Справа № 824/3300/14-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2014-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року м. Чернівці
Справа № 824/3300/14-а

Чернівецький окружний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

Головуючого судді - Маренича І.В.

суддів Брезіної Т.М., Спіжавки Г.Г.

секретаря судового засідання - Юзька
Я.В.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Швець О.І.

розглянувши у судовому засіданні в
приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Державної фіскальної служби України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі-Позивач) звернувся до суду
з адміністративним позовом до
Державної фіскальної служби України
(далі-Відповідач) про визнання
бездіяльності протиправною та
зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначив, що 16 жовтня 2014 року
він надіслав поштою до Державної
фіскальної служби України запит на
інформацію № 202/2306, яким вимагав надати
вичерпний перелік посадових осіб
Державної фіскальної служби України,
щодо яких будуть здійснюватись заходи
з очищення влади (люстрації), згідно із
Законом України "Про очищення влади".

24 листопада, поштою, позивач отримав
лист про розгляд запиту №
3226/Б/99-99-04-01-02/4, в якому, окрім іншого
йдеться: "...з інформацією про посадових
осіб ДФС, стосовно яких
проводитиметься перевірка
достовірності відомостей щодо
застосування заборон, передбачених
частинами третьою і четвертою статті 1
Закону № 1682 Ви можете ознайомитися на
веб-порталі Державної фіскальної
служби України або на веб-сайті
Міністерства юстиції України..".

Частиною 2 статті 22 Закону України "Про
доступ до публічної інформації"
передбачено: "...Відповідь розпорядника
інформації про те, що інформація може
бути одержана запитувачем із
загальнодоступних джерел, або
відповідь не по суті запиту вважається
неправомірною відмовою в наданні
інформації...".

За таких обставин, позивач вважає, що
відповідач неправомірно відмовив йому
в наданні запитуваної інформації, чим
порушив право позивача на доступ до
публічної інформації.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та просив їх
задовольнити, посилаючись на
обставини, зазначені в позові.

Представник відповідача в судовому
засіданні зазначив, що
адміністративний позов не визнає в
повному обсязі, посилаючись на свої
письмові заперечення, відповідно до
яких вважає позовні вимоги
необґрунтованими та просить у
задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини в
справі, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення, дослідивши та
оцінивши надані докази в сукупності,
проаналізувавши законодавство, яке
регулює спірні правовідносини, суд
дійшов висновку, що в задоволенні
даного адміністративного позову слід
відмовити повністю, виходячи з
наступного.

Судом встановлені такі обставини та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2014 року
ОСОБА_3 направив до Державної
фіскальної служби України запит на
інформацію № 202/2306, яким вимагав надати
вичерпний перелік посадових осіб
Державної фіскальної служби України,
щодо яких будуть здійснюватись заходи
з очищення влади (люстрації), згідно із
Законом України "Про очищення влади".

Також вимагав зазначити у відповіді на
запит прізвища, ім'я та по батькові
повністю та посади працівників
Державної фіскальної служби України,
щодо яких будуть здійснюватись заходи
з люстрації.

17 листопада 2014 року Державною
фіскальною службою України на адресу
ОСОБА_3 направлено лист про розгляд
запиту за №3226/Б/99-99-04-01-02/4 в якому (окрім
іншого) зазначено, що перевірка
здійснюватиметься публічно. Так, копія
заяви кожної особи, яка проходитиме
перевірку, про застосування або
незастосування до такої особи заборон,
визначених Законом України «Про
очищення влади» №1682-VII, разом з копією
декларації, підлягає оприлюдненню на
веб-порталі Державної фіскальної
служби України та на веб-сайті
Міністерства юстиції України. Надані
висновки відповідними органами, що
проводитимуть перевірку стосовно
кожної особи, будуть оприлюднюватися,
що дасть можливість представникам
громадськості контролювати процес
люстраційної перевірки.

Враховуючи зазначене, з інформацією
про посадових осіб Державної
фіскальної служби України, стосовно
яких проводитиметься перевірка
достовірності відомостей щодо
застосування заборон, передбачених
частинами третьою і четвертою статті 1
Закону №1682 Ви можете ознайомитися на
веб-порталі Державної фіскальної
служби України або на веб-сайті
Міністерства юстиції України.

З чого слідує, що Державна фіскальна
служба України, як розпорядник
інформації вжила всіх заходів
передбачених Законом України «Про
доступ до публічної інформації» щодо
надання позивачеві інформації на
вищезгаданий запит від 16.10.2014 року
№202/2306, а отже суд не вбачає в діях
відповідача порушень вимог Закону
України «Про доступ до публічної
інформації».

До вказаних правовідносин суд
застосовує такі положення закону та
робить висновки по суті спору.

Відповідно до вимог статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення;
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Порядок здійснення та забезпечення
права кожного на доступ до інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом, та інформації,
що становить суспільний інтерес
визначає Закон України «Про доступ до
публічної інформації» від 13.01.2011 року
№2939-VI (далі Закон України №2939-VI).

Статтею 1 Закону України «Про доступ до
публічної інформації» встановлено, що
публічна інформація - це відображена та
задокументована будь-якими засобами та
на будь-яких носіях інформація, що була
отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом. Публічна
інформація є відкритою, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
доступ до публічної інформації» право
на доступ до публічної інформації
гарантується: 1) обов'язком
розпорядників інформації надавати та
оприлюднювати інформацію, крім
випадків, передбачених законом; 2)
визначенням розпорядником інформації
спеціальних структурних підрозділів
або посадових осіб, які організовують у
встановленому порядку доступ до
публічної інформації, якою він володіє;
3) максимальним спрощенням процедури
подання запиту та отримання
інформації; 4) доступом до засідань
колегіальних суб'єктів владних
повноважень, крім випадків,
передбачених законодавством; 5)
здійсненням парламентського,
громадського та державного контролю за
дотриманням прав на доступ до
публічної інформації; 6) юридичною
відповідальністю за порушення
законодавства про доступ до публічної
інформації.

При цьому, статтею 4 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
передбачено, що доступ до публічної
інформації відповідно до цього Закону
здійснюється на принципах: 1)
прозорості та відкритості діяльності
суб'єктів владних повноважень; 2)
вільного отримання та поширення
інформації, крім обмежень,
встановлених законом; 3)
рівноправності, незалежно від ознак
раси, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, мовних або
інших ознак.

Однією з гарантій реалізації
конституційних прав на вільне
збирання, зберігання, використання і
поширення інформації є законодавче
закріплення права кожного на доступ до
інформації, яке згідно зі статтею 5
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» забезпечується
систематичним та оперативним
оприлюдненням інформації в офіційних
друкованих виданнях, на офіційних
веб-сайтах в мережі Інтернет, на
інформаційних стендах та будь-яким
іншим способом, а також шляхом надання
інформації на запити.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 13 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» розпорядниками інформації
для цілей цього Закону визнаються: 1)
суб'єкти владних повноважень - органи
державної влади, інші державні органи,
органи місцевого самоврядування,
органи влади Автономної Республіки
Крим, інші суб'єкти, що здійснюють
владні управлінські функції
відповідно до законодавства та рішення
яких є обов'язковими для виконання; 2)
юридичні особи, що фінансуються з
державного, місцевих бюджетів, бюджету
Автономної Республіки Крим, - стосовно
інформації щодо використання
бюджетних коштів; 3) особи, якщо
вони виконують делеговані
повноваження суб'єктів владних
повноважень згідно із законом чи
договором, включаючи надання освітніх,
оздоровчих, соціальних або інших
державних послуг, - стосовно
інформації, пов'язаної з
виконанням їхніх обов'язків; 4)
суб'єкти господарювання, які
займають домінуюче становище на
ринку або наділені медіальними чи
виключними правами, або є природними
монополіями, - стосовно формації щодо
умов постачання товарів, послуг та цін
на них. Усі розпорядники інформації
незалежно від нормативно-правового
акта, на підставі якого вони діють, при
вирішенні питань щодо доступу до
інформації мають керуватися цим
Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України
«Про доступ до публічної інформації»,
обсяг інформації про особу, що
збирається, зберігається і
використовується розпорядниками
інформації, має бути максимально
обмеженим і використовуватися лише з
метою та у спосіб, визначений законом.

Частиною 4 ст. 19 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»
передбачено, що письмовий запит
подається в довільній формі.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 2939 запит
на інформацію - це прохання особи до
розпорядника інформації надати
публічну інформацію, що знаходиться у
його володінні. Запитувач має право
звернутися до розпорядника інформації
із запитом на інформацію незалежно від
того, стосується ця інформація його
особисто чи ні, без пояснення причини
подання запиту.

Як встановлено судом, Державна
фіскальна служба України в своєму
листі про розгляд запиту від 17
листопада 2014 року за №3226/Б/99-99-04-01-02/4
вказала, що 16 жовтня 2014 року набрав
чинності Закон України «Про очищення
влади» №1682-VІІ (далі - Закон №1682), який
визначає правові та організаційні
засади проведення очищення влади
(люстрації) для захисту та затвердження
демократичних цінностей, верховенства
права та прав людини в Україні.

На виконання частин другої та третьої
статті 5 Закону №1682 Кабінет Міністрів
України постановою від 16 жовтня 2014 року
№ 563 «Деякі питання реалізації Закону
України «Про очищення влади» затвердив
Порядок проведення перевірки
достовірності відомостей щодо
застосування заборон, передбачених
частинами третьою і четвертою статті 1
Закону України «Про очищення влади»
(далі - Порядок), і перелік органів, що
проводять перевірку достовірності
відомостей щодо застосування заборон,
передбачених частинами третьою і
четвертою статті 1 Закону України «Про
очищення влади» та розпорядженням від
16 жовтня 2014 року № 1025-р «Про
затвердження плану проведення
перевірок відповідно до Закону України
«Про очищення влади»

Пунктом 2 Порядку визначено перелік
посад, стосовно яких проводиться
перевірка достовірності, відомостей,
що подаються посадовими і службовими
особами. Це, зокрема, Голова Державної
фіскальної служби України, його перший
заступник та заступник, посадові та
службові особи апарату Державної
фіскальної служби України, керівники
територіальних органів Державної
фіскальної служби України, їх перші
заступники та заступники.

Частиною 1 статті 4 Закону №1682
встановлено, що особи, на яких
поширюються встановлені вказаним
Законом заборони, подають керівнику
або органу, зазначеному частині
четвертій статті 5 цього Закону
власноручно написану заяву, або
повідомляють про те, що до них не
застосовуються відповідні заборони, та
про згоду на проходження перевірки,
згоду на оприлюднення відомостей щодо
них відповідно до цього Закону.

Така заява подається не пізніше ніж на
десятий день з дня початку проведення
перевірки згідно з планом проведення
перевірок, який, розробляє
Міністерство юстиції України та подає
на затвердження Кабінету Міністрів
України в місячний строк з дня набрання
чинності Законом (ч. 1, 2 ст.4, ст.5 Закону
№1682).

Крім того, при наданні відповіді
позивачу було повідомлено, що згідно
плану, затвердженого розпорядженням
КМУ від 16.10.2014 р. №1025-р «Про
затвердження плану проведення
перевірок відповідно до Закону України
«Про очищення влади», для Державної
фіскальної служби України було
встановлено відповідний термін - з
листопада 2014 року по січень 2015 року.

Також, позивачу було повідомлено, що
перевірка буде здійснюватися публічно.
Копія заяви кожної особи ДФС, яка
проходитиме перевірку, про
застосування або не застосування щодо
неї заборон, встановлених Законом №1682,
разом з копією декларації, підлягає
оприлюдненню на веб-порталі ДФС та на
веб-сайті Міністерства юстиції
України.

Представником відповідача в судовому
засіданні наголошувалось, що згідно
відомостей з веб-порталу Державної
фіскальної служби України, який є
загальнодоступний для всіх громадян,
початок перевірки стосовно посадових
осіб Державної фіскальної служби
України, які подали відповідні заяви,
датований 21.11.2014 року.

У зв'язку з чим, станом на дату надання
відповіді на інформаційний запит, а
саме 17.11.2014 року, у Державної фіскальної
служби України була відсутня
інформація, яка була б заздалегідь
готовим, зафіксованим на будь-яких
носіях продуктом, отриманим або
створеним суб'єктом владних
повноважень у процесі виконання своїх
обов'язків.

В обґрунтування позовних вимог позивач
вказує про надання йому відповіді про
те, що інформація може бути одержана
запитувачем із загальнодоступних
джерел, або відповідь не по суті запиту,
що відповідно до частини другої статті
22 Закону України «Про доступ до
публічної інформації» вважається
неправомірною відмовою в наданні
інформації.

Будь-яких інших доводів, конкретних
обставин у чому полягає
невідповідність отриманої інформації
із запитуваною позивач не наводить.
Відтак суд вважає, що сама по собі
незгода позивача з відповіддю суб'єкта
владних повноважень не тягне
неправомірність його дій.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 2 КАС України,
завданням адміністративного
судочинства с захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади. Органів місцевого
самоврядування" їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного
судочинства України суд оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені обставин
справи суд дійшов висновку, що
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень довів належним чином суду
правомірність своїх дій та рішень, в
той час як позивач не надав достатніх
та належних доказів зворотного, а тому
вважає, що дії та рішення відповідача
не суперечать вимогам ст. 19 Конституції
України та ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Таким чином, повно та всебічно
дослідивши докази по справі, об'єктивно
оцінивши їх, суд приходить до висновку
про безпідставність позовних вимог
позивача щодо визнання бездіяльності
протиправною та зобов'язання вчинити
дії, а тому в задоволенні
адміністративного позову слід
відмовити повністю.

У процесі розгляду справи не
встановлено інших фактичних обставин,
що мають суттєве значення для
правильного вирішення спору, і доказів
на підтвердження цих обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз. У зв'язку з відсутністю
таких витрат, суд не вирішує питання
про стягнення судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 2, 8, 11, 71-86, 94, 99, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до
Вінницького апеляційного
адміністративного суду через
Чернівецький окружний
адміністративний суд за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова набирає законної сили в
порядку статті 254 КАС України.

У судовому засіданні 26 грудня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови. Постанову
виготовлено в повному обсязі 30 грудня
2014 року.

Головуючий суддя
І.В. Маренич

Судді
Т.М. Брезіна

Г.Г. Спіжавка