замовником підтверджується
виписками з банківського рахунку ДП
«Електроважмаш».

Підставою для висновку податкового
органу про укладення названих
договорів без мети настання
відповідних цьому правочину правових
наслідків стали виявлені під
здійснення заходів з податкового
контролю факти відсутності у
відповідача-2 реальної можливості
виконати підрядні роботи в заявлених
обсягах у зв'язку з відсутністю майна,
основних фондів, трудових ресурсів,
об'єктивно необхідних для виконання
розглядуваних поставок.

Відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України (далі -
ГК) господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Частиною першою статті 208 названого
Кодексу передбачено, що якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Наведені законодавчі положення у
розрізі функцій податкової інспекції,
що полягають у здійсненні контролю за
правильністю нарахування, повнотою і
своєчасністю сплати податків і зборів
застосовуються до правочинів, вчинених
виключно з метою ухилення від
оподаткування.

При цьому для правильної кваліфікації
правочину як такого, що порушує
публічний порядок, необхідно визначити
існуючий зв'язок між власне укладенням
і виконанням такого правочину та
застосованим його учасниками
механізмом ухилення від оподаткування.

Адже якщо укладення та виконання
договору є частиною такого механізму -
зокрема, у випадку, коли метою
укладення правочину є податкова
економія - то до учасників такого
правочину слід застосовувати штрафні
санкції в порядку статті 208 ГК. У разі ж
якщо ухилення від оподаткування
спричинено подальшими діями з
отриманими на виконання правочину
активами або відображенням
результатів такого правочину у
податковому обліку платника, то такі
дії становлять самостійний склад
податкового правопорушення як
підставу для притягнення платника до
відповідальності сааме за порушення
норм податкового законодавства. Іншими
словами, правочин є таким, що порушує
публічний порядок у сфері
оподаткування, у разі, якщо власне
вчинення та виконання правочину є
необхідною умовою для побудови схеми
ухилення від оподаткування.

Наведене, у свою чергу, свідчить на
користь висновку про те, що умовою
застосування наслідків недійсності
господарського зобов'язання в порядку
статті 208 ГК за позовом податкового
органу є доведеність останнім
наявності протиправного умислу у всіх
учасників правочину. Адже про
відсутність господарської мети під час
укладення та виконання правочину не
може бути відомо лише одній особі,
оскільки у разі добросовісності хоча б
одного з учасників правочину для нього
буде досягнута ділова мета (зокрема, у
вигляді переходу права власності на
товар від постачальника до покупця,
виконання робіт тощо), що виключає
можливість кваліфікації правочину як
такого, що порушує публічний порядок.
Наведене обумовлює й те, що правові
наслідки укладення правочину, який
порушує публічний порядок, полягають у
застосуванні конфіскаційних санкцій
до усіх учасників такого правочину.

У справі, що переглядається, суди
встановили, що реальність виконання
операцій з поставки РБП «Мостокран-1» у
формі ТОВ підрядних робіт відповідачу-1
підтверджується документально та
позивачем не спростована. Установлені
ж податковою перевіркою факти
відсутності у названого постачальника
персоналу, основних фондів та
транспортних засобів, необхідних для
здійснення розглядуваних операцій, не
є свідченням неможливості виконання
цим постачальником підрядних робіт.
Так, відсутність у штаті контрагента
достатньої кількості працівників не є
доказом недобросовісності платника
податків - замовника, позаяк чинне
законодавство передбачає можливість
залучення третіх осіб для виконання
договірних зобов'язань. Основні та
транспортні засоби необов'язково
повинні перебувати у власності
суб'єкта господарювання, позаяк можуть
бути орендовані або взяті у лізинг у
третіх осіб. Інших доводів на
підтвердження протиправності
розглядуваного господарського
зобов'язання СДПІ не представлено.

З урахуванням викладеного судами
зроблено правильний висновок про
відсутність ознак схемних
правовідносин у розглядуваних
господарських зобов'язаннях та цілком
правомірно відмовили у задоволенні
позовних вимог СДПІ.

Доводи податкового органу, викладені у
касаційній скарзі, тотожні тим доводам,
які були предметом розгляду судами
першої та апеляційної інстанцій; їм
надано належну правову оцінку,
підстави для її неприйняття у
касаційного суду відсутні.

Норми права при вирішенні спору
застосовані судами правильно. Порушень
процесуальних норм, що тягнуть
скасування судових актів, не виявлено.

Оскільки фактичні обставини спору
встановлені судами за результатами
повного та всебічного дослідження
наявних у справі доказів у їх
сукупності та взаємозв'язку, норми
матеріального права застосовані
судами правильно, а порушень норм
процесуального права не допущено, то
підстав для задоволення касаційної
скарги СДПІ не вбачається.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Харкові Державної податкової
служби відхилити.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 20.12.2011 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 17.04.2012 у
справі № 2а-13963/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України в порядку
статей 236-238 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова І.В. Приходько