Справа № 824/2175/14-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/2175/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Огородника
А.П.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

16 грудня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака
В. Ю.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на
постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 02 жовтня
2014 року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 (далі - позивач) до Державної
податкової інспекції у м. Чернівцях
Головного управління Міндоходів у
Чернівецькій області (далі -
відповідач) про скасування рішення ,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача в якому просив: визнати
протиправним та скасувати податкові
повідомлення відповідача від 14.03.2014 №
на суму 6187,50 грн. (в тому числі 4950,00
грн. основного платежу та 1237,50 грн.
штрафних санкцій); визнати
протиправним та скасувати рішення
відповідача про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску від 14.03.2014
№ на суму 13998,60 грн. (втому числі
13332,00 грн. основного платежу та 666,60 грн.
штрафних санкцій).

Постановою Чернівецького окружного
адміністративного суду від 02.10.2014 у
задоволені позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
скасувати вказане рішення та прийняти
нове, яким задовольнити позовні вимоги.

15 грудня 2014 року до Вінницького
апеляційного адміністративного суду
надійшло клопотання відповідача про
розгляд справи в режимі відео
конференції, окрім цього аналогічна
заява 16.12.2014 надійшла і від позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 122-1 КАС України суд
за власною ініціативою або за
клопотанням сторони, іншого учасника
адміністративного процесу може
постановити ухвалу про їх участь у
судовому засіданні в режимі
відеоконференції.

Згідно ч. 3 ст. 122-1 КАС України питання
про участь особи у судовому засіданні в
режимі відеоконференції вирішується
судом за наявності відповідного
клопотання або за власною ініціативою
не пізніш як за п'ять днів до дня
проведення такого судового засідання.
Ухвала суду, прийнята за наслідками
вирішення цього питання, оскарженню не
підлягає.

Таким чином, прийняття рішення щодо
проведення судового засідання в режимі
відеоконференції є правом суду.
Вказана норма не передбачає обов'язку
проведення судового засідання в режимі
відео конференції в разі наявності
клопотання сторони. Окрім цього
вказане клопотання сторонами було
подано менше ніж за п'ять днів до дня
проведення судового засідання.

Зважаючи на викладене, а також те, що
Вінницьким апеляційним
адміністративним судом не визнавалась
обов'язковою участь в судовому
засіданні сторін, колегія суддів
вважає, що клопотання про проведення
судового засідання в режимі
відеоконференції задоволенню не
підлягає.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, заслухавши
суддю-доповідача, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
задовольнити , а рішення суду першої
інстанції скасувати з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до довідки №1 від 09.01.2014
начальником відділу з питань праці
та соціально-трудових відносин УПСЗН
Сторожинецької РДА Малайком Д.Д.,
старшим державним інспектором
відділу доходів і зборів з фізичних
осіб Романюком Д.Г., головним
спеціалістом з питань праці та
соціально-трудових відносин УПСЗН
Сторожинецької РДА Опаєць О.В.,
головним державним податковим
інспектором відділу ОФО СДПІ
Дульгером І.О., головним спеціалістом
з кадрів Пенсійного Фонду України в
Сторожинецькому районі Яновським В.В.
проведено обстеження дотримання
законодавства про оплату праці та
реєстрацію найманих працівників в
приватного підприємця ОСОБА_2 В ході
перевірки у ФОП ОСОБА_2 було виявлено 5
працівників без оформлення трудових
договорів; з них двоє працівників
відмовилися від будь-яких пояснень,
ОСОБА_8 у письмовій формі
відмовилась від надання пояснень.

При цьому в період з 15 по 24.01.2014 на
підставі направлень від 15.01.2014 № 11, № 12
та Наказу № 8 від 15.01.2014 посадовими
особами відповідача з метою
встановлення повноти обчислення та
своєчасності внесення до бюджету сум
податку з доходів фізичних осіб та
оформлення трудових відносин з
працівниками на підставі норм ПК
України (пп.80.2.7 п. 80.2 ст.80) та інформації,
отриманої від Управління праці та
соціального захисту населення
Сторожинецької районної державної
адміністрації була проведена фактична
перевірка позивача.

За наслідками перевірки був складений
акт № 7/17/НОМЕР_3 від 25.01.2014, яким
встановлено, що позивач здійснював
підприємницьку діяльність з
використанням праці найманих
працівників ОСОБА_9 мешканця с. Забагна,
вул. Буковинська, Строжинецького
району, ОСОБА_10 мешканки м. Єнакієво
Донецької області та ОСОБА_8 мешканки с.
Бросківці, Сторожинецького району без
оформлення з ними трудових відносин до
14.01.2014.

На підставі акту перевірки № 7/17/НОМЕР_3
від 25.01.2014 відповідачем винесено
податкове повідомлення - рішення від
14.03.2014 за №, яким донараховано
податок на доходи найманих працівників
на суму 6187,50 грн. (в т. ч. 4950,00 грн.
основного платежу та 1237,50 грн. штрафних
санкцій) та рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску від 14.03.2014
№1, яким донараховано єдиний
соціальний внесок на суму 13998,60 грн. (в
т.ч. 13332,00 грн. основного платежу та 666,60
грн. штрафних санкцій),

Приймаючи оскаржуване рішення суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 є
необґрунтованими і задоволенню не
підлягають, оскільки позивачем
використовувалась праця найманих
працівників без належного оформлення
трудових відносин та виплати
роботодавцями доходів без належного
оформлення трудових відносин та
виплати роботодавцем доходів у вигляді
заробітної плати без сплати податків
та зборів до бюджету.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції, з
таких підстав.

Статтею 75 ПК України передбачено, що
контролюючі органи мають право
проводити камеральні, документальні
(планові або позапланові; виїзні або
невиїзні) та фактичні перевірки.

Фактичною вважається перевірка, що
здійснюється за місцем фактичного
провадження платником податків
діяльності, розташування
господарських або інших об'єктів права
власності такого платника. Так,
перевірка здійснюється контролюючим
органом щодо дотримання норм
законодавства з питань регулювання
обігу готівки, порядку здійснення
платниками податків розрахункових
операцій, ведення касових операцій,
наявності ліцензій, патентів, свідоцтв,
у тому числі про виробництво та обіг
підакцизних товарів, дотримання
роботодавцем законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками (найманими особами).

За приписами п.80.2. ст.80 ПК України
фактична перевірка може проводитися на
підставі рішення керівника
контролюючого органу, оформленого
наказом, копія якого вручається
платнику податків або його
уповноваженому представнику, або
особам, які фактично проводять
розрахункові операції, під розписку до
початку проведення такої перевірки, та
за наявності хоча б однієї з таких
обставин: у разі отримання в
установленому законодавством порядку
інформації про використання праці
найманих осіб без належного оформлення
трудових відносин та виплати
роботодавцями доходів у вигляді
заробітної плати без сплати податків
до бюджету, а також здійснення фізичною
особою підприємницької діяльності без
державної реєстрації.

Так, фактична перевірка позивача
проводилась на підставі п.п 80.2.7 п. 8.2
ст.80 ПКУ, яким чітко визначено, що
фактична перевірка проводиться у разі
отримання інформації в установленому
порядку про використання праці
найманих працівників без належного
оформлення трудових відносин та
виплати роботодавцями доходів у
вигляді заробітної плати без сплати
податків та зборів до бюджету.

Відповідно до ст. 21 КЗпПУ трудовий
договір є угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін.

Частинами 3, 4 статті 24 Кодексу законів
про працю України (у редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
визначено, що укладення трудового
договору оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.
Трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказу чи розпорядження не
було видано, але працівника фактично
було допущено до роботи.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» фактичний допуск до роботи
вважається укладенням трудового
договору незалежно від того, чи було
прийняття на роботу належним чином
оформлене, якщо робота провадилась за
розпорядженням чи з відома
роботодавця.

Водночас про існування між працівником
та роботодавцем трудових відносин
свідчить наявність або відсутність
юридичного факту, з яким закон пов'язує
їх виникнення, а саме - допуску
працівника до виконання роботи з
відома роботодавця.

З матеріалів справи а саме: з акту
перевірки № 7/17/НОМЕР_3 від 25.01.2014,
пояснень від 09.01.2014 ОСОБА_9 та ОСОБА_10,
довідки №1 від 09.01.2014 та пояснень
свідка ОСОБА_6, слідує, що
використовуючи працю найманих
працівників з 15.01.2013 ОСОБА_10 та з 13.08.2013
ОСОБА_9, трудові договори позивач з
вищезазначеними працівниками не
укладав до 14.01.2014 що і стало підставою
для нарахування вищевказаної суми ПДФО
та єдиного соціального внеску.

Окрім цього, колегією суддів
досліджувались пояснення від 09.01.2014
ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_9.

ОСОБА_11 надала пояснення, в яких
вказувала, що з 15.01.2013 працювала у
ФОП ОСОБА_2 За роботу отримувала 2000
грн. в місяць, однак трудових угод з
ФОП ОСОБА_2 не укладала.

В поясненні ОСОБА_9 від 09.01.2014 вказано
що він працює вантажником у ОСОБА_2 з
13.08.2013 отримує заробітну плату у
розмірі 1800 грн. у місяць, трудового
договору з підприємцем не укладав.

При цьому 09.01.2014 ОСОБА_8, відмовилась
від дачі пояснень.

Однак 24.01.2014 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було
подано до Державної податкової
інспекції у Сторожинецькому районі
Чернівецької області заяви в яких дано
інші пояснення.

Так, ОСОБА_9 в своїй заяві вказав, що
написані ним пояснення 09.01.2014 про те, що
він нібито працював вантажником у
позивача та отримував зарплату 1800 грн.
слід вважати недійсними, оскільки вони
були написані під диктовку та не
відповідають дійсності і фактичним
обставинам справи, адже насправді
заяву на ім'я позивача з проханням про
прийняття на роботу вантажником ОСОБА_9
написав 08.01.2014 на підставі якої між
останніми 14.01.2014 укладено трудовий
договір.

ОСОБА_10 в заяві від 24.04.2014 зазначила що
пояснення які вона написала 09.01.2014 про
те, що вона нібито працювала касиром у
магазині позивача з 15.01.2013 та
отримувала зарплату 2000 грн. слід
вважати недійсними, оскільки вони були
написані під диктовку та не
відповідають дійсності і фактичним
обставинам справи, адже насправді
заяву на ім'я позивача з проханням про
прийняття на роботу касиром ОСОБА_10
написала 08.01.2014 на підставі якої між
останніми 14.01.2014 укладено трудовий
договір.

До вказаних заяв ОСОБА_9 та ОСОБА_10
додали копію заяв про прийняття на
роботу від 08.01.2014 та копію трудових
договорів від 14.01.2014.

Однак судом першої інстанції правової
оцінки вказаним доказам не було надано.

При цьому судом першої інстанції не
враховано, що визначальним для
вирішення цієї справи по суті є
встановлення характеру правовідносин
між позивачем та громадянами ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, адже за умови існування між
ними цивільно-правових, а не трудових
відносин, відсутня передумова для
збільшення ставки єдиного податку у
вигляді використання платником
податку найманої праці. При цьому,
оцінці підлягають відносини позивача з
кожною із зазначених осіб окремо, в т.ч.
в розрізі характеру виконуваної
роботи, порядку та способу оплати, тощо.
Дані фактичні обставини повинні
підтеврджуватися допустимими та
належними доказами.

Колегія суддів наголошує, що, як уже
зазначалось вище існування трудових
відносин між позивачем та громадянами
ОСОБА_9 і ОСОБА_10, виникло з 14.01.2014, що
підтверджується заявами про прийняття
на роботу від 08.01.2014 та укладеним між
ними трудовими договорами від 14.01.2014.
Однак до цього періоду між громадянами
ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та ФОП ОСОБА_2
трудові договори укладені не були. В
ході проведення перевірки
відповідачем не зібрано достатніх
доказів, які б давали можливість
об'єктивно встановити факт
перебування позивача з вказаними
особами в трудових відносинах та
відповідно підтвердити його обов'язок
по сплаті податків та зборів.

Водночас, висновок про перебування
зазначених громадян, вказаних в акті
перевірки № 7/17/НОМЕР_3 від 25.01.2014, в
трудових відносинах з фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_2 фактично був
зроблений судом на лише підставі
показань ОСОБА_9 та ОСОБА_10, без допиту
вказаних осіб та інших осіб в якості
свідків, без будь-яких інших доказів
щодо інших осіб та без аналізу в
сукупності всіх обставин справи.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що факт використання позивачем
найманих працівників, їх кількість та
розмір їх заробітної плати не
підтверджується належними та
допустимими доказами, що в свою чергу
позбавляє можливості визначити
позивачу належний розмір податків та
зборів.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили.

Таким чином апеляційний суд дійшов
висновку про правомірність заявлених
позовних вимог.

Визначаючись щодо розподілу судових
витрат у справі, колегія суддів
виходить з такого.

Частиною 1 ст. 94 КАС України визначено,
що якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

З аналізу вказаної статті можна дійти
висновку, що в спірних правовідносинах
суб'єктом владних повноважень є
відповідач, а тому суд присуджує всі
здійснені позивачем документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Пунктом 21 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про
судовий збір" визначено, що від сплати
судового збору звільняються органи
доходів і зборів, - у справах, пов'язаних
з питаннями, що стосуються повноважень
цих органів. Тобто відповідач
звільнений від сплати судового збору.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про
судовий збір" під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

З матеріалів справи суд вбачає, що за
звернення до суду з адміністративним
позовом позивач сплатив судовий збір
на загальну суму 182,70 грн., що становить
10% розміру ставки судового збору за
позовну вимогу майнового характеру.
Дана сума сплачена відповідно до
квитанції №23996.117.1 від 06.06.2014.

При поданні апеляційної скарги позивач
сплатив судовий збір на загальну суму
913,50 грн., що становить 50 % ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної
суми. Вказана сума сплачена відповідно
до квитанції № 0.0.312999311.1 від 05.11.2014.

Таким чином, за правилами розподілу
судових витрат відшкодуванню
підлягають саме понесені судові
витрати, а не повна сума, яка б
підлягала сплаті.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги дають підстави для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення питання, тобто прийнята
постанова не відпоповідає матеріалам
справи та вимогам закону, і підлягає
скасуванню з постановленням нової про
задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нового рішення: є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, які суд першої інстанції вважає
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 202, 205, 207,
212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити
повністю .

Постанову Чернівецького окружного
адміністративного суду від 02 жовтня 2014
року скасувати .

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення
Державної податкової інспекції у м.
Чернівцях Головного управління
Міндоходів у Чернівецькій області від
14.03.2014 № на суму 6187,50 грн. (в т. ч.
4950, 00 грн. основного платежу та 1237,50 грн.
штрафних санкцій).

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення
Державної податкової інспекції у м.
Чернівцях Головного управління
Міндоходів у Чернівецькій області про
застосування штрафних санкцій за
донарахування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску від 14.03.2014 № на суму 1998,60
грн. (в т. ч. 13332,00 основного платежу та
666,60 грн. штрафних санкцій).

Стягнути на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 судові
витрати, а саме судовий збір у розмірі
1096 грн. 20 коп. (одну тисячу дев'яносто
шість гривень двадцять копійок) з
Державного бюджету України.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку та в строки, передбачені ст. ст.
212, 254 КАС України.

Головуючий
Ватаманюк Р.В.

Судді
Мельник-Томенко Ж. М.

Сторчак В. Ю.