Справа № 2а-1005/12/2670
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/45940/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії
суддів:Головуючий:Нечитайло
О.М.Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук
Н.Г.,розглянувши у попередньому
судовому засіданнікасаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
17.02.2012 р.

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.06.2012 р.

у справі №2а-1005/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ДКБМ «Завод
Транселектромаш»

до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення та визнання
незаконними дій,

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ДКБМ «Завод
Транселектромаш» (далі - позивач)
звернулось до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва (далі -
відповідач) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення та визнання
незаконними дій.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
17.02.2012 р., залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.06.2012 р.,
позовні вимоги задоволено частково,
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від
05.12.2011 р. №. У задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.
Також стягнуто з Державного бюджету
України на користь позивача витрати зі
сплати судового збору у розмірі 28,03 грн.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просить їх скасувати та прийняти
нове судове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Позивач на адресу суду касаційної
інстанції надіслав письмові
заперечення на касаційну скаргу
відповідача, за змістом яких просив
касаційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України, суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені такі фактичні обставини
справи.

Працівниками податкового органу
проведено документальну невиїзну
позапланову перевірку позивача, про що
складено акт 18.11.2011 р. № 2413/23-02/31307703,
яким, зокрема, встановлено порушення
позивачем вимог п.п.198.2, 198.3, 198.6 ст.198
Податкового кодексу України та, як
наслідок, заниження податку на додану
вартість на 575 240,00 грн.

За результатами проведеної перевірки
податковим органом прийнято податкове
повідомлення-рішення від 05.12.2011 р.
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 575 241,00 грн., з яких
575 240,00 грн. за основним платежем
та 1,00 штрафних (фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи,
наведені у касаційній скарзі,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на наступне.

Фактичною підставою для визначення
позивачу податкових зобов'язань з
податку на додану вартість, слугував
висновок податкового органу про те, що
підприємством включено до складу
податкового кредиту суму податку на
додану вартість сплачену у ціні
придбаних товарів у ТОВ «Компанія
«Мегаполіс Груп» за нікчемним
правочином.

Такі доводи податкового органу
ґрунтуються на висновках матеріалів
перевірки ГВПМ ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва ТОВ «Компанія
«Мегаполіс Груп» від 08.09.2011
№4761/5, якими встановлено відсутність
останнього за місцезнаходженням,
непричетність директора до діяльності
підприємства та відсутність
декларації з податку на додану
вартість від 28.07.2011 р. №209976 за травень
2011 року, згідно бази даних «Бест Звіт».

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій виходили з
відсутності порушень у діях позивача
вимог податкового законодавства при
формуванні складу податкового кредиту
з податку на додану вартість по
господарським операціям з придбання
товарів у ТОВ «Компанія «Мегаполіс
Груп».

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, між позивачем та ТОВ
«Компанія «Мегаполіс Груп» було
укладено договір про надання послуг
від 18.05.2011 р. №18/05, за умовами якого
останній надав позивачу послуги з
перевірки якості товару, розфасовки та
перефасовки товару, з надання
консультацій, охорони товару, здачі
товару на склад замовника, діагностики
товару, погрузки та розгрузки товару,
обслуговування товару, збору
необхідних документів, маркетингових
досліджень, що підтверджується
належним чином оформленими актами
здачі-приймання робіт (надання послуг)
та податковими накладними.

За результатом виконання вказаних
господарських операцій з ТОВ «Компанія
«Мегаполіс Груп» у травні 2011 року
позивачем було сформовано податковий
кредит у розмірі 575 240,00 грн.

У відповідності до приписів п.п.14.1.181
п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового
кодексу України, податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України, не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Отже, достатніми підставами для
виникнення у платника податку права на
податковий кредит є наявність
податкових накладних, виданих йому
підприємством-контрагентом,
оформлених з дотриманням вимог чинного
законодавства, встановлення судом
реальності та товарності
господарської операції.

Відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано встановлено, що позивачем
податковий кредит сформований у
відповідності з зазначеними
положеннями Податкового кодексу
України, підтверджено відповідними
податковими накладними, що виписані
контрагентом зареєстрованим платником
податку на додану вартість.

Отже, відповідачем не наведено жодних
доводів та не надано будь-яких доказів,
які б могли свідчити про
недобросовісність позивача як
платника податків або про наявність
обставин, що виключають
обґрунтованість включення позивачем
до складу податкового кредиту спірної
суми податку по господарським
операціям з ТОВ «Компанія «Мегаполіс
Груп».

Крім того, висновок податкового органу
про те, що відсутність контрагента за
місцезнаходженням та невключення ним
до складу податкових зобов'язань з
податку на додану вартість сум такого
податку за вказаними господарськими
операціями, свідчить про відсутність у
позивача права на включення сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є помилковим з
огляду на те, що чинне податкове
законодавство не ставить у залежність
право позивача на формування
податкового кредиту від податкового
обліку (стану) інших осіб і фактичної
сплати контрагентами податку до
бюджету. Питання визначення складу
податкового кредиту поширюється
тільки на окремо взятого платника
податків і не ставить цей факт у
залежність від розрахунку з бюджетом
третіх осіб.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми
процесуального права при розгляді
судом спору щодо правомірності рішення
органу державної податкової служби,
яким платнику податків донараховані
податкові зобов'язання, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про
протиправність прийнятого податковим
органом спірного податкового
повідомлення-рішення та наявність
підстав для його скасування.

Мотивація та докази, наведені у
касаційній скарзі, не дають
адміністративному суду касаційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судом
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи не допущено. Правова оцінка
обставин у справі дана правильно, а
тому касаційну скаргу слід відхилити, а
оскаржувані судові рішення - залишити
без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
17.02.2012 р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21.06.2012 р. у справі №2а-1005/12/2670
залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В. Пилипчук Н.Г.