Справа № 2-а/1570/345/2011
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2013-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2013 р.Справа № 2-а/1570/345/2011

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції:
Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний
суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Жука С.І., Лук?янчук
О.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 27 липня 2011
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в Одеській
області про визнання неправомірним та
скасування рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця,
зобов'язання прийняти рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженців,
-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 27 липня 2011
року, в якій просить скасувати
оскаржену постанову та ухвалити нову,
якою задовольнити адміністративний
позов в повному обсязі.

Постановою від 27 липня 2011 року Одеський
окружний адміністративний суд
відмовив у задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1 до
Управління міграційної служби в
Одеській області, яке в подальшому
реорганізоване в Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області про визнання
неправомірним та скасування рішення
відповідача від 20 липня 2010 року № 17-9-902
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо надання
статусу біженця, про зобов'язання
відповідача у відповідності з
процедурою, визначеною ст. 12 закону
України «Про біженців» прийняти
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо надання
статусу біженців.

Вимоги апеляційної скарги
апелянт обґрунтовує тим, що висновки
суду першої інстанції не відповідають
обставинам справи, оскільки на час
початку розгляду справи позивачу було
не 21 рік, а біля 17 років (дати та місця
народження позивач не пам'ятає). В 2010
році коли позивач звернувся до
відповідача йому було тільки 16 років,
приїхав до України сам, та родичів тут
не має.

При цьому апелянт посилається на
те, що суд першої інстанції не звернув
на це уваги, що стало порушенням
фундаментальних прав дитини
гарантованих позивачу конвенцією про
права дитини 1989 року, оскільки протягом
всієї процедури розгляду заяви
позивача про надання статусу біженця у
в суді йому не було забезпечено
законного представника.

Також апелянт посилається на те,
що розбіжності щодо зазначення членів
сім'ї пов'язані з особливостями
звичаїв та традицій західних народів
відповідно до яких після того, як дочка
виходить заміж, вона не є членом сім'ї,
оскільки вона становиться членом сім'ї
чоловіка.

Одним з доводів апеляційної скарги є
формальний підхід до розгляду справи,
оскільки причини виїзду з країни
постійного проживання пов'язані з тим,
що родина дяді позивача, на піклуванні
якого перебував позивач, знущались з
позивача, мали намір продати позивача у
рабство, що змусило його покинути
країну.

Апелянт вважає, що зазначені ним
обставини підпадають під визначення
побоювань стати жертвою переслідувань
в країні походження, оскільки він
відноситься до певної соціальної групи
- діти без супроводу, та може стати
жертвою примусового рекрутування з
боку неурядових військових угрупувань.
Зазначені факти суд першої інстанції
не прийняв до уваги.

Апелянти посилається також й на
безпідставне визначення судом першої
інстанції Російську Федерацію як третю
безпечну країну, на території якої
перебував позивач до того, як потрапити
до України. Апелянт не вважає Російську
Федерацію безпечною країною
посилаючись при цьому на доповідь
Міжнародної правозахисної
організації «Amnesty International» за 2009 рік та
за 2008 рік (заявник перебував на
території РФ у 2008 році).

Ухвалюючи постанову про відмову у
задоволенні адміністративного позову
суд першої інстанції встановив, що
позивач по справі є іноземним
громадянином.

22 червня 2010 року громадянин
Афганістану ОСОБА_1 звернувся до
Управління міграційної служби в
Одеській області з проханням надати
статус біженця. В обґрунтування
зазначеної заяви вказав, що його батька
та сестру вбили, оскільки його брат
працював в службі безпеки ХАД, та він,
залишившись на опікунстві дядька,
зазнав знущань, а тому був вимушений
виїхати до безпечної країни.

Відповідно до даних анкети, особи, яка
звернулась з заявою про надання
статусу біженця, позивач ОСОБА_1, місце
народження Афганістан, пр. Парван,
район Трокман, с. Ходжа Алі,
національність: хазара (ісмайля),
віросповідання: мусульманин-шиїт.
Серед членів сімї, позивач зазначив
батька, мати та сестру, які загинули в
1997 році, а також брата, який проживає у
Німеччині. Крім того, відповідно до
даних анкети, причинами виїзду
позивача з країни громадянської
належності стало знущання дядька, на
опікунстві, якого він залишився у
звязку зі смертю батьків. Відповідно до
наказу Управління міграційної служби в
Одеські області від 25.06.2010 року №47,
заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1
прийнято до розгляду.

15.07.2010 року головним спеціалістом
відділу у справах біженців Управління
міграційної служби в Одеській області
Рітченок О.М. проведено з заявником
співбесіду та складено відповідний
протокол. Під час співбесіди ОСОБА_1
повідомив, що його батько загинув в 1997
році. Після загибелі батька позивачем
опікувався дядько, який вимагав його
працювати у приватній пекарні та
зароблені гроші відбирав, навіть мав
намір продати позивача у рабство, у
звязку з чим за допомогою брата позивач
був змушений покинути країну.

Суд першої інстанції встановив, що на
підставі проведеного інтерв?ю та
вивчення матеріалів справи
громадянина Афганістану ОСОБА_1, 19
липня 2010 року, відповідно до абзацу
шостого ст. 12 Закону України «Про
біженців», начальником відділу
біженців Управління міграційної
служби в Одеські області Рітченок О.М.,
складено письмовий висновок щодо
прийняття рішення про відмову в
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця.
Висновок обкгрунтований тим, що
повідомлені ОСОБА_1 причини виїзду, а
саме знущання опікуна, не підпадає під
ознаки передбачені абзацом другим ст. 1
Закону України «Про біженців» за
наявності яких особі може бути наданий
статус біженця. Крім того, з
повідомленої ОСОБА_1 інформації
вбачається відсутність наміру
отримання статусу біженця, оскільки до
приїзду на територію України заявник
перебував у Російській Федерації на
протязі двох тижнів, проте не звернувся
до відповідних органів за захистом.
Також, при складанні висновку щодо
прийняття рішення про відмову в
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця,
відповідачем враховувались погані
економічні умови Афганістану, труднощі
з роботою, військові дії, на підставі
чого відповідач дійшов висновку, що
виїзд заявника ОСОБА_1, за зазначеними
ним обставинами, спрямований на пошук
кращого життя у більш
економічно-стабільній країні.

Приймаючи до уваги висновок начальника
відділу біженців Управління
міграційної служби в Одеські області
Рітченок О.М., стосовно матеріалів
справи громадянина Афганістану ОСОБА_1,
відповідно до абзацу шостого статті 12
Закону України «Про біженців», 20.07.2010
року начальником Управління
міграційної служби в Одеській області
прийняте рішення про відмову в
оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
громадянину Афганістану ОСОБА_1.

Суд першої інстанції встановив, що
рішення про відмову в оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця відповідачем
прийнято з урахуванням очевидної
необґрунтованості заяви позивача та
відсутності доказів, що підтверджують
відомості зазначені в заяві позивача
щодо надання статусу біженця,
внаслідок чого відповідач правильно
встановив відсутність умов,
передбачених абзацом другим статті 1
Закону України «Про біженців».

При цьому суд першої інстанції
послався на те, що в судовому засіданні
позивач зазначв, що причиною виїзду з
Афганістану стало побоювання за своє
життя, у звязку з тим, що батьки та
сестра позивача зникли, а позивач
припускає, що вони були вбиті талібами.
Крім того, позивач зазначив, що його
батько був польовим командиром та мав
багато ворогів, та після його зникнення
дядько порадив позивачу покинути
країну. Проте при дослідження
інформації, яка надана позивачем до
Управління міграційної служби в
Одеські області, судовим розглядом
встановлено, що як в заяві про надання
статусу біженця, так і в анкеті особи,
яка звернулась з заявою про надання
статусу біженця позивач зазначав, що
причиною виїзду з Афганістану стало
саме знущання дядька, на опікунстві
якого позивач залишився після загибелі
батьків. Зазначені причини виїзду
позивач також вказував при проведенні
співбесіди в Управлінні міграційної
служби в Одеські області. Крім того, суд
першої інстанції встановив
суперечливість наданих пояснень
позивачем також щодо складу його сімї,
а саме як в судовому засіданні, так і в
анкеті особи, яка звернулась з заявою
про надання статусу біженця позивач
вказав, що до складу його сімї входили
батько, мати, брат та сестра, проте під
час співбесіди щодо уточнень анкетних
даних в Управлінні міграційної служби
в Одеській області позивачем вже
зазначено, що до складу його сімї
входило дві сестри, одна з яких вийшла
заміж.

Також суд першої інстанції послався на
те, що оскаржуючи рішення відповідача,
ОСОБА_1 не зазначив та не надав ніяких
аргументованих пояснень та доказів про
факти переслідування на батьківщині,
які б послужили причиною його
вимушеного від'їзду з Афганістану, та
доводів щодо відмови країни його
громадянської належності захищати
його права від дискримінації та
переслідувань. При цьому суд першої
інстанції встановив, що ОСОБА_1 після
залишення Афганістану, до приїзду на
територію України, перебував близько
двох тижнів та території Російської
Федерації, та не звертався до
відповідних органів з проханням надати
статус біженця.

Відмовляючи у задовленні позову суд
першої інстанції зазначи, що свідчення
особи, яка бажає отримати статус
біженця, і докази, що їх підтверджують
відносно загрози переслідування,
повинні бути правдоподібними, тобто
заявник не повинен обґрунтовувати
кожну обставину своєї справи
беззаперечними матеріальними доказами
і має доказувати вірогідність своїх
доводів та точність фактів, на яких
ґрунтується заява про надання статусу
біженця. Проте наявність суперечностей
в наданих позивачем свідченнях, а також
не зазначення відомостей щодо
будь-яких загроз переслідувань,
свідчасть, що заява ОСОБА_1 про надання
статусу біженця є очевидно
необґрунтованою, тобто у позивача
відсутні умови надання статусу
біженця, передбачені абзацом другим ст.
1 закону України «Про біженців».

Сторони, належним чином повідомлені
про час та місце апеляційного розгляду
справи, у судове засідання не з'явились,
у зв'язку з чим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст.
197 КАС України справа розглянута в
порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не може
бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд
першої інстанції повно та всебічно
дослідив та оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив правову природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до інформації, яка надана
ОСОБА_1 до Управління міграційної
служби в Одеській області, як в заяві
про надання статусу біженця, так і в
анкеті особи, яка звернулась з заявою
про надання статусу біженця позивач
зазначав, що причиною виїзду з
Афганістану стало саме знущання
дядька, на опікунстві якого позивач
залишився після загибелі батьків.
Зазначені причини виїзду позивач також
вказував при проведенні співбесіди в
Управлінні міграційної служби в
Одеські області. Зазначені фактичні
обставини підтверджені і матеріалами
спарви. За таких обставин, апеляційний
суд погоджується з висновком суду
першої інстанції щодо неприйняття
доводів позивача, про те, що причиною
виїзду з Афганістану стало побоювання
за своє життя, у звязку з тим, що батьки
та сестра позивача зникли, він позивач
припускає, що вони вбиті талібами,
оскільки його батько був польовим
командиром та мав багато ворогів, та
після його зникнення дядько порадив
позивачу покинути країну.

Також, як при оскарженні рішення
відповідача в суді першої інстанції,
так і при апеляційному оскарженні
судового рішення ОСОБА_1 не зазначив та
не надав аргументованих пояснень та
доказів про факти його переслідування
на батьківщині, які б послужили
причиною вимушеного від'їзду з
Афганістану, не надав відомостей та
доводів щодо відмови країни його
громадянської належності захищати
його права від дискримінації та
переслідувань.

При цьому, як адміністративний позов
так і апеляційна скарга не містять
правдоподібних доводів, за наявності
яких ОСОБА_1 був позбавлений
можливості, або не мав взагалі
можливості звернутись до відповідних
органів з проханням надати статус
біженця на території Російської
Федерації, на якій він перебував два
тижні до приїзду на територію України.

Суд першої інстанції правильно
зазначив, що свідчення особи, яка бажає
отримати статус біженця, і докази, що їх
підтверджують відносно загрози
переслідування, повинні бути
правдоподібними, проте наявність
суперечностей в наданих позивачем
свідченнях, а також не зазначення
відомостей щодо будь-яких загроз
переслідувань, свідчать, що заява
ОСОБА_1 про надання статусу біженця є
очевидно необґрунтованою, внаслідок
чого у позивача були відсутні умови
надання статусу біженця, передбачені
абзацом другим ст. 1 Закону України «Про
біженців».

Оскільки доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження при
апеляційному перегляді справи, з
урахуванням положень ст. 19 Конституції
України, абз. 2 чт. 1, ст. 7, 9, ч. 1, ч. 2 ст. ч. 7
ст. 11, ч ч. 1, 3, 6, 7 ст. 12 Закону України
«Про біженців», Угоди між Урядом
України та Управлінням Верховного
Комісара ООН у справах біженців та
Протокол про доповнення пункту 2 статті
4 Угоди між Урядом України та
Управлінням Верховного Комісара ООН у
справах біженців, ратифікованої
Законом України від 21.10.1999 року,
Позиції ООН «Про обов'язки та стандарти
доказів у заявах біженців», п.66
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця УВКБ ООН,
Конвенції про статус біженців 1951 року,
апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відсутності правових підстав для
задовлення адміністративного позову.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС
України, апеляційна скарга має бути
залишена без задоволення, а оскаржена
постанова - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції
україи, 2, 11, 70, 71, 195, п. 2 ч. 1 ст. 197, п. 1 ч. 1
ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС
України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 27
липня 2011 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя
С.Д Домусчі

суддя
С.І.Жук

суддя
О.В. Лук?янчук