Справа № 560/1601/14-а
Суддя: Отупор К.М.
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №560/1601/14-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року Дубровицький районний
суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Отупор К.М.,

при секретарі Катюха К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дубровиця справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області, третя особа
Управління праці та соціального
захисту населення Дубровицької
районної державної адміністрації про
визнання протиправними та скасування
постанови про закінчення виконавчого
провадження,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Рівненській
області, третя особа Управління праці
та соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації та просять визнати
протиправною та скасувати постанову
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області про закінчення
виконавчого провадження (ВП №32310659) від
18.06.2012 року.

Крім того, просить визнати поважними
причини пропуску строку звернення до
адміністративного суду з даним
позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
виконавче провадження №32310659 відкрито
на виконання рішення Дубровицького
районного суду Рівненської області від
09.09.2011, яким Управління праці та
соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації Рівненської області
нарахувати і виплатити позивачу
невиплачену допомогу у зв’язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства
відповідно до ч.1 ст.37 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» в розмірі
40% від мінімальної заробітної плати за
період з 22 лютого 2011 року по 22 серпня 2011
року включно, з урахуванням фактично
виплачених сум протягом вказаного
часу. На момент подання
адміністративного позову рішення суду
не виконано, права позивача не
захищено. Відтак, постанова про
закінчення виконавчого провадження є
протиправною та підлягає до
скасування. Крім того, позивач просив
суд визнати поважними причини пропуску
строку звернення до адміністративного
суду, оскільки про оспорювану
постанову дізнався лише з листа
Головного управління юстиції у
Рівненській області від 29.08.2014
вих.№Д-335-02, який отримав 6 вересня 2014
року.

У судове засідання позивач не прибув,
подавши заяву про розгляд справи за
його відсутності.

Відповідач позов не визнав з підстав,
викладених у письмових запереченнях,
вказавши на правомірність оспорюваної
постанови про закінчення виконавчого
провадження. Зокрема, у ході проведення
виконавчих дій державним виконавцем
встановлено, що боржник позбавлений
можливості виконати рішення суду з
незалежних від нього поважних причин, у
зв’язку з відсутністю в кошторисних
призначеннях на поточний рік коштів,
які за своїм призначенням передбачають
вказані у рішенні виплати. При виконані
рішення суду державним виконавцем
проводилися виконавчі дії згідно зі
ст.ст.75, 89 Закону України «Про виконавче
провадження». Заходи примусового
виконання рішення не застосовувалися у
зв’язку з невиконанням боржником
рішення суду з поважних причин.
Відповідно до ч.2 ст.95 Конституції
України виключно законом про Державний
бюджет України визначаються будь-які
видатки держави на загальносуспільні
потреби, розмір і цільове спрямування
цих видатків. Згідно зі ст.23 Бюджетного
кодексу України будь-які бюджетні
зобов’язання та платежі з бюджету
здійснюються лише за наявності
відповідного бюджетного призначення.
Статтею 116 Бюджетного кодексу України
встановлено, що порушенням бюджетного
законодавства визнається порушення
учасником бюджетного процесу
встановлених цим Кодексом чи іншим
бюджетним законодавством норм щодо
складання, розгляду, затвердження,
внесення змін, виконання бюджету та
звітування про його виконання , а саме:
взяття зобов’язань без відповідних
бюджетних асигнувань або з
перевищенням повноважень,
встановлених цим кодексом чи законом
про Державний бюджет України;
здійснення видатків бюджету чи надання
кредитів з бюджету без встановлених
бюджетних призначень або з їх
перевищенням всупереч цьому Кодексу чи
закону про Державний бюджет України.
Враховуючи наведене, боржник з
незалежних від себе причин не може
здійснити виплату коштів за судовим
рішенням. Отже, обставини, якими
позивач обґрунтовує свої позовні
вимоги є безпідставними та
необґрунтованими.

У судове засідання представник
відповідача не прибув, подавши
клопотання про розгляд справи за його
відсутності.

Третьою особою подано заперечення на
адміністративний позов, згідно з якими
позовні вимоги є безпідставними.

У судове засідання представник третьої
особи не прибув, Управлінням праці та
соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації Рівненської області
подано клопотання про розгляд справи
без участі представника.

Враховуючи письмові заяви усіх осіб,
які беруть участь у справі, про
проведення судового розгляду без їх
участі, суд розглянув справу у
письмовому провадженні на основі
наявних у суду матеріалів.

Повно і всебічно з’ясувавши всі
обставини справи в їх сукупності на
підставі чинного законодавства,
перевіривши їх дослідженими у судовому
засіданні доказами, суд вважає, що
позов належить задовольнити з огляду
на наступне.

Судом встановлено, що 09.09.2011
Дубровицьким районним судом
Рівненської області у справі №2-а-2047/11
за позовом ОСОБА_1 до Управління праці
та соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації Рівненської області про
визнання дій посадових осіб Управління
праці та соціального захисту населення
Дубровицької районної державної
адміністрації протиправними прийнято
рішення, яким позов задоволено
повністю: визнано протиправною
бездіяльність відповідача та
зобов’язано його нарахувати і
виплатити позивачу невиплачену
допомогу у зв’язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства відповідно до
ч.1 ст.37 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» в розмірі 40% від
мінімальної заробітної плати за період
з 22 лютого 2011 року по 22 серпня 2011 року
включно, з урахуванням фактично
виплачених сум протягом вказаного
часу.

Зазначене рішення залишено без змін
ухвалою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 23 жовтня 2012
року.

На підставі вказаного рішення 28.09.2011
Дубровицьким районним судом
Рівненської області було видано
виконавчий лист, який позивачем
звернуто до виконання шляхом подання у
відділ примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області.

05.01.2012 державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області відкрито
виконавче провадження та унесене до
Єдиного державного реєстру виконавчих
проваджень за номером 32310659.

18.06.2012 державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області винесено
постанову про закінчення виконавчого
провадження №32310659.

З вказаної постанови вбачається, що,
закінчуючи виконавче провадження,
державний виконавець керувався п.11 ч.1
ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче
провадження». При виконанні рішення
суду державним виконавцем вчинялися
дії відповідно до ст.75 Закону України
«Про виконавче провадження», однак
заходи примусового виконання до
боржника не застосовувалися у зв’язку
з невиконанням рішення суду з поважних
причин.

12.08.2014 ОСОБА_1 звернувся із заявою до
відділу примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області щодо повідомлення
про результат виконання рішень судів,
зокрема, у справі №2-а-2047/11.

Листом від 29.08.2014 вих.№Д-335-02 Головне
управління юстиції у Рівненській
області повідомило ОСОБА_1О про
виконання рішень судів, у тому числі у
справі №2-а-2047/11.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов’язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно зі ст.124 Конституції України,
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов’язковими до
виконання на всій території України.

В силу вимог ч.1 ст.2 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21.04.1999 N606-XIV,
у редакції, чинній на момент винесення
оспорюваної постанови, (далі – Закон
N606-XIV), примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону №606-XIV,
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, зокрема,
здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом (ч.2 ст.11 Закону №606-XIV).

Згідно з п.11 ч.1 ст.49 Закону N606-XIV,
виконавче провадження підлягає
закінченню у разі повернення
виконавчого документа до суду чи
іншого органу (посадової особи), який
його видав, у випадку, передбаченому
частиною третьою статті 75 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.75 Закону N606-XIV, у
разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до статті 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Тобто, передумовою для закінчення
виконавчого провадження (у разі якщо
виконати рішення без участі боржника
неможливо) згідно з п.11 ч.1 ст.49 Закону
N606-XIV є вжиття державним виконавцем
відповідних заходів – накладення
штрафу на боржника та внесення подання
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.

Як встановлено судом, передбачені
Законом N606-XIV заходи примусового
виконання до боржника не
застосовувалися, натомість з листа
Головного управління юстиції у
Рівненській області від 29.08.2014
вих.№Д-335-02 вбачається, що в ході
проведення виконавчих дій державним
виконавцем встановлено, що в
кошторисних призначеннях боржника
відсутні кошти, які передбачені на
виплату зазначеної допомоги.

Проте, невиконання рішення суду не може
бути виправдане відсутністю бюджетних
коштів.

Так, відповідно до ч.1 ст.8 КАС України,
суд при вирішенні справи керується
принципом верховенства права,
відповідно до якого зокрема людина, її
права та свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст.8 КАС України встановлено,
що суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод людини 1950 року,
Першого протоколу та протоколів №2,4,7
та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР (із
змінами та доповненнями), Україна
визнала обов’язковою юрисдикцію
Європейського суду з прав людини в усіх
питаннях, що стосуються тлумачення та
застосування Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (далі –
Конвенція). Європейський суд з прав
людини розкриває принцип верховенства
права через формулювання вимог, які він
виводить з цього принципу.

Європейський суд з прав людини в пункті
74 рішення у справі «ОСОБА_2 проти
Італії» зазначив, що орган державної
влади не має права посилатися на брак
коштів на виправдання неспроможності
виконати судове рішення про виплату
боргу.

Ці ж висновки Європейського суду з прав
людини містяться і в рішенні у справі
«Шмалько проти України».

Водночас статтею 6 Конвенції
передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті
40 рішення у справі «Горнсбі проти
Греції» зазначив, що право на суд було б
ілюзорним, якби національна правова
система Договірної держави допускала
невиконання остаточного та
обов'язкового судового рішення на
шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий)
орган відмовляється виконувати, не
виконує чи затягує виконання судового
рішення, то передбачені статтею 6
гарантії, які забезпечуються стороні
на етапі судового розгляду справи,
фактично втрачають свій сенс (рішення у
справі «Піалопулос та інші проти
Греції», пункт 68).

Враховуючи те, що відповідно до
практики Європейського суду з прав
людини виконання судових рішень
розглядається як невід’ємна частина
судового розгляду в розумінні ст.6
Конвенції про захист прав і
основоположних свобод, у даному
випадку кінцевої мети правосуддя -
захисту інтересів ОСОБА_1 та реального
поновлення порушених його прав, не
відбулося.

Повноваження, надані Законом №606-XIV для
забезпечення належного виконання
рішення суду, державним виконавцем не
використано. Відповідачем рішення суду
не виконано не лише в частині виплати
відповідних коштів, а й у частині їх
нарахування.

За таких обставин, суд вважає
оспорювану постанову про закінчення
виконавчого провадження передчасною,
такою, що порушує право позивача на
справедливий суд.

Поряд з цим, вирішуючи питання щодо
наслідків пропущення строків
звернення до адміністративного суду,
суд врахував таке.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на
справедливий і публічний розгляд
справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, при визначенні
цивільних прав і обов’язків особи чи
при розгляді будь-якого кримінального
обвинувачення, що пред’являється
особі.

У практиці Європейського суду з прав
людини питанню доступу до суду
приділено значну увагу.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив,
що «у демократичному суспільстві у
світлі розуміння Конвенції, право на
справедливий суд посідає настільки
значне місце, що обмежувальне
тлумачення статті 6 не відповідало б
меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що
«стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії
справедливого судочинства, одним з
аспектів яких є доступ до суду. Рівень
доступу, наданий національним
законодавством, має бути достатнім для
забезпечення права особи на суд з
огляду на принцип верховенства права в
демократичному суспільстві. Для того,
щоб доступ був ефективним, особа
повинна мати чітку практичну
можливість оскаржити дії, які
становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох
справах, основною складовою права на
суд є право доступу, в тому розумінні,
що особі має бути забезпечена
можливість звернутись до суду для
вирішення певного питання, і що з боку
держави не повинні чинитись правові чи
практичні перешкоди для здійснення
цього права.

У своїй практиці Європейський суд
неодноразово наголошував, що право на
доступ до суду, закріплене у 6 § 1
Конвенції, не є абсолютним: воно може
бути піддане допустимим обмеженням,
оскільки вимагає за своєю природою
державного регулювання.
Держави-учасниці користуються у цьому
питанні певною свободою розсуду.

Однак Суд повинен прийняти в останній
інстанції рішення щодо дотримання
вимог Конвенції; він повинен
переконатись у тому, що право доступу
до суду не обмежується таким чином чи
такою мірою, що сама суть права буде
зведена нанівець. Крім того, подібне
обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1,
якщо воно не переслідує легітимної
мети та не існує розумної
пропорційності між використаними
засобами та поставленою метою (див. Prince
Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

В силу вимог ч.2 ст.181 КАС України,
позовну заяву у справах з приводу
рішень, дій або бездіяльності
державної виконавчої служби може бути
подано до суду у десятиденний строк з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення її прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України,
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Як вбачається з матеріалів справи,
копію постанови про закінчення
виконавчого провадження від 18.06.2012 (ВП
№32310659), позивачу було надіслано
Головним управлінням юстиції у
Рівненській області листом від 29.08.2014
вих.№Д-335-02 (конверт з відміткою органу
поштового зв’язку м.Рівне про
відправлення від 04.09.2014).

Вказаний лист є відповіддю на заяву
ОСОБА_1 від 12.08.2014 щодо повідомлення про
результат виконання декількох рішень
судів.

Згідно інформації Відділу примусового
виконання рішень Управління Державної
виконавчкої служби України Головного
Управління юстиції у Рівненській
області від 22.12.2014 року №5634, яка
надійшла до Дубровицького районного
суду 23.12.2014 року вбачається, що копія
постанови про закінчення виконавчого
провадження від 18.06.2012 року направлена
простою кореспонденцією на адресу
стягувача - ОСОБА_1 Однак, відповідачем
не надано жодних доказів отримання
ОСОБА_1 вказаної постанови.

Даний адміністративний позов, з
урахуванням вимог ч.9 ст.103 КАС України,
подано до суду 17.09.2014.

Враховуючи нормативні строки
пересилання поштових відправлень (у
межах області та між обласними
центрами України (у тому числі для міст
Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3,
пріоритетної - Д+2), встановлені наказом
Міністерства інфраструктури України
від 28.11.2013 №958, а також ті обставини, що
жодних доказів отримання позивачем
оспорюваної постанови про закінчення
виконавчого провадження до 06.09.2014 ні
відповідачем, ні третьою особою, суду
не надано, суд вважає, що позивач
пропустив строк звернення до суду з
поважних причин, у зв’язку з
відсутністю відомостей про існування
такої постанови.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем не надано
достатніх аргументів та доказів, які
свідчать про відсутність порушення
прав позивача, в той же час, позивачем
доведено обставини в обґрунтування
своїх вимог, у зв’язку з чим суд
приходить до висновку про наявність
підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 100, 104-106, 181, 185, 186 КАС
України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати
постанову державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Рівненській області про закінчення
виконавчого провадження (ВП №32310659) від
18.06.2012 року.

Постанова може бути оскаржена до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Дубровицький районний суд, шляхом
подання апеляційної скарги в
десятиденний строк, з дня отримання
копії постанови.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду
ОСОБА_3