Справа № 826/14701/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі головуючого судді
Качура І.А., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справуза
позовомОСОБА_1до треті особиВідділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції
України в м. Києві ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ОТП «Факторинг
Україна»провизнання незаконними та
скасування постанов,ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного
суду міста Києва звернулась ОСОБА_1
(надалі - позивач) звернулась з позовом
до Відділу примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції України в м. Києві
(надалі - відповідач), треті особи
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Товариство з обмеженою
відповідальністю «ОТП «Факторинг
Україна», в якому просила:
- визнати незаконною та скасувати
постанову про відкриття виконавчого
провадження №44502696 від 28.08.2014 року
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві Дякона Назарія Миколайовича;
- визнати незаконною та скасувати
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження від 28.08.2014 року
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві Дякона Назарія Миколайовича.
24.12.2014 року представник позивача
звернувся до суду з клопотанням про
розгляд справи за відсутності
Представник ТОВ «ОТП «Факторинг
Україна» в судовому засіданні
заперечував проти позовних вимог,
просив відмовити у задоволенні позову.
Не зважаючи на належне повідомлення
про час та місце розгляду справи,
відповідач явку своїх представників у
судові засідання 02.10.2014р., 07.10.2014р.,
09.10.2014р., 16.10.2014р., 30.10.2014р., 11.12.2014р. та
24.12.2014р. не забезпечив, позиції щодо
заявленого позову не виклав.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
З огляду на наведене та з урахуванням
вимог ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд дійшов
висновку про доцільність розгляду
справи у письмовому провадженні на
підставі наявних матеріалів справи.
Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов задоволенню не підлягає з
огляду про наступне.
Як свідчать матеріали справи,
28.08.2014року відповідачем винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження ВП № 44502696 щодо виконання
виконавчого листа Оболонського
районного суду м. Києва від 16.05.2014року №
2/756/3896/13 про стягнення солідарно з
ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП
«Факторинг Україна» 3098135,95 грн.
Також 28.08.2014року відповідачем винесено
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
у ВП № 44502696, якою накладено арешт на все
майно, що належить ОСОБА_2
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
Вирішуючи спір по суті, суд виходив із
Нормативно-правовим актом, який
регламентує умови і порядок виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), що відповідно до
закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку є Закон України
«Про виконавче провадження» від 21.04.1999
року № 606-XIV.
Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про виконавче провадження», виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Як встановлено ч.1 та ч.2 ст.17
Закону України «Про виконавче
провадження» примусове виконання
рішень здійснюється державною
виконавчою службою на підставі
виконавчих документів, визначених цим
Законом.

Згідно норм цього Закону України
«Про виконавче провадження»
підлягають виконанню державною
виконавчою службою такі виконавчі
документи: - виконавчі листи, що
видаються судами, і накази
господарських судів, у тому числі на
підставі рішень третейського суду та
рішень Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті; - ухвали,
постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних
справах, кримінальних провадженнях та
справах про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом; - судові накази; -
виконавчі написи нотаріусів; -
посвідчення комісій по трудових
спорах, що видаються на підставі
відповідних рішень таких комісій; -
постанов органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом; -
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій і
накладенням штрафу; - рішення інших
органів державної влади, якщо їх
виконання за законом покладено на
державну виконавчу службу; - рішення
Європейського суду з прав людини з
урахуванням особливостей,
передбачених Законом України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини».

При цьому, положеннями ч.1 та абз. 2
ч. 2 ст.11 Закону України «Про виконавче
провадження» визначено, що державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії. При
цьому, державний виконавець здійснює
заходи, необхідні для своєчасного і в
повному обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення, у спосіб та в
порядку, встановленому виконавчим
документом і цим Законом.

За змістом ст. 25 Закону України «Про
виконавче провадження» у постанові
державний виконавець вказує про
необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови та
зазначає, що у разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова. Копії
постанови про відкриття виконавчого
провадження надсилаються не пізніше
наступного робочого дня стягувачу та
боржникові.

Судом не приймається до уваги
посилання позивача, як на підставу для
визнання протиправними спірних рішень,
на те, що арешт накладено на майно
позивача, яка не є стороною ВП № 44502696,
чим порушено її право власності,
оскільки не зважаючи на вимогу суду
позивачем не надано суду жодних
доказів на підтвердження того, що
остання є власником/співвласником
майна, на яке накладено арешт
відповідачем.

Крім того, суд зауважує, що згідно з ч. 1
ст. 60 Закону України «Про виконавче
провадження» особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт, належить
їй, а не боржникові, може звернутися до
суду з позовом про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

Водночас, необґрунтованими є
твердження позивача про недійсність
договору купівлі-продажу кредитного
портфелю від 10.12.2010р. в частині,
відповідно до якого права вимоги до
ОСОБА_2 за кредитним договором від
08.04.2008р. № ML005/073/2008 перейшли від ПАТ «ОТП
Банк» до ТОВ «ОТП «Факторинг Україна»,
з огляду на те, що вказані обставини не
є предметом спору у межах даної
адміністративної справи.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Таким чином, відповідно до загального
принципу адміністративного
судочинства, відображеного в ст.ст. 2 та
6 КАС України, судовому захисту
підлягає порушене право, свободи або
інтереси.

Всупереч вказаним положенням,
позивачем не доведено факт порушення
його прав, свобод або інтересів
вказаними постановами відповідача від
28.08.2014 у ВП № 44502696.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних
доказів в обґрунтування обставин, на
яких ґрунтуються його позовні вимоги,
суду не надав.

За таких обставин позовні вимоги
визнаються судом необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя
І.А. Качур