Справа № 21-486а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючогоКривенка
В.В.,суддів:Барбари В.П., Берднік І.С.,
Глоса Л.Ф., Гошовської Т.В.,
Григор'євої Л.І., Гриціва М.І., Гуменюка
В.І., Гусака М.Б., Ємця А.А., Жайворонок
Т.Є., Заголдного В.В., Канигіної Г.В.,
Кліменко М.Р., Ковтюк Є.І., Колесника П.І.,
Короткевича М.Є., Коротких О.А., Кривенди
О.В., Кузьменко О.Т., Лященко Н.П.,
Маринченка В.Л., Охрімчук Л.І.,
Панталієнка П.В., Пивовара В.Ф.,
Потильчака О.І., Пошви Б.М., Прокопенка
О.Б., Редьки А.І., Самсіна І.Л., Сеніна
Ю.Л., Сімоненко В.М., Скотаря А.М., Таран
Т.С., Терлецького О.О., Шицького І.Б.,
Школярова В.Ф., Яреми А.Г., - розглянувши
в порядку письмового провадження
справу за позовом ОСОБА_1 до Головного
управління юстиції в Черкаській
області (далі - ГУ юстиції) і підрозділу
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби ГУ юстиції
(далі - відділ ДВС, ДВС відповідно) про
скасування постанови про закінчення
виконавчого провадження за заявою
ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого
адміністративного суду України від 22
травня 2014 року,

встановив:

У липні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що рішенням
Золотоніського міськрайонного суду
Черкаської області від 2 грудня 2010 року
(справа № 2а-5234/201/2306) управління праці
та соціального захисту населення
виконавчого комітету Золотоніської
міської ради Черкаської області (далі
-управління праці) зобов'язане
нарахувати і виплатити ОСОБА_1 щорічну
разову допомогу на підставі статті 12
Закону України від

22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (далі - Закон №
3551-ХІІ), яка виплачується до 5 травня
кожного року в розмірі 5-ти мінімальних
пенсій, установлених у частині першій
статті 28 Закону України від 9 липня 2003
року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - Закон №
1058-ІV), рівних прожитковому мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

Зазначене судове рішення залишилось
невиконаним.

У позові до ГУ юстиції та відділу ДВС
ОСОБА_1 просив скасувати постанову
державного виконавця від 30 червня 2011
року про закінчення виконавчого
провадження та зобов'язати
відповідачів ужити всіх заходів щодо
виконання постанови суду від 2 грудня
2010 року. Суть наведених у позові
доводів зводилась до того, що органи
ДВС всупереч нормам Конституції
України (частина п'ята статті 124),
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 4 листопада
1950 року (стаття 6) (далі - Конвенція),
Закону України від 23 лютого 2006 року №
3477-ІV «Про виконання та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» (стаття 17) (далі - Закон № 3477-ІV),
Кодексу адміністративного судочинства
України (статті 8, 9) (далі - КАС) не вжили
усіх можливих, дієвих, необхідних і
достатніх заходів для виконання
судового рішення та проігнорували той
факт, що судове рішення за будь-яких
обставин не може залишатися
невиконаним на шкоду стороні у
провадженні.

Черкаський окружний адміністративний
суд постановою від 28 липня 2011 року
відмовив у задоволенні позову.

Це рішення Київський апеляційний
адміністративний суд ухвалою від 6
березня 2012 року і Вищий
адміністративний суд України ухвалою
від 22 травня 2014 року залишили без змін.

У заяві про перегляд рішення суду
касаційної інстанції ОСОБА_1 порушує
питання про скасування ухвали Вищого
адміністративного суду України від 22
травня 2014 року та ухвалення нового
рішення - про задоволення позову з
підстави, передбаченої пунктом 2
частини першої статті 237 КАС, -
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом, а саме: пункту 1 статті 6,
статті 13 Конвенції та статті 1 Першого
протоколу до Конвенції.

Підставою для перегляду зазначеного
судового рішення заявник вважає
рішення Європейського суду з прав
людини (далі - Європейський суд) від 9
січня 2014 року у справі «Хайнацький та
інші проти України», в якому зазначено,
що мало місце тривале невиконання
рішення суду, ухвалене, зокрема, й на
користь заявника.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши наведені заявником
обставини в межах його доводів,
Верховний Суд України вважає, що заява
ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Суди встановили, що 27 грудня 2010 року
постановою державного виконавця
відділу ДВС відкрито виконавче
провадження з виконання виконавчого
листа, виданого 16 листопада 2010 року, у
справі № 2а-5234/201/2306, зобов'язано
управління праці нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 допомогу до 5 травня
відповідно до Закону № 3551-ХІІ.

У подальшому - 8 та 21 лютого, 22 травня 2011
року на адресу боржника державний
виконавець направив вимоги із
зобов'язанням надати інформацію про
виконання судового рішення. Після того
як управління праці повідомило
державному виконавцю про причини
невиконання рішення суду, 25 червня 2011
року на адресу Золотоніської
міжрайонної прокуратури Черкаської
області направлено подання про
притягнення посадових осіб цього
управління до кримінальної
відповідальності.

Постановою від 30 червня 2011 року
державний виконавець закрив його з
посиланням на статті 75, 89 Закону
України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV
«Про виконавче провадження» (далі -
Закон № 606-ХІV) у зв'язку із неможливістю
виконати судове рішення без особистої
участі боржника.

Відмовляючи у задоволенні позову у
справі, яка переглядається, суд
перевірив характер і послідовність дій
державного виконавця із виконання
судового рішення від 2 грудня 2010 року,
зіставив їх з нормами статей 75, 89 Закону
№ 606-ХІV і дійшов висновку, що відділ ДВС
здійснив усі зазначені в цьому Законі
виконавчі дії та, слушно пославшись на
те, що без особистої участі управління
праці в нарахуванні і виплаті допомоги
виконати судове рішення неможливо,
прийняв законну й обґрунтовану
постанову про закінчення виконавчого
провадження.

Відповідно до частини першої статті 243
КАС суд задовольняє заяву за наявності
підстав, передбачених статтею 237 цього
Кодексу. Однією з таких підстав є
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом (пункт 2 частини першої
статті 237 КАС).

Згідно з частиною третьою статті 243 КАС
якщо судове рішення у справі
переглядається з підстави, визначеної
пунктом 2 частини першої статті 237 цього
Кодексу, суд скасовує оскаржуване
рішення повністю або частково і має
право прийняти нове судове рішення або
направити справу на новий розгляд до
суду, який виніс оскаржуване рішення.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13
Конвенції, статті 1 Першого протоколу
до Конвенції кожен має право на
розгляд його справи упродовж розумного
строку судом, який вирішить спір щодо
його прав та обов'язків цивільного
характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в
цій Конвенції, було порушено, має право
на ефективний засіб юридичного захисту
в національному органі, навіть якщо
таке порушення було вчинене особами,
які здійснювали свої офіційні
повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

У Законі № 606-ХІV поняття «виконавче
провадження» визначено як завершальна
стадія судового провадження (стаття 1).
Наведене узгоджується з практикою
Європейського суду щодо застосування
статті 6 Конвенції, яка гарантує право
на справедливий суд. Так, у справі
«Горнсбі проти Греції» указаний суд у
своєму рішенні від 19 березня 1997 року
зазначив, що для цілей статті 6
Конвенції виконання рішення,
ухваленого будь-яким судом, має
розцінюватися як складова частина
«судового розгляду».

Порядок виконання рішення
Європейського суду, яке набуло статусу
остаточного, визначається законами №№
3477-IV, 606-ХІV, іншими нормативно-правовими
актами.

Відповідно до абзацу дев'ятого частини
першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання
рішення Європейського суду включає в
себе: а) виплату стягувачеві
відшкодування та вжиття додаткових
заходів індивідуального характеру; б)
вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з
метою забезпечення відновлення
порушених прав стягувача, крім виплати
відшкодування, вживаються додаткові
заходи індивідуального характеру: а)
відновлення настільки, наскільки це
можливо, попереднього юридичного
стану, який стягувач мав до порушення
Конвенції і протоколів до неї (restitutio in
integrum); б) інші заходи, передбачені у
рішенні Європейського суду з прав
людини.

Відновлення попереднього юридичного
стану стягувача здійснюється, зокрема,
шляхом: а) повторного розгляду справи
судом, включаючи відновлення
провадження у справі; б) повторного
розгляду справи адміністративним
органом.

Згідно з рішенням Європейського суду
«Хайнацький та інші проти України» від
9 січня 2014 року та Додатком 1 до нього
ОСОБА_1 подав до Європейського суду
заяву про тривале невиконання
постанови Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 2 грудня 2010 року у справі за
його (ОСОБА_1) позовом до управління
праці про стягнення грошової допомоги
(справа № 2а-5234/201/2306).

Цим рішенням П'ятої секції
Європейського суду від 9 січня 2014 року у
справі «Хайнацький та інші проти
України»:

оголошено прийнятними скарги
заявників, у тому числі ОСОБА_1, за
пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції
та за статтею 1 Першого протоколу до
Конвенції щодо тривалого невиконання
рішень, ухвалених на їхню користь, та
щодо відсутності ефективних
національних засобів юридичного
захисту стосовно цих скарг, а решту
скарг у заявах - неприйнятними;

постановлено, що було порушення пункту
1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1
Першого протоколу до Конвенції;

постановлено, що:

(a) держава-відповідач протягом трьох
місяців має виконати рішення
національних судів, ухвалені на
користь заявників, які залишаються
невиконаними, та сплатити протягом
трьох місяців 2000 (дві тисячі) євро
кожному заявнику або його/її
спадкоємцю у заявах, зведених у таблицю
в Додатку 1, в якості відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, а
також компенсації судових та інших
витрат, разом з будь-якими податками, що
можуть нараховуватись на ці суми, які
мають бути конвертовані в національну
валюту держави-відповідача за курсом
на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного
строку і до остаточного розрахунку на
ці суми нараховуватиметься простий
відсоток (simple interest) у розмірі граничної
позичкової ставки Європейського
центрального банку, яка діятиме в
період несплати, до якої має бути
додано три відсоткові пункти.

ОСОБА_1 у своїй заяві, посилаючись на
зазначене рішення Європейського суду
від 9 січня 2014 року, яким визнано
порушення пункту 1 статті 6, статті 13
Конвенції та статті 1 Першого протоколу
до Конвенції, у зв'язку з невиконанням
рішення національного суду в одній
справі за позовом ОСОБА_1 до управління
праці про стягнення грошової допомоги
(справа № 2а-5234/201/2306), просить
переглянути судові рішення в другій
справі, а саме у справі за його позовом
до ГУ юстиції, відділу ДВС про
скасування постанови про закінчення
виконавчого провадження (справа №
2а/2370/6092/2011).

Отже, ураховуючи зміст рішення
Європейського суду від 9 січня 2014 року,
а також те, що ОСОБА_1 подав до
Європейського суду заяву про тривале
невиконання постанови Золотоніського
міськрайонного суду від 2 грудня 2010
року у справі № 2а-5434/2010/2306 16 лютого 2012
року, а звернувся до національного суду
з позовом у справі, яка переглядається,
у липні 2011 року, у цьому разі обставини
стосовно недотримання Конвенції у
справі, яка переглядається, не були
предметом розгляду Європейського суду
та не вплинули на зміст його рішення
про визнання порушення строків
виконання рішення постанови
Золотоніського міськрайонного суду
від 2 грудня 2010 року у справі №
2а-5434/2010/2306.

Відповідно, в межах виконання рішення
Європейського суду від 9 січня

2014 року «Хайнацький та інші проти
України» обов'язок держави стосовно
застосування додаткових заходів
індивідуального характеру виникає
лише щодо виконання постанови
Золотоніського міськрайонного суду
від 2 грудня 2010 року.

Таким чином, обставини, які стали
підставою для перегляду справи, не
підтвердилися, що відповідно до
частини першої статті 244 КАС є
підставою для відмови в задоволенні
заяви.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Верховний Суд України

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді: В.П. Барбара
І.С. Берднік
Л.Ф. Глос Т.В. Гошовська
Л.І. Григор'єва
М.І. Гриців
В.І. Гуменюк М.Б. Гусак
А.А. Ємець
Т.Є. Жайворонок
В.В. Заголдний Г.В.
Канигіна М.Р.
Кліменко Є.І. Ковтюк
П.І. Колесник
М.Є. Короткевич
О.А. Коротких О.В.
Кривенда О.Т.
Кузьменко Н.П. Лященко
В.Л. Маринченко
Л.І. Охрімчук
П.В. Панталієнко В.Ф.
Пивовар О.І.
Потильчак Б.М. Пошва
О.Б. Прокопенко
А.І. Редька
І.Л. Самсін Ю.Л. Сенін
В.М. Сімоненко
А.М. Скотарь
Т.С. Таран О.О.
Терлецький І.Б.
Шицький В.Ф. Школяров
А.Г. Ярема