Справа № К-30479/10-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" грудня 2014 р. м. Київ
К-30479/10

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Тракало В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2010
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 липня 2010
року в справі за її позовом до
Територіального управління Державної
судової адміністрації в Донецькій
області, Міністерства фінансів
України, Державного казначейства
України про стягнення заборгованості
по заробітній платі,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2010 року позивач звернулася в
суд з вказаним адміністративним
позовом й зазначала, що в порушення
вимог законодавства їй як судді
Краснолиманського міського суду
Донецької області не в повному обсязі
виплачувалась заробітна плата, у
зв'язку з чим просила суд визнати
неправомірними дії Територіального
управління Держаної судової
адміністрації в Донецькій області з не
нарахування та невиплати заробітної
плати за період з 01 червня 2005 року по 01
січня 2006 року з розрахунку посадового
окладу не меншому ніж 50% посадового
окладу Голови Верховного Суду України,
та за період з грудня 2007 року по
березень 2010 року з розрахунку розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленої законодавством у
відповідний місяць року, і стягнути з
Територіального управління Держаної
судової адміністрації в Донецькій
області заборгованість по заробітній
платі за періоди з 01 червня 2005 року по 01
січня 2006 року та з грудня 2007 року по
березень 2010 року в розмірі 124365,70 грн.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2010
року позов задоволено частково:
визнано протиправними дії
Територіального управління Державної
судової адміністрації в Донецькій
області щодо не нарахування та
невиплати позивачу заробітної плати з
урахуванням підвищення мінімальної
заробітної плати відповідно до Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2009 рік» за період з 19 серпня 2009 року
по березень 2010 року; зобов'язано
Територіальне управління Державної
судової адміністрації в Донецькій
області виплати позивачу недоотриману
заробітну плату з урахуванням
підвищення мінімальної заробітної
плати відповідно до Закону України
«Про Державний бюджет України на 2009
рік» за період з 19 серпня 2009 року по
березень 2010 року включно. В задоволенні
решти позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 липня 2010
року рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати судові рішення та
ухвалити нове, яким задовольнити позов
в повному обсязі. Касаційну скаргу
обґрунтовувала, зокрема тим, що при
розгляді справи судами не вирішені
позовні вимоги в частині визнання дій
відповідачів неправомірними та
стягнення заборгованості по
заробітній платі за період з 01 червня
2005 року по 01 січня 2006 року, і не захищене
порушене право в частині
заборгованості по заробітній платі з
грудня 2007 року по 18 серпня 2009 року.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 постановою
Верховної Ради України від 06 квітня 2000
року № 1617-ІІІ обрана на посаду судді
Краснолиманського міського суду
Донецької області безстроково,
рішенням кваліфікаційної комісії
суддів загальних судів Донецького
апеляційного округу від 10 червня 2004
року при-своєно другий кваліфікаційний
клас судді. Їй виплачується надбавка за
вислугу років в розмірі 25% від
посадового окладу.

Заробітна плата позивача до 01 січня 2006
року виплачувалася згідно із Законом
України «Про статус суддів» з
урахуванням відповідних постанов
Кабінету Міністрів України.

Посадові оклади позивача з 01 січня 2006
року були встановлені Постановою
Кабінету Міністрів України «Про оплату
праці суддів» від 03 вересня 2005 року № 865
та прив'язані до розміру мінімальної
заробітної плати.

При цьому, після 01 січня 2006 року
нарахування посадового окладу
позивача здійснювалось з урахуванням
Постанови Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року №1243, якою
визначено, що розміри посадових
окладів встановлюються виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати
332 грн. і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плахи
перерахунок не проводиться.

Вирішуючи спір суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
позивач мав право на отримання
заробітної плати у відповідності зі
статтею 44 Закону України «Про статус
суддів» та постанови Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005 року
№ 865 «Про оплату праці суддів» з часу
набрання законної сили постановою
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року у
справі №2/174, тобто з 19 серпня 2009 року, з
урахуванням підвищення мінімальної
заробітної плати. Тому порушене право
позивача підлягає поновленню шляхом
зобов'язання Територіального
управління Державної судової
адміністрації в Донецькій області
виплати недоотриману заробітну плату
за період з 19 серпня 2009 року по березень
2010 року.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 44
Закону України «Про статус суддів»
заробітна плата суддів складається з
посадового окладу, премій, доплат за
кваліфікаційні класи, надбавок за
вислугу років та інших надбавок.

Частиною другою статті 44 Закону
України «Про статус суддів» в редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин, було
встановлено, що розміри посадових
окладів суддів встановлюються у
відсотковому відношенні до посадового
окладу Голови Верховного Суду України
і не можуть бути меншими від 50
відсотків його окладу. Посадовий оклад
судді не може бути меншим від 80
відсотків посадового окладу голови
суду, в якому працює суддя.
Недотримання цього принципу є
порушенням конституційного права
суддів на отримання заробітної плати
не нижче від визначеної законом та
порушенням конституційних гарантій
щодо незалежності та недоторканності
суддів.

Щодо правомірності обчислення
заробітної плати позивача з 01 червня по
31 грудня 2005 року.

30 червня 2005 року Кабінет Міністрів
України в межах своїх повноважень
прийняв постанову № 513 «Про оплату
праці Голови та заступників Голови
Конституційного Суду України» та
постанову № 514 «Про оплату праці
Голови, першого заступника Голови та
заступника Голови Верховного Суду
України», якими з 01 червня 2005 року
підвищив оклади, зокрема, Голові
Конституційного Суду України та Голові
Верховного Суду України. Постановою
Кабінету Міністрів України 30 червня 2005
року №514 установлено, що посадовий
оклад Голови Верховного Суду України
становить 15 розмірів мінімальної
заробітної плати.

Водночас, Кабінет Міністрів України не
привів посадові оклади інших суддів у
відповідність з вимогами статті 44
Закону України «Про статус суддів» з
урахуванням підвищених посадових
окладів Голови Конституційного Суду
України та Голови Верховного Суду
України.

Лише 03 вересня 2005 року Кабінет
Міністрів України прийняв постанову №
865 «Про оплату праці суддів», якою
затверджено схеми посадових окладів
керівників та суддів Конституційного
Суду України, Верховного Суду України,
вищих спеціалізованих судів,
Апеляційного суду України, апеляційних
та місцевих судів згідно з додатками 1-6,
які розраховано виходячи з кратності
до мінімальної заробітної плати, а
також розміри надбавок до посадових
окладів суддів за кваліфікаційні
класи.

Однак при цьому Кабінет Міністрів
України не усунув порушення вимог
частини 2 статті 44 Закону України «Про
статус суддів» і не привів оклади
суддів усіх судів України до
встановленого цією нормою
співвідношення, одночасно з окладами
Голови Верховного Суду України та
Голови Конституційного Суду України,
оскільки надав постанові «Про оплату
праці суддів» від 03 вересня 2005 року № 865
чинності не з 01 червня 2005 року, а з 01
січня 2006 року (пункт 5 Постанови).

Внаслідок цього з 01 червня 2005 року до 01
січня 2006 року оклади суддів усіх судів
України не відповідали вимогам статті
44 Закону України «Про статус суддів».

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 16 травня 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до держави
Україна в особі Кабінету Міністрів
України, пункт 5 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
суддів» від 03 вересня 2005 року №865
визнано незаконним. Цією ж постановою
суду допущено поворот виконання даної
постанови Кабінету Міністрів України,
визнано, що вона підлягає застосуванню
одночасно з постановами Кабінету
Міністрів України від 30 червня 2005 року
№ 513 і № 514 з питань оплати праці
керівників судів, тобто з 01 червня 2005
року.

Застосовуючи постанову Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці
суддів» від 03 вересня 2005 року № 865 в
частині посадового окладу при
визначенні розміру заробітку позивача
слід враховувати і інші положення цих
постанов.

Так, пунктом 1 постанови Кабінету
Міністрів України від 30 червня 2005 року
№514, крім розмірів посадових окладів,
встановлено, що преміювання Голови,
першого заступника Голови та
заступника Голови Верховного Суду
України здійснюється щомісяця в
розмірі до 10 відсотків посадового
окладу за фактично відпрацьований час;
зазначеним посадовим особам надбавка
за високі досягнення у праці або за
виконання особливо важливої роботи,
передбачена постановою Кабінету
Міністрів України від 13 грудня 1999 року
№ 2288, не встановлюється, преміювання
відповідно до зазначеної постанови не
здійснюється.

Так, постановою Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03 вересня 2005 року № 865» від 31 грудня
2005 року № 1310 пункт 5 постанови №865 був
викладений у такій редакції: «ця
постанова набирає чинності з дня
втрати чинності Указів Президента
України від 10 липня 1995 року № 584, від 19
вересня 1996 року № 856, від 5 березня 2002
року № 220, від 25 листопада 2002 року № 1061,
статей 3 та 4 Указу Президента України
від 11 грудня 2002 року № 1150, абзацу
першого статті 1 Указу Президента
України від 23 лютого 2002 року № 173 у
частині встановлення надбавки суддям
військових місцевих та військових
апеляційних судів».

Зазначеними Указами Президента
України встановлювались суддям
різного роду надбавки за високі
досягнення у праці або виконання
особливо важливої роботи тощо, виплата
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань. Зазначені
Укази Президента України втратили
чинність з 1 січня 2006 року.

Таким чином, Кабінет Міністрів України
з 01 червня 2005 року Голові та
заступникам Голови Верховного Суду
України, а з 01 січня 2006 року усім іншим
суддям судів загальної юрисдикції не
просто підвищив посадові оклади, а
змінив систему і порядок оплати праці
суддів, зазначивши, зокрема, у пункті 3
постанови №865, що у разі зменшення
розміру заробітної плати окремих
працівників у зв'язку з набранням
чинності цієї постанови відповідним
працівникам здійснюється виплата
різниці між діючим на момент прийняття
постанови та новим розміром заробітної
плати. Тобто нові посадові оклади
суддям можуть бути застосовані лише з
одночасною втратою чинності
зазначених Указів Президента України в
частині оплати праці суддів.

Враховуючи викладене, заробітна плата
суддів з 01 червня 2005 року повинна
обчислюватись відповідно до положень
нормативно-правових актів про оплату
праці суддів, чинних з 01 січня 2006 року, а
розміри заробітної плати суддів з 01
червня 2005 року - відповідати розмірам
заробітної плати суддів, встановлених
з 1 січня 2006 року, а тому під-став для
перерахунку заробітної плати позивача
немає.

Отже, суди першої та апеляційної
інстанції прийшли до правильного
висновку про відсутність порушення
права позивача на належну заробітну
плату за період з 01 червня по 31 грудня
2005 року.

Щодо правомірності обчислення
заробітної плати позивача з 01 січня 2006
року.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці суддів» від 03 вересня
2005 року №865, яка набрала чинності з 01
січня 2006 року, було затверджено схеми
посадових окладів керівників та суддів
Конституційного Суду України,
Верховного Суду України, вищих
спеціалізованих судів, Апеляційного
суду України, апеляційних та місцевих
судів згідно з додатками 1-6, які
розраховано виходячи з кратності до
мінімальної заробітної плати, а також
розміри надбавок до посадових окладів
суддів за кваліфікаційні класи.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243
встановлено, що для вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів, розміри посадових окладів яких
визначаються залежно від кількості
розмірів мінімальної заробітної плати,
зокрема, згідно з постановою Кабінету
Міністрів України від 03 вересня 2005 року
№ 865 та іншими нормативно-правовими
актами, розміри посадових окладів
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати
перерахунок не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2005 року № 1310 постанову
Кабінету Міністрів України від 03
вересня 2005 року № 865 доповнено пунктом
4-1, відповідно до положень якого
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 19 березня 2007 року
визнано протиправним та скасовано
пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03
вересня 2005 року № 865.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 грудня 2007
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 29
жовтня 2009 року постанову Печерського
районного суду міста Києва від 19
березня 2007 року в частині визнання
протиправним та скасування пункту 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03 вересня 2005 року
№ 865 залишено без змін.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2009
року, визнано незаконними постанови
Кабінету Міністрів України «Про
питання оплати праці вищих посадових
осіб України, окремих керівних
працівників органів державної влади і
органів місцевого самоврядування та
суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243 в
частині встановлення розміру
посадового окладу суддям; пункт 4
постанови Кабінету Міністрів України
«Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р.
№ 865» від 31 грудня 2005 року № 1310 та пункт
4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03
вересня 2005 року № 865.

Постановою Вищого адміністративного
суду України від 13 квітня 2011 року
по-станову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 серпня 2009 року скасовано, у
задоволенні позову про визнання
незаконними та скасування зазначених
постанов Кабінету Міністрів України
відмовлено.

Відповідно до положень частини 5 статті
124 Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, а також для
всіх органів, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, постанова
Печерського районного суду міста Києва
від 19 березня 2007 року була обов'язковою
з 03 грудня 2007 року (дати набрання нею
законної сили) до 01 січня 2012 року (дати
втрати чинності скасованої нею
постанови Кабміну), а постанова
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року - з 19
серпня 2009 року (дати набрання нею
законної сили) до 13 квітня 2011 року, дати
її скасування постановою Вищого
адміністративного суду України.

Проте постанова Печерського районного
суду міста Києва від 19 березня 2007 року
не може бути підставою для задоволення
позовних вимог, оскільки нею визнано
протиправним та скасовано лише пункт 4-1
постанови Кабінету Міністрів України
«Про оплату праці та щомісячне грошове
утримання суддів» від 03 вересня 2005 року
№ 865, відповідно до положень якого
розміри посадових окладів,
передбачених цією постановою,
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати їх
перерахунок не провадиться.

Між тим, аналогічні обмеження були
передбачені також постановою Кабінету
Міністрів України «Питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року № 1243, якою встановлено, що для
вищих посадових осіб України, окремих
керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів, розміри
посадових окладів яких визначаються
залежно від кількості розмірів
мінімальної заробітної плати, зокрема,
згідно з постановою Кабінету Міністрів
України від 03 вересня 2005 року № 865 та
іншими нормативно-правовими актами,
розміри посадових окладів
встановлюються виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати 332 гривні
і в подальшому при підвищенні
мінімальної заробітної плати
перерахунок не провадиться.

Постановою Печерського районного суду
міста Києва від 19 березня 2007 року
постанова Кабінету Міністрів України
від 21 грудня 2005 року № 1243 незаконною та
нечинною не визнавалась, а тому
підлягала виконанню.

Пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів
України «Про оплату праці та щомісячне
грошове утримання суддів» від 03
вересня 2005 року № 865, постанова
Кабінету Міністрів України від 21
грудня 2005 року № 1243 та пункт 4 постанови
Кабінету Міністрів України «Про
внесення змін до постанови Кабінету
Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865»
від 31 грудня 2005 року № 1310 були визнані
незаконними постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 травня 2008 року (набрала законної сили
19 серпня 2009 року).

Обов'язковому виконанню підлягає
рішення суду, яке ухвалено відповідно
до вимог Кодексу адміністративного
судочинства України.

Згідно з положеннями статті 171 Кодексу
адміністративного судочинства України
нормативно-правовий акт може бути
визнаний адміністративним судом
незаконним або таким, що не відповідає
правовому акту вищої юридичної сили,
між тим втрачає чинність він лише при
умові наявності відповідного запису
про це у резолютивній частині рішення
суду про визнання такого
нормативно-правового акту нечинним.

У резолютивній частині постанови
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року суд
визнав незаконними постанови Кабінету
Міністрів України «Про питання оплати
праці вищих посадових осіб України,
окремих керівних працівників органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування та суддів» від 21 грудня
2005 року №1243 в частині встановлення
розміру посадового окладу суддям;
пункт 4 постанови Кабінету Міністрів
України «Про внесення змін до
постанови Кабінету Міністрів України
від 03.09.2005 р. № 865» від 31 грудня 2005 року №
1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету
Міністрів України «Про оплату праці та
щомісячне грошове утримання суддів»
від 03 вересня 2005 року № 865.

Рішення про визнання зазначених
нормативно-правових актів нечинними
судом не ухвалювалось.

Відповідно до положень пункту 2 частини
1 статті 168 Кодексу адміністративного
судочинства України суд, що ухвалив
судове рішення, може за заявою особи,
яка брала участь у справі, чи з власної
ініціативи прийняти додаткову
постанову у випадку, якщо суд,
вирішивши питання про право, не
визначив способу виконання судового
рішення.

Додаткова постанова у зазначеній
справі судом не приймалась.

Отже, оскільки вказані положення
постанов Кабінету Міністрів України,
будучи визнані судом незаконними,
нечинними не визнавались, тому
підлягали виконанню.

У зв'язку з викладеним вимоги позивача
про перерахунок заробітної плати та
інших виплат на підставі постанови
Печерського районного суду міста Києва
від 19 березня 2007 року та постанови
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 травня 2008 року
задоволенню не підлягали.

Суди попередній інстанцій прийшли до
помилкового висновку про порушення
права позивача на належну заробітну
плату з 19 серпня 2009 року.

Обставини справи в цій частині
встановлені повно і правильно, але суди
попередніх інстанцій порушили норми
матеріального права, що відповідно до
статті 229 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
скасування судових рішень і ухвалення
нового судового рішення в цій частині.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 229, 230, 232
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 15 червня 2010
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 28 липня 2010
року в частині задоволення позовних
вимог щодо перерахунку заробітної
плати ОСОБА_4 з 19 серпня 2009 року
скасувати, і в цій частині ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

В решті судові рішення залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Тракало
/підпис/