Справа № 820/9252/13-а
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 року м. Київ
К/800/5168/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Вербицька О.В. Ланченко
Л.В.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 18.10.2013 р.

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.01.2014 р.

у справі №820/9252/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Адванта»

до Державної податкової інспекції у
Київському районі м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Адванта»
(далі-позивач) звернулось до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Київському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області
(далі-відповідач) про скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 18.10.2013 р.,
залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.01.2014 р.,
адміністративний позов задоволено у
повному обсязі, скасовано податкові
повідомлення-рішення від 15.04.2011 р.
№ та від 15.04.2011 р. № ,
стягнуто з Державного бюджету України
на користь позивача витрати зі сплати
судового збору у сумі 2 294,00 грн.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Позивач письмових заперечень на
касаційну скаргу відповідача до суду
касаційної інстанції не надіслав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

На підставі направлення від 21.02.2011 р. №
245 фахівцями відповідача проведена
планова виїзна перевірка позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2010 р. по
31.12.2010р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2010 р. по
31.12.2010 р., результати якої оформлені
актом від 04.04.2011 р. №1185/23-506/36035504.

У ході проведеної перевірки
контролюючим органом було встановлено
порушення позивачем вимог пп.5.2.1 п.5.2 ст.
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств», внаслідок чого
підприємством позивача занижено
податок на прибуток на суму 2 741 901,00 грн.,
та пп. 7.2.3, п.7.2., пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п.7.4 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», у результаті чого позивачу
донараховано податок на додану
вартість у розмірі 2 201 855 грн.

На підставі виявлених порушень
відповідачем було прийнято спірні
податкові повідомлення-рішення від
15.04.2013 р. №, згідно якого
підприємству позивача збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток на загальну суму 3 427 376,25 грн., у
тому числі 2 741 901,00 грн. за основним
платежем та 685 475,25 грн. штрафних
(фінансових) санкцій та податкове
повідомлення-рішення від 15.04.2013 р.
№, згідно якого збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 2 752 318,75 гривень,
у тому числі 2 201 855,00 грн за основним
платежем та 550 463,75 грн. штрафних
(фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи,
фактичною підставою для визначення
додаткових податкових зобов'язань
позивачу оскаржуваними рішеннями був
висновок податкового органу про
порушення останнім податкового
законодавства під час
фінансово-господарських
вхаємовідносин із контрагентами:
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Вторметіндастрі»,
Приватним підприємством «Контур-Прим»
та Державним підприємством
«Придніпровська залізниця»

Так, судовими інстанціями було
встановлено, що 01.03.2010 р. між позивачем
та ТОВ «Вторметіндастрі» укладено
договір №01/03 купівлі-родажу
металобрухту, за яким останній передав
у власність позивача металобрухт на
загальну суму 1 810 182,95 грн., а позивач
оплатив його вартість, що підтверджено
відповідними документами: договором
поставки товару, витратними
накладними, податковими накладними та
платіжними дорученнями. Згідно умов
вказаного договору поставки брухту
(перехід права власності на товар)
вважається дата підписання видаткової
накладної. Згідно умов укладеного
договору, транспортування
металобрухту від ТОВ
«Вторметіндастрі» на адресу позивача
здійснювалося за рахунок
постачальника.

На підтвердження факту реальності
господарських операцій, що були
проведені в межах спірного правочину,
позивачем були надані судам виписані
ТОВ «Вторметіндастрі» податкові
накладні, видаткові накладні, а також
надана копія реєстру виданих та
отриманих податкових накладних. Крім
того, факт оплати отриманого позивачем
товару підтверджується наданими
копіями банківських виписок та
платіжних доручень

В подальшому придбаний металобрухт був
реалізований позивачем на адресу
контрагентів.

Крім того, згідно договору від 01.09.2010 р.
№09-01/09/10 позивач придбав у ПП
«Контур-Прим» металобрухт на загальну
суму 2 300 026,01 грн., у т.ч. ПДВ 383 337,68 грн.
Зазначена операція відображена
позивачем в декларації з податку на
прибуток у складі валових витрат у сумі
1 916 688,30 грн. На підтвердження
реальності здійснення укладеного
договору між сторонами, позивачем
надані відповідні документи: договір
поставки товару , витратні накладні,
податкові накладні та платіжні
доручення.

У той же час, за результатами
проведеної перевірки відповідач
дійшов висновку про заниження
позивачем грошових зобов'язань з
податку на додану вартість та податку
на прибуток у результаті
господарських взаємовідносин з ТОВ
«Вторметіндастрі» та ПП «Контур-Прим»
через відсутність у позивача
документів, що свідчать про здійснення
вантажно-розвантажувальних робіт та
транспортування брухту сталевого,
отриманого від названих підприємств.

Крім того, у своїх доводам відповідач
посилається на відсутність у названих
контрагентів позивача необхідних
ресурсів, умов транспортування
товарів, умов його зберігання, тощо

Так, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Підпунктом 5.2.1 ст. 5 вказаного Закону
встановлено, що до складу валових
витрат включаються: суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із нормою абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Крім того, слід зазначити, що за змістом
ч. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення
господарської операції у податковому
обліку повинно здійснюватись
відповідно до її реального
економічного змісту на підставі
первинних документів бухгалтерського
обліку.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України
«Про податок на додану вартість»,
податковий кредит сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8№ цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 вказаної статті не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з пп. 7.2.6
цього пункту).

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що надана позивачем
документація у повній мірі відображає
рух товару та підтверджує виконання
сторонами правочинів своїх
зобов'язань, оформлена належним чином.

Попередніми судовими інстанціями
обґрунтовано не взято до уваги
посилання податкового органу на
відсутність товарно-транспортних
накладних при поставках товару,
оскільки зі змісту договірних відносин
між позивачем та його постачальниками
вбачається, що весь товар поставлявся
на адресу позивача за рахунок
постачальників, що виключає наявність
у позивача транспортних витрат.

Варто також зазначити, що посилання
податкового органу на відсутність у
контрагентів позивача необхідних
умови для досягнення результатів
відповідної підприємницької
економічної діяльності не
заслуговують на увагу, оскільки ані
приписи Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
ані Закону України «Про податок на
додану вартість» не ставлять у
залежність право на формування
платником податків складу валових
витрат та податкового кредиту від
стану податкового обліку інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України,
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій щодо
протиправності спірних податкових
повідомлень-рішень та наявність
підстав для їх скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Київському
районі м. Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області
залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 18.10.2013 р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 16.01.2014 р. у
справі №820/9252/13-а залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Вербицька О.В. Ланченко Л.В.