Справа № 2-а-124/11
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" грудня 2014 р. м. Київ
К/9991/9459/12

К/9991/9461/12

К/9991/9615/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого судді - Черпіцької
Л.Т.Суддів -Розваляєвої Т.С. Маслія В.І.
розглянувши у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами адміністративну справуза
касаційними скаргами 1. ОСОБА_4 2.
ОСОБА_5 3. Затоківської селищної
радинапостанову
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.03.2011р. та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 21.12.2011р.у справі№ 2-а-124/11/1505за
позовомОСОБА_6 доЗатоківської
селищної радитреті особиОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_7 провизнання недійсними
рішення та державного акту

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_6 звернувся до Затоківської
селищної ради з позовом, в якому просив:

- визнати недійсним рішення
Затоківської селищної ради міста
Білгород-Дністровського Одеської
області від 17 липня 2000 року № 361 "Про
передачу в приватну власність
земельної ділянки площею 0,085 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку (присадибна ділянка), що
знаходилась в користуванні
громадянина ОСОБА_8"

- визнати недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серії ІІ-ОД № 089270, виданого
Затоківською селищною радою міста
Білгород-Дністровського Одеської
області 01 листопада 2000р.
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 3400.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при
винесені вищевказаного рішення
Затоківською селищною радою було
порушено чинне на той момент
законодавство України, а саме ст.ст. 17, 42
Земельного кодексу України.

Постановою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.03.2011р. позов задоволений. Визнано
недійсним рішення 21-ї сесії ХХІІІ
скликання Затоківської селищної ради
міста Білгород-Дністровського
Одеської області від 17 липня 2000р. № 361
"Про передачу в приватну власність
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку
(присадибна ділянка), що знаходилась в
користуванні громадянина ОСОБА_8".
Визнано недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серії ІІ-ОД № 089270, виданий Затоківською
селищною радою міста
Білгород-Дністровського Одеської
області 01 листопада 2000р. на підставі
рішення 21-ї сесії ХХІІІ скликання
Затоківської селищної ради міста
Білгород-Дністровського Одеської
області від 17 липня 2000р. № 361 про
передачу у приватну власність ОСОБА_8
земельної ділянки площею 0,085 га, на
АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), зареєстрований в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 3400.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 21.12.2011р.
постанову Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.03.2011р. скасовано у частині
задоволення позову щодо визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю. Закрито
провадження по справі за позовом про
визнання недійсним державного акту на
право приватної власності на землю. В
іншій частині постанову
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.03.2011р. залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.03.2011р. та ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 21.12.2011р. ОСОБА_4 та Затоківська
селищна рада звернулись з касаційними
скаргами, у яких, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просять
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, та відмовити в
задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_5 також подала касаційну скаргу, у
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати постанову
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.03.2011р. та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 21.12.2011р. та направити справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
дійшла наступного висновку.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 17 липня 2000р. рішенням
Затоківської селищної ради міста
Білгород-Дністровського Одеської
області № 361 "Про передачу в приватну
власність земельної ділянки площею 0,085
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку (присадибна ділянка), що
знаходилась в користуванні
громадянина ОСОБА_8" земельна ділянка
площею 0.085 га по АДРЕСА_1, передана у
приватну власність ОСОБА_8.

Підставою для прийняття вказаного
рішення був тільки список громадян,
яким передаються у власність земельні
ділянки (додаток до рішення № 361 від
17.07.2000р.), серед яких є ОСОБА_8 та
містяться відомості про запропоновану
йому земельну ділянку площею 0.085 га по
АДРЕСА_1, без заяви ОСОБА_8 про надання
земельної ділянки у власність, без
надання матеріалів, що підтверджують
її розмір (земельно-кадастрова
документація, дані бюро технічної
інвентаризації, правлінь товариств і
кооперативів тощо), без погоджень
суміжних землекористувачів, земельна
ділянка перевищує розмір земельної
ділянки площею 0.0696 га., наданої для
будівництва та обслуговування
домоволодіння по АДРЕСА_1.

1 листопада 2000 року Затоківською
селищною радою міста
Білгород-Дністровського Одеської
області був виданий державний акт на
право приватної власності на землю
серії ІІ-ОД № 089270, зареєстрований в
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 3400 .

Не погодившись з таким рішення позивач
і звернувся до суду з даним позовом.

Розглядаючи справу та задовольняючи
позовні вимоги суд першої інстанції
дійшов висновку про порушення
відповідачем порядку вирішення питань
надання земель у власність,
передбаченого ч.1 ст. 30 Земельного
кодексу України станом на 17.07.2000р. (в
редакції 1990р.), ч.б ст.17 Земельного
кодексу України станом на 17.07.2000р. (в
редакції 1990р.), та ч. 1 ст. 42 Земельного
кодексу України станом на 17.07.2000р. (в
редакції 1990р.).

Частково скасовуючи рішення суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції вмотивував свої висновки
тим, що частина вищевказаних
правовідносин є цивільно-правовими,
стосуються визнання недійсним
державного акту (правовстановлюючого
документу) про право власності на
земельну ділянку, врегульовані нормами
ЦК України в редакції 2003 року, та
підлягають розгляду в порядку
цивільного судочинства. Щодо решти
позовних вимог то суд апеляційної
інстанції погодився з судом першої
інстанції щодо порушення відповідачем
порядку вирішення питань надання
земель у власність.

Крім того, суди попередніх інстанцій
відмовили в застосуванні наслідків
пропуску строку звернення до суду
передбаченого ст.ст. 99, 100 КАС України,
оскільки оскаржуване розпорядження
стосується прав власності позивача, у
зв'язку з чим на підставі ст. 268 ЦК
України, строки позовної давності на ці
відносини не розповсюджуються.

Однак, колегія суддів вважає такі
висновки судів першої та апеляційної
інстанцій передчасним, враховуючи
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з
даним позовом про скасування рішення
Затоківської селищної ради міста
Білгород-Дністровського Одеської
області від 17 липня 2000 року № 361 позивач
звернувся лише в липні 2010 року.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 99 КАС
України (в редакції станом на час
звернення з позовом - 07.07.2010р.)
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції
станом на час звернення з позовом) було
передбачено, що пропущення строку
звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом. Позовні заяви
приймаються до розгляду
адміністративним судом незалежно від
закінчення строку звернення до
адміністративного суду.

Ця норма права була самостійною
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову, тобто за
своєю правовою природою була нормою
матеріального права.

Аналіз наведеної вище редакції частини
першої статті 100 КАС України дає
підстави вважати, що суд не мав
можливості самостійно, на свій розсуд,
застосувати наслідки пропуску строку
звернення до суду. Право вимагати
застосування строку звернення до суду
належало сторонам, і у випадку, якщо
така заява не надходила до суду,
наслідки пропущення строків звернення
до адміністративного суду не могли
бути застосовані судом.

Пропущення строків звернення до
адміністративного суду і заява сторони
про застосування наслідків пропущення
строків звернення до
адміністративного суду не може бути
безумовною підставою для відмови у
задоволенні позову, оскільки суд може
визнати причину пропуску таких строків
поважною і в такому випадку справа
розглядається і вирішується в порядку,
встановленому КАС.

Обставини, з якими сторона пов'язує
поважність причин пропуску строків
звернення до суду, доводяться стороною
і встановлюються судом тільки у
випадку, якщо заявлена вимога про
застосування цих строків.

Отже, ця норма права до внесення до неї
змін Законом № 2453-VI була за своєю
правовою природою нормою
матеріального права.

Аналогічна правова позиція щодо
застосування статті 100 КАС вже була
висловлена колегією суддів Судової
палати в адміністративних справах
Верховного Суду України у постанові
від 5 грудня 2011 року (справа № 21-369а11).

У 2010 році Законом № 2453-VI (дата набрання
чинності - 30.07.2010р.) до КАС були внесені
зміни, і на час розгляду справи по суті
частини друга і третя статті 99 цього
Кодексу мали такий зміст:

« 2. Для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється
шестимісячний строк, який, якщо не
встановлено інше, обчислюється з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного
суду суб'єкта владних повноважень
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня виникнення підстав,
що дають суб'єкту владних повноважень
право на пред'явлення передбачених
законом вимог. Цим Кодексом та іншими
законами можуть також встановлюватися
інші строки для звернення до
адміністративного суду суб'єкта
владних повноважень.

3. Для захисту прав, свобод та інтересів
особи цим Кодексом та іншими законами
можуть встановлюватися інші строки для
звернення до адміністративного суду,
які, якщо не встановлено інше,
обчислюються з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Для звернення до суду у
справах щодо прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби
встановлюється місячний строк».

Аналіз наведених вище редакцій частин
другої і третьої статті 99 КАС дає
підстави для висновку, що ці норми
права застосовуються до
публічно-правових відносин, оскільки
право на застосування встановлених
іншими законами строків, відмінних від
визначених у частині другій статті 99
КАС, стосується звернень до суб'єкта
владних повноважень, а передбачене
частиною третьою цієї статті таке ж
право стосується публічної служби,
тобто також публічно-правових
відносин.

Наслідки пропуску цих строків
встановлені статтею 100 КАС (у редакції
зі змінами, внесеними згідно із Законом
№ 2453-VI), відповідно до якої
«адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд на підставі позовної заяви та
доданих до неї матеріалів не знайде
підстав для визнання причин пропуску
строку звернення до адміністративного
суду поважними, про що постановляється
ухвала.

Позовна заява може бути залишена без
розгляду як на стадії вирішення
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи».

Така редакція цієї статті характеризує
її як норму процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини першої
статті 268 ЦК (чинної до внесення до неї
змін Законом № 4176-VI) позовна давність
не поширюється на вимогу власника або
іншої особи про визнання незаконним
правового акта органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, яким порушено його
право власності або інше речове право.

Незважаючи на характер правопорушення,
у згаданій нормі права йдеться про
порушення права у сфері
публічно-правових відносин.

Норми процесуального права, якими
врегульовані публічно-правові
відносини, містяться в КАС України.
Зокрема, статтями 99, 100 цього Кодексу
визначені строки звернення до
адміністративного суду та наслідки
пропущення таких строків.

Визначене абзацом другим частини
другої статі 99 КАС правило, що цим
Кодексом та іншими законами можуть
також встановлюватись інші строки для
звернення до адміністративного суду,
стосується лише суб'єктів владних
повноважень.

Наслідки спливу позовної давності,
визначені статтею 267 ЦК, на
публічно-правові відносини не
поширюються.

Виходячи з наведеного колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для застосування інших, ніж
визначені статтями 99, 100 КАС України,
правил щодо строків звернення до
адміністративного суду, зокрема тих, що
зазначені статтею 268 ЦК України.

Аналогічна правова позиція була
висловлена також Верховним Судом
України у постанові від 15 жовтня 2013
року (справа № 21-240а13).

Таким чином, при вирішенні спору суд
першої інстанції неправильно
застосував вимоги статті 100 КАС
України, що призвело до прийняття
незаконних судових рішень. Суд
апеляційної інстанції на дане
порушення уваги не звернув.

Підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи (ч.2
ст. 227 КАС України).

З огляду на викладене, судові рішення,
ухвалені у даній справі, підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справу суду
належить усунути недоліки, викладені у
мотивувальній частині ухвали і
правильно застосувати до спірних
правовідносин норми процесуального
права.

Водночас, колегія суддів погоджується
з судом апеляційної інстанції щодо
закриття провадження у справі в
частині позовних вимог про визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю серії
ІІ-ОД № 089270, виданого Затоківською
селищною радою міста
Білгород-Дністровського Одеської
області 1 листопада 2000 року
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 3400, враховуючи
наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Визначення поняття "справа
адміністративної юрисдикції"' наведено
у ст. 3 КАС України, під якою розуміється
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією з сторін є суб'єкт, що здійснює
владні управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України
компетенція адміністративних судів
поширюється спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень і нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Як вбачається із адміністративного
позову, однією з вимог позивача є
визнання недійсним державного акту про
право власності на земельну ділянку.

Суд, звертає увагу позивача на те, що в
адміністративному суді оскаржуються
виключно рішення, дії чи бездіяльність
суб'єктів владних повноважень.

За змістом статті 126 Земельного кодексу
України, статті 19 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" видача
державного акт здійснюється з метою
посвідчення державної реєстрації
права власності на землю, яке вже
виникло.

Враховуючи, що державний акт на право
власності на земельну ділянку не є
рішенням суб'єкта владних повноважень,
а є документом, який посвідчує право
власності на земельну ділянку
відповідно до ст. 126 Земельного кодексу
України, тому суд виходить з того, що
державний акт про право власності на
земельну ділянку не породжує
правовідносини, що можуть бути
предметом адміністративного спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі. Отже, суди розглядають
виключно спори, які виникають між
учасниками певних правовідносин.
Виходячи з наведеного, відсутність
правовідносин виключає можливість
звернення до суду, оскільки відсутнє
право, що підлягає судовому захисту.

Відтак, суд не повинен розглядати
справу в тому разі, якщо пред'явлені
позивачем вимоги не випливають із
певних правовідносин, а отже, не
підпадають під судову юрисдикцію.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та
Затоківської селищної ради
задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Постанову Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.03.2011р. та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 21.12.2011р. скасувати в частині
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним рішення 21-ї сесії
ХХІІІ скликання Затоківської селищної
ради міста Білгород-Дністровського
Одеської області від 17 липня 2000р. № 361
"Про передачу в приватну власність
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку
(присадибна ділянка), що знаходилась в
користуванні громадянина ОСОБА_8".

Справу в цій частині позовних вимог про
визнання недійсним рішення
Затоківської селищної ради міста
Білгород-Дністровського Одеської
області від 17 липня 2000р. № 361 направити
на новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 21.12.2011р. в
частині закриття провадження у справі
про визнання недійсним державного акту
на право приватної власності на землю -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: