Справа № 2а/1570/10731/11
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/32584/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Вербицька О.В. Ланченко
Л.В.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Малиновському районі м. Одеси Одеської
області Державної податкової служби

на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14.02.2012 р.

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 24.04.2012 р.

у справі № 2а/1570/10731/2011

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у
Малиновському районі м. Одеси Одеської
області

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4
(далі - позивач) звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Малиновському районі м.
Одеси Одеської області (далі -
відповідач) про скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 14.02.2012 р.,
залишеною без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 24.04.2012 р., позовні вимоги задоволено,
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 01.12.2011 р.
№.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Позивач надіслав на адресу суду
касаційної інстанції письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено виїзну планову перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2010 р. по
31.12.2010 р., про що складено акт від 21.11.2011
р. №5084/17-128/НОМЕР_1, яким встановлено
порушення позивачем вимог п.п.7.4.1 п.7.4,
п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», у
результаті чого позивачем занижено
податок на додану вартість у період, що
перевірявся на 228 861,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 01.12.2011 р.
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 286 076,25 грн., з яких
228 861,00 грн. за основним платежем та
57 215,25 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття
спірного податкового
повідомлення-рішення слугував
висновок податкового органу про те, що
позивачем включено до складу
податкового кредиту з податку на
додану суму податку сплачену у ціні
вартості товарів (робіт, послуг)
придбаних у ТОВ «Метіз ЛТД» та ТОВ
«Кадистонн» за нікчемними правочинами.

За змістом акту перевірки, у вказаних
контрагентів відсутні необхідні умови
для досягнення результатів
відповідної підприємницької та
економічної діяльності в силу
відсутності управлінського або
технічного персоналу, оборотних
коштів, виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів при
значних обсягах реалізації товарів
(робіт, послуг). Також контролюючим
органом встановлено недекларування
контрагентами позивача своїх
податкових зобов'язань та неподання
ними податкової звітності.

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили з
відсутності порушень у діях позивача
вимог податкового законодавства при
формуванні складу податкового кредиту
з податку на додану вартість по
господарським операціям з придбання
товарів у ТОВ «Метіз ЛТД» та ТОВ
«Кадистонн».

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач у перевіряємий період мав
господарські відносини з ТОВ «Метіз
ЛТД» та ТОВ «Кадистонн», з якими уклав
договори поставки від 21.06.2010 р. №21-06/2010
та від 01.07.2010 р. №07/2010.

Фактичне виконання вказаних договорів
підтверджується наявними у матеріалах
справи, податковими та видатковими
накладними, рахунками-фактурами,
копіями платіжних доручень на оплату
товару.

Відповідно до п.1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість», який
був чинний на час виникнення спірних
правовідносин, податковий кредит сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п.п.7.4.5 п.7.4 вказаної статті не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п.п.7.2.6
цього пункту).

Отже, достатніми підставами для
виникнення у платника податку права на
податковий кредит є наявність
податкових накладних, виданих йому
підприємствами-контрагентами,
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, встановлення судом
реальності та товарності
господарської операції.

Підпунктом 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток чи комерційних чеків, або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підтверджено відповідними податковими
накладними, що виписані контрагентами
зареєстрованими платниками податку на
додану вартість.

У той же час, відповідачем не наведено
жодних доводів та не надано будь-яких
доказів, які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість віднесення позивачем
до складу податкового кредиту спірної
суми податку по господарським
операціям з ТОВ «Метіз ЛТД» та
ТОВ «Кадистонн».

Крім того, податкове законодавство, яке
було чинне на час виникнення спірних
правовідносин, не ставило у залежність
формування позивачем податкового
кредиту від податкового обліку (стану)
інших осіб і фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету.
Питання визначення складу податкового
кредиту поширюється тільки на окремо
взятого платника податків і не ставить
цей факт у залежність від розрахунку з
бюджетом третіх осіб.

Суди попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку, що
недекларування контрагентами позивача
своїх податкових зобов'язань та
неподання ними податкової звітності не
є обставинами, які самі по собі
позбавляють правового значення
виданих контрагентом підприємства
податкових накладних, що виключає
відповідальність платника податків
(позивача).

Доводи податкового органу про
наявність порушеної кримінальної
справи №089002/11, як підтвердження
фіктивності спірних господарських
операцій, також аргументовано були
відхилені судами попередніх інстанцій,
оскільки вироку у даній кримінальній
справі податковим органом суду не
надано.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про наявність
правових підстав для скасування
спірного податкового
повідомлення-рішення від 01.12.2011 р.
№.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Малиновському
районі м. Одеси Одеської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 14.02.2012 р. та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 24.04.2012 р. у
справі №2а/1570/10731/2011 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Вербицька О.В. Ланченко Л.В.