Справа № 820/5973/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2014 року м. Київ
К/800/62178/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 20.08.2013 року

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19.11.2013 року

у справі № 820/5973/13-а

за позовом Державного підприємства
«Харківський машинобудівний завод
«ФЕД»

до Спеціалізованої державної
податкової інспекції з обслуговування
великих платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

встановив:

Державне підприємство «Харківський
машинобудівний завод «ФЕД» звернулось
до суду з адміністративним позовом до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Харкові
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів про скасування податкових
повідомлень-рішень.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 20.08.2013 року
у справі № 820/5973/13-а, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19.11.2013 року,
позов задоволено. Скасовано податкові
повідомлення-рішення Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м.Харкові Державної податкової
служби від 17.05.2013 року № та №
.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити
повністю, посилаючись на порушення
судами норм матеріального права.

В запереченнях на касаційну скаргу
позивач з доводами та вимогами
скаржника не погоджується, просить
залишити без змін рішення судів
попередніх інстанцій.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
документальної позапланової виїзної
перевірки Державного підприємства
«Харківський машинобудівний завод
«ФЕД» з питань дотримання податкового
законодавства по податку на додану
вартість за період: липень 2011 року по
правовим відносинам з Товарною Біржею
«Універсальна товарно-сировинна
біржа», за період з 01.03.2012 року по 30.04.2012
року по правовим відносинам з ТОВ
«Металл-ресурс», за період з 01.04.2011 року
по 30.04.2011 року по правовим відносинам з
ТОВ «Технічні матеріали», за період
червень 2011 року по правовим відносинам
з ТОВ «Спецтрубомонтаж», за період з
01.10.2010 року по 30.11.2010 року по правовим
відносинам з ТОВ ФІРМА «Сат Імпекс», за
період липень, вересень, жовтень,
грудень 2011 року по правовим відносинам
з ТОВ «НДІ «Ельдорадо 3», відповідачем
складено акт від 30.04.2013 року №
257/41.0-17/14310052, яким встановлено порушення
частини п'ятої ст. 203, ст. 215, п. 1 ст. 216
Цивільного кодексу України в частині
недодержання вимог зазначених статей в
момент вчинення правочину, які не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
по правочинам, здійснених Державним
підприємством «Харківський
машинобудівний завод «ФЕД» із Товарною
Біржею «Універсальна
товарно-сировинна біржа», ТОВ
«Металл-ресурс», ТОВ «Технічні
матеріали», ТОВ «Спецтрубомонтаж», ТОВ
ФІРМА «Сат Імпекс», ТОВ «НДІ «Ельдорадо
3»; пп. 7.2.3 п. 7.2, п. 7.4.1, пп. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», завищено податковий кредит
на суму 37 673, 60 грн.; п. 201.4, п. 201.6 ст. 201, п.
198.3, п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу
України, завищено податковий кредит на
суму 146 569, 55 грн.; пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп.
7.4.2 п. 7.4, пп. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість», п. 201.4,
п. 201.6 ст. 201, п.198.3, п. 198.4 ст. 198, п. 200.1, п.
200.2, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 Податкового
кодексу України, завищено суму
бюджетного відшкодування на суму 80 985,00
грн., занижено суму податку на додану
вартість, яка підлягає нарахуванню до
сплати в бюджет на загальну суму 103 258, 00
грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 17.05.2013 року №
, яким зменшено суму бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість у розмірі 80 985, 00 грн. та
застосовано суму штрафних (фінансових)
санкцій у розмірі 40 492, 50 грн., № ,
яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість у загальному розмірі 144
974, 50 грн.

Підставою для прийняття податкових
повідомлень-рішень став висновок
податкового органу щодо нереальності
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентами.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій прийшли до висновку щодо
відсутності порушень позивачем вимог
податкового законодавства, реальності
господарських операцій позивача з його
контрагентами та неправомірного
прийняття відповідачем податкових
повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується з висновками
судів попередніх інстанцій з огляду на
наступне.

Згідно із пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку, придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного
Закону не підлягають включенню до
складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» підставою для нарахування
податкового кредиту є податкова
накладна, що видається платником
податку, який поставляє товари
(послуги), на вимогу їх отримувача.

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Підпунктом 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 вказаного
Закону передбачено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені законом для відповідного
податкового періоду.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, для підтвердження
включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість
сплачених у складі ціни за придбану
продукцію та виконані роботи,
необхідні первинні документи,
оформлені відповідно до вимог
законодавства України.

Отже, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість виникають
лише у разі реального (фактичного)
вчинення господарських операцій з
придбання товарів (робіт/послуг), що
пов'язані з рухом активів, зміною
зобов'язань чи власного капіталу
платника, та відповідають економічному
змісту, відображеному в укладених
платником податку договорах.

При цьому, для формування податкового
кредиту мають значення податкові
накладні та інші первинні документи,
які, виходячи з наведеного, видаються
на підтвердження реально вчиненої
операції.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового
кодексу України сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з п. 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом (п. 200.2 ст. 200
Податкового кодексу України).

Пунктом 200.3 ст. 200 Податкового кодексу
України передбачено, що при від'ємному
значенні суми, розрахованої згідно з п.
200.1 цієї статті, така сума враховується
у зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

Згідно до п. 200.4 ст. 200 Податкового
кодексу України якщо в наступному
податковому періоді сума, розрахована
згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має
від'ємне значення, то: бюджетному
відшкодуванню підлягає частина такого
від'ємного значення, яка дорівнює сумі
податку, фактично сплаченій
отримувачем товарів/послуг у
попередніх та звітному податкових
періодах постачальникам таких
товарів/послуг або до Державного
бюджету України, а в разі отримання від
нерезидента послуг на митній території
України - сумі податкового
зобов'язання, включеного до податкової
декларації за попередній період за
отримані від нерезидента послуги
отримувачем послуг; залишок від'ємного
значення попередніх податкових
періодів після бюджетного
відшкодування включається до складу
сум, що відносяться до податкового
кредиту наступного податкового
періоду.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що в перевіряємий період
позивач мав господарські
взаємовідносини із Товарною Біржею
«Універсальна товарно-сировинна
біржа», ТОВ «Металл-ресурс», ТОВ
«Технічні матеріали», ТОВ
«Спецтрубомонтаж», ТОВ ФІРМА «Сат
Імпекс», ТОВ «НДІ «Ельдорадо 3».

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що матеріалами справи
підтверджується реальність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами, а саме:
договорами, актами здачі-прийняття
робіт (надання послуг), прибутковими
ордерами, видатковими накладними,
податковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
подорожніми листами, платіжними
дорученнями.

Таким чином, судами попередніх
інстанцій, на підставі наявних в
матеріалах справи доказів, оцінка яким
дана з дотриманням ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зроблений правильний висновок
про недоведеність відповідачем, на
якого в силу норми частини другої ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України покладається обов'язок
доказування, правомірності прийнятих
податкових повідомлень-рішень. Так,
судами встановлено, що реальність
господарських операцій позивача з його
контрагентами підтверджується
наявними в матеріалах справи
первинними документами, які
відповідають вимогам законодавства.

Посилання податкового органу на
інформацію, що міститься в актах
перевірок та звірок контрагентів, як на
підставу визнання правочинів
недійсними, є необґрунтованим,
оскільки податкове законодавство не
ставить в залежність право платника
податку на формування податкового
кредиту в залежність від дотримання
вимог податкового законодавства
іншими суб'єктами господарювання.

Суд касаційної інстанції в даному
випадку зазначає про персональну
відповідальність кожного платника за
ведення податкового обліку.
Відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
що невиконання контрагентом свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету тягне відповідальність з
негативними наслідками саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість у разі, якщо
останній мав усі передбачені законом
умови щодо отримання такого
відшкодування та має документальне
підтвердження розміру свого
податкового кредиту.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави
вважати, що судами першої та
апеляційної інстанцій ухвалено
обґрунтовані рішення, які постановлені
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, підстав для їх
скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Харкові Міжрегіонального головного
управління Міндоходів відхилити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 20.08.2013 року
та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 19.11.2013 року
у справі № 820/5973/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку
та строки, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, та на неї може бути подана
заява про перегляд судових рішень
Верховним Судом України з підстав та в
порядку, передбачених статтями 236-239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук