Справа № 826/1986/13-а
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року м. Київ
К/800/51260/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача
Голубєвої Г.К.

Суддів
Борисенко І.В.

Карася О.В.

при секретарі судового засідання:
Мосійчук І.М.,

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві

на ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2014 року

та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13 травня 2014 року

по справі № 826/1986/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вторметекспорт»

до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Вторметекспорт»
звернулося до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
скасування податкових
повідомлень-рішень від 24.10.2012 року №
, яким зменшено розмір від'ємного
значення суми податку на додану
вартість у розмірі 2446818,00 грн.; № ,
яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 72980744,00 грн., в тому числі: за
основним платежем - на суму 48612496,00 грн.,
за штрафними санкціями - на 24306248,00 грн.;
№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 41687120,00 грн., в том
числі: за основним платежем - на суму
27791413,00 грн., за штрафними санкціями - на
суму 13895707,00 грн.

Справа переглядалася судами
неодноразово.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13 травня 2014 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2014 року у даній справі позов задоволено
з огляду на правомірність заявлених
вимог.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у позові відмовити, оскільки
вважає, що постанову та ухвалу було
прийнято з порушенням норм
матеріального права та без належного
врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ у Шевченківському
районі м. Києва ДПС проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка позивача з податку на додану
вартість та податку на прибуток
підприємств по взаємовідносинах з ТОВ
«Негоциант-Агро» за січень - червень 2012
року, за результатами якої податковим
органом встановлені порушення
положень п.п.138.2, 138.4, 138.6, 138.8 ст. 138,
пп.139.1.9 п. 139.1 ст.139, п.185.1 ст. 185, п. 188.1 ст.
188, п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу
України.

Зазначені висновки податкового органу
ґрунтуються на тому, що листом ДПІ у
приморському районі м. Одеси № 28870/7/22-5
від 03.08.2012 року на адресу ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва ДПС
направлено Акт № 4360/22-/34598776 від 02.08.2012
року про результати позапланової
виїзної документальної перевірки ТОВ
«Негоциант-Агро», за висновком якого не
встановлено факту реального
здійснення господарських операцій ТОВ
«Негоциант-Агро» за січень - квітень 2012
року, оскільки контрагентами -
постачальниками ТОВ «Негоциант-Агро» у
цьому періоді були ТОВ «Інфостіл 2008»,
ТОВ «Компанія «Ракурс Плюс» та ПП
«Театральне агентство «Колізей»,
господарська діяльність яких, на думку
податкового органу, є також не
підтвердженою.

На підставі встановлених порушень
відповідачем прийняті спірні
податкові повідомлення-рішення.

Задовольняючи позов, суди виходили з
наступних мотивів, з чим погоджується
суд касаційної інстанції.

У п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу
України встановлено, що витрати, які
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються, зокрема, із
витрат операційної діяльності та інших
витрат.

Згідно пп. 138.1.1 п. 138.1, п.138.6 наведеної
статті витрати операційної діяльності
включають собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати. Собівартість
придбаних та реалізованих товарів
формується відповідно до ціни їх
придбання з урахуванням ввізного мита
і витрат на доставку та доведення до
стану, придатного для продажу.

За приписами п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів.

Відповідно до п. 138.4 та п. 138.5 ст. 138
Податкового кодексу України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг. Інші
витрати визнаються витратами того
звітного періоду, в якому вони були
здійснені згідно з правилами ведення
бухгалтерського обліку, з урахуванням
того, що датою здійснення витрат,
нарахованих платником податку у
вигляді сум податків та зборів,
вважається останній день звітного
податкового періоду, за який
проводиться нарахування податкового
зобов'язання з податку та збору.

За приписами п.139.1.9 ст. 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат - витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що всі необхідні
первинні бухгалтерські документи є в
наявності у позивача.

Відповідно до п.200.1 ст.200 Податкового
кодексу України, сума податку, що
підлягає бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітною
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

У п.198.6 наведеної норми визначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи,
взаємовідносини позивача з ТОВ
«Негоциант-Агро» ґрунтувалися на
відповідних договорах, на
підтвердження реальності виконання
умов яких, а також включення позивачем
витрат на оплату товарів (робіт, послуг)
до складу валових витрат підприємства,
сплати позивачем податку на додану
вартість у складі ціни за придбані
товари (роботи, послуги), ТОВ
«Негоциант-Агро» були виписані
позивачу видаткові та податкові
накладні, копії яких наявні в
матеріалах справи.

Грошові кошти за вищевказаними
договорами перераховувались позивачем
на розрахункові рахунки ТОВ
«Негоциант-Агро», що підтверджено
матеріалами справи.

Вищезазначені документи не мають
дефектів форми, змісту або походження,
які в силу ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку спричиняють
втрату первинними документами
юридичної сили і доказовості.

Жодних доказів, які б підтверджували
порушення з боку позивача при
укладанні договорів публічного
порядку, відповідачем не надано. На час
укладання договорів із позивачем, його
контрагент був платником ПДВ згідно
чинного законодавства та належним
чином зареєстрованим у Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, тобто мав
достатній об'єм правоздатності для
укладення спірних угод.

Доводи відповідача про нікчемність
угод, укладених між позивачем та його
контрагентом, судами правомірно не
прийняті до уваги, оскільки в
матеріалах справи відсутні докази на
підтвердження такого факту.

Судові рішення, надані відповідачем на
підтвердження нікчемності спірних
угод, не можуть бути використані у
якості доказів по даній справі в силу ч.
1 ст. 70 КАС України.

Крім того, чинне законодавство України
не ставить в залежність виникнення у
платника ПДВ права на податковий
кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Невиконання
контрагентом свого зобов'язання зі
сплати ПДВ до бюджету зумовлює
відповідальність та негативні
наслідки саме для цієї особи.

Також, колегія суддів звертає увагу на
те, що відсутність документального
підтвердження сплати податку на додану
вартість попередніми постачальниками
у ланцюгу постачання товару через
неможливість проведення зустрічних
перевірок не впливає на право позивача
(покупця) на віднесення до складу
податкового кредиту сплаченого
податку на додану вартість при
придбанні товару, оскільки Податковий
кодекс України не ставить таке право
платника податку в залежність від
отримання документального
підтвердження щодо належного
виконання усіма постачальниками у
ланцюгу постачання своїх податкових
зобов'язань зі сплати ними сум податків
до державного бюджету.

В матеріалах справи наявні судові
рішення, які підтверджують реальність
угод, укладених між позивачем та його
контрагентом.

Відповідно до ст. 72 КАС України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За таких обставин, суди дійшли вірного
висновку щодо наявності підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судами
попередніх інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
залишити без задоволення, а
оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2014 року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
13 травня 2014 року по справі № 826/1986/13-а
залишити без змін.

Справу повернути до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-239 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.Судді
підпис Борисенко І.В. підпис
Карась О.В.

Ухвала складена у повному обсязі 05.12.2014
р.