Справа № 826/16107/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 грудня 2014 року № 826/16107/14

Окружний адміністративний суд
міста Києва в складі головуючого судді
Качура І.А., суддів Келеберди В.І.,
Данилишина В.М., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби
України про визнання дій
протиправними, зобов'язання вчинити
дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду
м. Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі по
тексту також - позивач) з позовною
заявою до Державної виконавчої служби
України (надалі також - відповідач), в
якій просив:

- визнати незаконним та скасувати
наказ Державної виконавчої служби
України від 15.09.2014р. № 574/к «Про
звільнення ОСОБА_1»;

- поновити позивача на посаді
директора Департаменту
організаційного та
нормативно-методичного забезпечення
органів державної виконавчої служби
Державної виконавчої служби України;

- зобов'язати відповідача видати наказ
про поновлення позивача на посаді
директора Департаменту
організаційного та
нормативно-методичного забезпечення
органів державної виконавчої служби
Державної виконавчої служби України з
15.09.2014р.

В обґрунтування позовних вимог
покликався на те, що звільнення його з
посади є незаконним, позаяк
відповідачем не враховано переважне
право позивача на залишення на роботі
та безперервний стаж роботи в органах
Державної виконавчої служби України.

Відповідач проти задоволення позову
заперечив та зазначив, що звільнення
позивача відбулось з повним
дотриманням приписів як трудового, так
і спеціального законодавства, з огляду
про що у задоволенні позову просив
відмовити повністю.

03.12.2014р. в судовому засіданні за згодою
сторін ухвалено про продовження
вирішення справи у письмовому
провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС
України.

Розглянувши документи і матеріали,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про те, що
позов задоволенню не підлягає з огляду
про наступне.

Матеріалами справи встановлено,
що наказом ДВС України від 01.11.2014 № 726/к
позивача призначено на посаду
директора Департаменту
організаційного та
нормативно-методичного забезпечення
органів державної виконавчої служби
України, як такого, що успішно пройшов
стажування.

Наказом Державної виконавчої служби
України від 15.09.2014р. № 574/к, на підставі
п.1 частини 1 статті 40 КЗпП України
позивача було звільнено із займаної
посади.

Позивач вважає, що відповідачем не
дотримано порядку вивільнення
працівників та допущено порушення норм
трудового законодавства, виходячи з
наступного: всупереч 492 Кодексу
законів про працю України ОСОБА_1
запропоновано посаду в іншому органі, а
не в якому він працює, та нерівноцінну
займаній посаді, з меншим посадовим
окладом. Крім того, позивач звертав
увагу суду на те, що відповідачем не
враховано того, що ОСОБА_1 має переважне
право на залишення на роботі, оскільки
має високий рівень кваліфікації,
довгий безперервний стаж роботи в
органах Державної виконавчої служби.
Також в обґрунтування неправомірності
дій відповідачів стверджував, що
незважаючи на зміни в структурі ДВС
України, скорочення чисельності та
штату працівників відділу примусового
виконання рішень ДВС України не
відбулося.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із
наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з частиною другою ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Статтями 1, 3 Кодексу законів про
працю (далі - КЗпП України), визначено,
що Кодекс законів про працю України
регулює трудові відносини всіх
працівників. Законодавство про працю
регулює трудові відносини працівників
усіх підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

Разом з тим, зі змісту статті 51
Кодексу законів про працю України
вбачається, що однією із гарантій
забезпечення права громадян на працю є
правовий захист від необґрунтованої
відмови у прийнятті на роботу і
незаконного звільнення, а також
сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників
Частиною 2 цієї статті встановлено, що
звільнення з підстав, зазначених у
пункті 1 цієї статті, допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та
другої статті 492 Кодексу законів про
працю України про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у
випадках змін в організації
виробництва і праці враховується
переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством.

Частина третя статті 492 Кодексу
законів про працю України встановлює,
що одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Окрім того, відповідно до п. 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.92 № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» не може бути визнано,
що власник або уповноважений ним орган
виконав цей обов'язок по
працевлаштуванню, якщо працівниці не
була надана на тому ж або на іншому
підприємстві (в установі, організації)
інша робота або запропонована робота,
від якої вона відмовилась з поважних
причин, наприклад, за станом здоров'я.

Одночасно, не може бути визнано, що
власник або уповноважений ним орган
виконав обов'язок по працевлаштуванню,
якщо працівниці не була надана на тому
ж або на іншому підприємстві (в
установі, організації) інша робота або
запропонована робота, від якої вона
відмовилась з поважних причин.

Водночас, при відсутності роботи
за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до

державної служби зайнятості або
працевлаштовується самостійно.

Таким чином, виходячи з
нормативного тлумачення наведених
положень Кодексу законів про працю
України, колегія суддів дійшла
висновку, що власник або уповноважений
ним орган одночасно з попередженням
про звільнення у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці
зобов'язаний запропонувати
працівникові всі наявні вакантні
посади в цій же установі, які він може
обіймати відповідно до своєї
кваліфікації.

У пункті 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
зазначається, що "Розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п. 1
ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати,
чи дійсно у відповідача мали місце
зміни в організації виробництва і
праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства
або при його перепрофілюванні
звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати
місце, якщо це супроводжується
скороченням чисельності або штату
працівників, змінами у їх складі за
посадами, спеціальністю,
кваліфікацією, професіями. Працівник,
який був незаконно звільнений до
реорганізації, поновлюється на роботі
в тому підприємстві, де збереглося його
попереднє місце роботи.

Судом встановлено, що Постановою
Кабінету Міністрів України від 05.04.2014
року № 85 «Деякі питання затвердження
граничної чисельність працівників
апарату та територіальних органів
центральних органів виконавчої влади,
інших державних органів» було
затверджено граничну чисельність
працівників апарату Державної
виконавчої служби України в кількості
85 штатних одиниць. Відбулося фактичне
скорочення на 9 штатних одиниць з 94 до 85.

Разом з тим, на виконання
зазначеної Постанови Кабінету
Міністрів України Наказом Голови
Державної виконавчої служби України
Сторожука Д.А. № 39/2 від 13.05.2014р. введено
в дію з 13 травня 2014 року нову структуру
Державної виконавчої служби України та
штатний розпис на 2014 рік Державної
виконавчої служби України, зі штатом в
кількості 85 штатних одиниць.

Так, відповідно до вказаного
наказу разом із скороченням відбулась
і реорганізація ДВС України, змінено
внутрішню структуру центрального
апарату Державної виконавчої служби
України, виведено зі структури
Департаменти, відділи, сектори, змінено
розподіл повноважень.

Відповідно до статті 3 Закону
України «Про центральні органи
виконавчої влади», організація,
повноваження і порядок діяльності
міністерств, інших центральних органів
виконавчої влади визначаються
Конституцією України, цим та іншими
законами України.

Згідно пункту 1 Положення про
Державну виконавчу службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 6 квітня 2011 року № 385/2011 (із
змінами), Державна виконавча служба
України є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра юстиції України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері організації
примусового виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб)
відповідно до законів.

Абзацом другим та третім статті 3
Закону України «Про державну виконавчу
службу» встановлено, що органами
державної виконавчої служби є:
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, головних
управлінь юстиції в областях, містах
Києві та Севастополі, до складу яких
входять відділи примусового виконання
рішень; районні, районні у містах,
міські (міст обласного значення),
міськрайонні відділи державної
виконавчої служби відповідних
управлінь юстиції.

Відповідно до пункту 7
вищезазначеного Положення, Державна
виконавча служба України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
структурні підрозділи головних
управлінь юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, районних, міських (міст
обласного значення), районних у містах,
міжрайонних та міськрайонних
управлінь юстиції, що забезпечують
реалізацію повноважень Державної
виконавчої служби України.

Стаття 9 Закону України «Про
державну виконавчу службу» встановлює
порядок призначення на посаду та
звільнення з посади працівників
органів державної виконавчої служби.

Відповідно до пункту 11.14
Положення про Головні управління
юстиції Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, в областях,
містах Києві та Севастополі,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 23.06.2011 № 1707/5,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 23.06.2011 за № 759/19497,
начальник Головного управління
юстиції призначає на посади та
звільняє з посад державних службовців
та працівників головного управління
юстиції, державних службовців
районних, районних у містах, міських
(міст обласного значення),
міськрайонних, міжрайонних управлінь
юстиції, крім випадків, визначених
законодавством.

З метою реалізації права на працю
та у зв'язку з вищенаведеним , за
погодженням з головними управліннями
юстиції у Київській області та міста
Києва (лист Головного управління
юстиції у м. Києві від 05.05.2014 № 12185/0/11-14/8
та лист Головного управління юстиції у
Київській області від 05.05.2014 № 808-5-1/5),
працівникам, попередженим про майбутнє
звільнення з займаних посад,
запропоновані посади в структурі
головних управліннями юстиції у
Київській області та міста Києва, що
забезпечують реалізацію повноважень
Державної виконавчої служби України.

Зокрема, матеріалами справи
підтверджено, що на виконання приписів
ст. ст.40, 49 Кодексу законів про працю
України директору Департаменту
організаційного та
нормативно-методичного забезпечення
органів державної виконавчої служби
Державної виконавчої служби України
ОСОБА_1 оголошено попередження про
майбутнє вивільнення із займаної
посади за пунктом 1 статті 40 Кодексу
законів про працю України та одночасно
запропоновано переведення на посаду
начальника відділу державної
виконавчої служби Св'ятошинського
районного управління юстиції у м.
Києві.

З попередження ОСОБА_1 був
ознайомлений 19.05.2014р. та зазначив про
незгоду з пропозицією.

В обґрунтування
адміністративного позову ОСОБА_1
зазначає, що з пропозицією на
переведення на посаду начальника
відділу державної виконавчої служби
Св'ятошинського районного управління
юстиції у м. Києві від не згоден,
оскільки йому запропоновано нижчу
посаду в іншій юридичній особі.

Суд не погоджується з такими
доводами позивача, з огляду про
наступне.

Відповідно до пункту 1 Положення
про Державну виконавчу службу України
затвердженого Указом Президента
України 06.04.2011р. № 385/2011, зі змінами
внесеними згідно з Указом Президента
від 30.03.2012р. № 229/2012 (229/2012), основним
завданням Державної виконавчої служби
України є забезпечення реалізації
державної політики у сфері організації
примусового виконання рішень суддів та
інших органів (посадових осіб)
відповідно до законів.

Як встановлено пунктом 7
зазначеного ДВС України здійснює свої
повноваження безпосередньо та через
структурні підрозділи головних
управлінь юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києва
та Севастополя, районних, міських (міст
обласного значення), районних у містах
міжрайонних та міськрайонних
управлінь юстиції, що забезпечують
реалізацію повноважень ДВС України.

Отже, районні управління юстиції
у містах, що забезпечують реалізацію
повноважень ДВС України, також
реалізовують державну політику у сфері
організації примусового виконання
рішень суддів та інших органів
(посадових осіб) відповідно до законів.

З урахуванням викладеного, суд
звертає увагу на те, що Відділ
державної виконавчої служби
Св'ятошинського районного управління
юстиції у м. Києві входить до структури
органів державної виконавчої служби,
оскільки виконує насамперед функцію
органу, що забезпечує організацію
примусового виконання рішень суддів та
інших органів (посадових осіб)
відповідно до законів.

Системний аналіз норм чинного
законодавства України, та фактичні
обставини справи свідчать, що позивачу
запропоновано посаду за відповідною
професією та в органі відповідно який
виконує ідентичні функції з ДВС
України.

Відповідно до пункту 14 підпункту
10 Положення про Державну виконавчу
службу України, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 06.04.2011р. № 385/2011 Голова Державної
виконавчої служби України призначає на
посади за поданням керівників
структурних підрозділів головних
управлінь юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, що забезпечують
реалізацію повноважень Державної
виконавчої служби України.

Таким чином, суд приходить до
висновку про те, що Державною
виконавчою службою України правомірно
та в межах своєї компетенції
запропоновано позивачу посаду
начальника відділу державної
виконавчої служби Св'ятошинського
районного управління юстиції у м.
Києві.

Разом з тим, згідно Довідки
начальника Управління організаційного
та кадрового забезпечення
підтверджено, що станом на 19.05.2014р. була
наявна вакантна посада начальника
відділу державної виконавчої служби
Св'ятошинського районного управління
юстиції у м. Києві.

При цьому, суд відхиляє доводи позивача
про протиправність дій Державної
виконавчої служби України під час
попередження про вивільнення в частині
надання пропозиції, перевищення
повноважень та бездіяльність в частині
ненадання ОСОБА_1 пропозиції стосовно
працевлаштування на іншу роботу в
Державні виконавчій службі України
відповідно до професії та
спеціальності, з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи,
пропозиція щодо переведення на посаду
начальника відділу державної
виконавчої служби Св'ятошинського
районного управління юстиції у м. Києві
позивачем не оскаржувалась.

Станом на день розгляду даної справи
відсутнє рішення про визнання
протиправними дії Державної
виконавчої служби України щодо
запропонування ОСОБА_1 посаду
начальника відділу державної
виконавчої служби Св'ятошинського
районного управління юстиції у м.
Києві.

Таким чином, пропозиція відповідача
щодо зайняття позивачем посади посаду
начальника відділу державної
виконавчої служби Св'ятошинського
районного управління юстиції у м. Києві
узгоджується з приписами чинного
законодавства.

А отже, доводи позивача щодо
недотримання відповідачем вимог
статей 40, 49-2 КЗпП України в частині
ненадання ОСОБА_1 пропозиції про
працевлаштування у Державній
виконавчій службі України є
необґрунтованими, оскільки
спростовуються матеріалами справи.

Доводи позивача про неврахування
переважного права на залишення на
роботі, спростовані наступним.

Статтею 42 Кодексу законів про працю
України зазначено про переважне право
на залишення на роботі при вивільненні
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці.

При скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається: 1) сімейним - при
наявності двох і більше утриманців; 2)
особам, в сім'ї яких немає інших
працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам з тривалим безперервним
стажем роботи на даному підприємстві, в
установі, організації; 4) працівникам,
які навчаються у вищих і середніх
спеціальних учбових закладах без
відриву від виробництва; 5) учасникам
бойових дій, інвалідам війни та особам,
на яких поширюється чинність Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»; 5)
авторам винаходів, корисних моделей,
промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій; 6)
працівникам, які дістали на цьому
підприємстві, в установі, організації
трудове каліцтво або професійне
захворювання; 7) особам з числа
депортованих з України, протягом п'яти
років з часу повернення на постійне
місце проживання до України; 8)
працівникам з числа колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може
надаватися й іншим категоріям
працівників, якщо це передбачено
законодавством України.

Позивач зазначає про своє переважне
право перед іншими працівника, зокрема
наявністю трьох повних вищих освіт та
стажу роботи в органах державної
виконавчої служби - 4, 5 років.

Проте, судом встановлено, що відповідно
до наказу Державної виконавчої служби
України від 15.10.2013р. № 700/к ОСОБА_1
призначено на посаду помічника Голови
Державної виконавчої служби України з
15.10.2013р. в порядку переведення з
Апарату Ради національної безпеки і
оборони України.

Наказом Державної виконавчої служби
України від 01.11.2013р. № 726/к ОСОБА_1
призначено на посаду директора
Департаменту організаційного та
нормативно-методичного забезпечення
органів державної виконавчої служби
Державної виконавчої служби України з
01.11.2013 з посади помічника Голови
Державної виконавчої служби України.

Таким чином, безперервний стаж роботи в
Державні виконавчій службі України в
ОСОБА_1 складає сім місяців.

З огляду на викладене, твердження
позивача про переважне право на
залишення на роботі спростоване
матеріалами справи.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про правомірність звільнення
позивача з посади директора
Департаменту організаційного та
нормативно-методичного забезпечення
органів державної виконавчої служби
Державної виконавчої служби України в
порядку положень п.1 ч. 1 ст. 40 Кодексу
законів про працю.

За таких обставин позовні вимоги
позивача про поновлення позивача на
посаді директора Департаменту
організаційного та
нормативно-методичного забезпечення
органів державної виконавчої служби
Державної виконавчої служби України та
зобов'язання відповідача видати наказ
про поновлення позивача на посаді
директора Департаменту
організаційного та
нормативно-методичного забезпечення
органів державної виконавчої служби
Державної виконавчої служби України з
15.09.2014р., задоволенню не підлягають, як
похідні.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних
доказів в обґрунтування обставин, на
яких ґрунтуються його позовні вимоги,
суду не надав.

Натомість відповідач довів суду
відсутність протиправних дій зі свого
боку.

За таких обставин позовні вимоги
визнаються судом необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
згідно ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України та може бути
оскаржена до суду апеляційної
інстанції за правилами, встановленими
ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя
І.А.Качур

Судді
В.І. Келеберда

В.М. Данилишин