Справа № 2а-0770/1362/11
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року Справа № 9104/139031/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
відкритого акціонерного товариства
«Мукачівський агроспецпостач» на
постанову Закарпатського окружного
адміністративного суду від 20 жовтня 2011
року у справі за позовом
Закарпатського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
відкритого акціонерного товариства
«Мукачівський агроспецпостач» про
стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,-

В С Т А Н О В И В :

Закарпатське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулось в суд першої інстанції з
адміністративним позовом до
відкритого акціонерного товариства
«Мукачівський агроспецпостач» в якому
просило стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 7903,32 грн.

Постановою Закарпатського
окружного адміністративного суду від 20
жовтня 2011 року позовні вимоги
задоволено, стягнуто з відкритого
акціонерного товариства «Мукачівський
агроспецпостач» на користь
Закарпатського обласного відділення

Фонду соціального захисту інвалідів
адміністративно - господарські санкції
за недотримання нормативу робочих
місць для працевлаштування інвалідів у
сумі 7875,00 грн. та пеню за порушення
термінів сплати адміністративно -
господарських санкцій у сумі 28,32 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції відкрите акціонерне
товариство «Мукачівський
агроспецпостач» оскаржило його в
апеляційному порядку, вважає, що
постанова винесена з порушенням норм
права.

В апеляційній скарзі зазначає, що при
винесені зазначеної постанови суд
мотивував тим, що відповідно до частини
першої ст.19 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» для підприємств (об'єднань),
установ і організацій, незалежно від
форм власності і господарювання,
встановлено норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік - у
кількості одного робочого місця. За
змістом вище наведеного Закону
відповідачеві встановлено на 2010 рік
норматив створення робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів у кількості 1 робочого місця
та, у зв'язку з цим, самостійно не
сплачено адміністративно-господарські
санкції у розмірі та в строки,
передбачені Законом України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Однак 24 січня 2011 року підприємством
подано до відділення Фонду звіт форми
№10-ПІ «Звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2010 рік»,
з якого випливає, що кількість
інвалідів, які повинні працювати на
підприємстві відповідно до вимог ст.19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
становить у кількості 1робочого місця.
Протягом 2010 року Відкритим акціонерним
товариством «Мукачівський
агроспецпостач» було вжито всіх
необхідних заходів щодо
працевлаштування інваліда на
товариство, Мукачівський міський центр
зайнятості регулярно інформувався про
створення робочого місця для інваліда,
однак у зв'язку з відсутністю бажаючих,
працевлаштування інвалідів на ВАТ
«Мукачівський агроспецпостач» не
відбулося з незалежних від
підприємства причин.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Згідно специфіки виробництва ВАТ
«Мукачівський агроспецпостач» , в тому
числі в шкідливих умовах праці
інваліди не бажають
працевлаштовуватись на підприємство.

Згідно ч.3 ст.18 вказаного Закону
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Аналіз зазначених положень Закону дає
підстави для висновку про те, що
обов'язок підприємства щодо створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
добирати і працевлаштовувати
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування.

Аналіз ст.ст. 18,19 Закону України «Про
зайнятість населення» дає підстави для
висновку про те, що виконанню
відповідними органами обов'язку
працевлаштовувати інвалідів повинно
передувати вжиття підприємством
необхідних заходів для забезпечення
такого працевлаштування, до яких
належать, зокрема, створення в
установленому порядку робочих місць у
межах нормативу та інформування
названих органів про наявність таких
вакантних місць для інвалідів, що й
було здійснено відкритим акціонерним
товариством «Мукачівський
агроспецпостач».

Отже, нормами чинного законодавства
щодо соціальної захищеності інвалідів
в Україні на підприємства покладено
обов'язок по забезпеченню певної
кількості робочих місць для
працевлаштування інвалідів, а не
обов'язок їх працевлаштування.

При дослідженні матеріалів справи
встановлено, що визначеними органами
інваліди для працевлаштування на
підприємство відповідача не
направлялись, так само як і не було
безпосереднього звернення інваліда на
підприємство для працевлаштування.

Отже, оскільки товариством було вжито
всіх заходів із забезпечення
працевлаштування інвалідів, то на
підприємство не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштовуватись.

За змістом ст.ст. 216,218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо доведе, що ним вжито усіх залежних
від нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

На підставі вище зазначеного
просить постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від
20.10.2011 року скасувати та прийняти нову,
якою у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних міркувань.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
правильно зазначив, що згідно ч.1 ст.19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» для
підприємств (об'єднань), установ і
організацій, незалежно від форми
власності і господарювання,
встановлено норматив робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
від загальної чисельності працюючих, а
якщо працює від 8 до 25 чоловік - у
кількості одного робочого місця,
відповідно відповідачеві за змістом
вище наведеного Закону встановлено на
2010 рік норматив створення робочих
місць для забезпечення
працевлаштування інвалідів у
кількості 1 робочого місця.

Згідно матеріалів справи, зокрема,
статистичного звіту відповідача «Про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2000 рік» (форма № 10 -ПІ)
вбачається, що на підприємстві
відповідача у звітному періоді не
працювали інваліди у кількості
визначеній згаданим вище Законом.
Згідно поданого відповідачем звіту,
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу 8 осіб,
чисельність інвалідів - штатних
працівників, які повинні працювати на
підприємстві відповідача на робочих
місцях для інвалідів складає - 0 осіб,
середньооблікова кількість інвалідів
на підприємстві - відсутня.

Проведеною ЗОВ ФСЗІ перевіркою
встановлено неправильність
середньорічної заробітної плати
штатного працівника, яка становить
15750,00 грн. (згідно поданого звіту - така
вказана у сумі 15800, 00 грн., 9214,00 грн.) та,
відповідно позивачем, визначено суму
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів, яка
становить 7875,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив із загальних
норм права відносно відповідальності
за порушення зобов'язань і правил
здійснення господарської діяльності
та необхідності встановлення в діях
або бездіяльності роботодавця складу
правопорушення з метою застосування
юридичної відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій. Елементами правопорушення є
вина та наявність причинного зв'язку
між самим порушенням та його
наслідками. Статтею 21 8 ГК України
встановлено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
При цьому учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. З огляду на викладене,
оскільки відповідачем не доведено, що
ним вжито усіх залежних від нього
заходів для недопущення
господарського правопорушення, суд
першої інстанції вважав встановленим
наявність підстав для застосування
юридичної відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Проте колегія суддів з таким висновком
суду першої інстанції не погоджується
з наступних міркувань.

У відповідності до вимог ст.. 20 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів
менша, ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.
Положення цієї частини не поширюється
на підприємства, установи і
організації, що повністю утримуються
за рахунок коштів державного або
місцевих бюджетів. Порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій тягне за собою нарахування
пені. Пеня обчислюється виходячи з 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.
Адміністративно-господарські санкції
розраховуються та сплачуються
підприємствами, установами,
організаціями, у тому числі
підприємствами, організаціями
громадських організацій інвалідів,
фізичними особами, зазначеними в
частині першій цієї статті, самостійно
в строк до 15 квітня року, наступного за
роком, в якому відбулося порушення
нормативу, встановленого частиною
першою статті 19 цього Закону. При цьому
до правовідносин із стягнення
адміністративно-господарських
санкцій, передбачених цим Законом, не
застосовуються строки, визначені
статтею 250 Господарського кодексу
України. У разі несплати
адміністративно-господарських санкцій
або пені чи неможливості їх сплати за
рішенням суду їх стягнення в
примусовому порядку може бути звернено
на майно підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, в порядку,
передбаченому законом.

Згідно матеріалів справи 24 січня 2011
року підприємством подано до
відділення Фонду звіт форми №10-ПІ
«Звіт про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2010 рік»,
з якого випливає, що кількість
інвалідів, які повинні працювати на
підприємстві відповідно до вимог ст.19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
становить у кількості 1робочого місця.

Протягом 2010 року відкритим акціонерним
товариством «Мукачівський
агроспецпостач» було вжито всіх
необхідних заходів щодо
працевлаштування інваліда, оскілки
Мукачівський міський центр зайнятості
регулярно інформувався відповідачем
про створення робочого місця для
інваліда, однак у зв'язку з відсутністю
бажаючих, працевлаштування інвалідів
на ВАТ «Мукачівський агроспецпостач»
не відбулося з незалежних від
підприємства причин.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. Згідно ч.3
вказаної статті підприємства,
установи, організації, фізичні особи,
які використовують найману працю,
зобов'язані виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

З огляду на це колегія суддів зазначає,
що обов'язок підприємства щодо
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
добирати інвалідів на створені робочі
місця. Такий обов'язок покладається на
органи працевлаштування. Створення в
установленому порядку робочих місць у
межах нормативу та інформування
названих органів про наявність таких
вакантних місць для інвалідів було
здійснено відкритим акціонерним
товариством «Мукачівський
агроспецпостач». Матеріалами справи
підтверджено, що визначеними органами
інваліди для працевлаштування на
підприємство відповідача не
направлялись, так само як і не було
безпосереднього звернення інваліда на
підприємство для працевлаштування.

Отже, оскільки товариством було вжито
всіх заходів із забезпечення
працевлаштування інвалідів, то на
підприємство не може бути покладена
відповідальність за не направлення
уповноваженими органами необхідної
кількості інвалідів для
працевлаштування, відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштовуватись.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції вважає, що постанову суду
першої інстанції слід скасувати, бо
така прийнята з порушенням норм
матеріального права, висновки суду не
відповідають обставина справи, а у
задоволенні позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст.
202, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу відкритого
акціонерного товариства «Мукачівський
агроспецпостач» - задовольнити,
скасувати постанову Закарпатського
окружного адміністративного суду від 20
жовтня 2011 року по справі № 2а-0770/1362/11, в
задоволенні позову Закарпатського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин