Справа № 826/17367/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2014-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЗИС ІМПЕКС"

до

Київська митниця Міндоходів

про

визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Товариство з обмеженою відповідальністю "БАЗИС-ІМПЕКС" звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва до Київської митниці міндоходів з позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про коригування заявленої митної вартості № 125000003/2014/110164/1 від 14.08.2014 р. Також позивач просив суд визнати заявлену декларантом митну вартість товару щодо товарів, які імпортуються та зобов’язати Київську митницю міндоходів здійснити повернення на користь позивача зайво сплачених коштів у сумі 52 301,89 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідачем необґрунтовано було здійснено коригування митної вартості задекларованих позивачем товарів.

Позивач в судове засідання не з’явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Просив розглядати справу у письмовому провадженні.

Відповідач у відзиві на позов проти позову заперечує посилаючись на те, що подані позивачем документи містили невідповідності, а отже митним органом правомірно прийнято рішення про коригування заявленої митної вартості.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд в судовому засіданні 11.12.2014 року дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю "БАЗИС ІМПЕКС" на виконання умов зовнішньоекономічного контракту від 08 квітня 2013 №ВІ-41, укладеного між Позивачем (покупець) та фірмою «Маhakit Rubber Co», Тайланд (продавець) з метою проведення митного оформлення товару: № 1 з вулканізованої гуми, гумки для грошей, асорті, різнокольорові для роздрібної торгівлі у пучках в п/п в ракетках різної ваги, країна виробництва – Китай, торговельна марка ТМ ECONOMIX в кількості 67 900 шт. до митного поста «Святошин» Київської митниці Міндоходів була подана митна декларація №125130013/2014/412289 з пакетом товаросупровідних документів.

Відповідно до вимог ст. 53 Митного кодексу України 13 серпня 2014р. позивачем за методом електронного декларування було подано вантажну митну декларацію №125130013/2014/412289 в якій було заявлено наступні ціни на товар (курс дол. США до грн. = 13,139331): товар №1 гумки для грошей ТМ ECONOMIX в кількості 67 900 шт., нетто 12 420 кг, фактурна вартість 29 791,90 дол. США, що становить 2,4845 дол. США за кг.

Для митного оформлення було подано наступні документи: контракт з виробником товару № ВІ-41 від 08.04.2013 р.; інвойс № 124К/2014 від 01.06.2014 р.; пакувальний лист до інвойсу від 01.06.2014 р.; прас-лист виробника на червень 2014 р.; копія митної декларації країни відправлення А026-1-5706-098945 від 26.06.2014 р.; коносамент № 8ТВ14004880 від 29.06.2014 р.; довідка про транспортні витрати від 08.08.2014 р.

Митна вартість товарів була заявлена позивачем за основним методом, тобто за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), та складала 2,4845 дол. США за кг.

Відповідно до рішення про коригування митної вартості товарів № 125000003/2014/110164/1 від 14.08.2014р. митну вартість задекларованого позивачем вантажу відповідачем було встановлено за резервним методом у розмірі 3,49 дол. США за 1 кг.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, товар було випущено у вільний обіг за митною декларацією №125130013/2014/412380 від 15.08.2014р. із забезпеченням сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, шляхом надання гарантій.

Відповідно до статтей 49, 50 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Згідно з ч.1 ст.51 та ч.1 ст.52 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу; заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Як встановлено ч.2 ст.52 Митного кодексу України, декларант зобов'язаний: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов'язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Згідно ч.1, ч.2 ст.53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, зокрема, є: декларація митної вартості та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару.

Відповідно до ч.3 ст.53 Митного кодексу України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи.

Згідно ст.54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Частиною ч.5 ст.54 Митного кодексу України передбачено право митного органу з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, а у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Згідно ч.1 ст.55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Відповідно до ст.57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за основним методом (тобто за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції)) та другорядними: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); за резервним. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Частинами 2 та 3 ст.58 Митного кодексу України передбачено, що метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.58 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов'язаних із продавцем осіб для виконання зобов'язань продавця.

Відповідно до частини 2 статті 52 Митного кодексу України числові значення митної вартості товару декларант зобов’язаний підтвердити достовірними відомостями про визначення митної вартості товару, які повинні базуватись на об’єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Надані позивачем для митного оформлення імпортованого товару основні документи згідно з частиною 2 статті 53 Митного кодексу України не містили всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару на умовах постачання FOB – Laem Chaband Таїланд та містили розбіжності, зокрема.

Пунктом 5.2 «Умови платежу» зовнішньоекономічного контракту від 08.04.2013р. №ВІ-41, за яким здійснюється поставка товару визначено, що розрахунок проводиться шляхом попередньої оплати згідно інвойсів або на умовах відтермінування, але не пізніше 180 днів.

Наданий позивачем до митного оформлення інвойс не містить інформації щодо умов оплати та виставлений на суму 29 791,90 дол. США. а сума сплачена за наданим банківським платіжним документом (Swsft від 25.07.2014р. №027850390) складає 16 850,00 дол. США. В наданій проформі інвойсу зазначено, що 60% від суми передплата, 40% протягом 180 днів після поставки, при цьому згідно 60% від суми інвойсу складають 17 875,14 дол. США. У зв’язку з чим, даний банківський платіжний документ не можливо ідентифікувати з оцінюваним товаром; відсутня будь-яка інформація щодо здійснення страхування: страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування; невід’ємною частиною договору на перевезення є заявка на перевезення, але в документах, що були подані до митного оформлення, вона відсутня; наданий прайс-лист виробника не містить одиниць виміру товару та наданий на червень місяць 2014 року, тоді як проформа інвойсу виписана у травні 2014 року. Так, прайс-лист має містити відомості, яких достатньо будь-якому покупцю для отримання інформації щодо умов продажу товару, а саме: найменування товару, артикул, якість товару (за необхідності), одиниці виміру (штуки, упаковки тощо), ціну, з обов’язковим: зазначенням валюти, передбачені системи знижок, умови поставки, умови платежу, дата його складання або ж число, з якого дані ціни вводяться в дію, термін дії, контактна інформація про продавця та будь-які інші положення, що стосуються умов продажу товарів.

Оскільки, вищезазначені документи містили розбіжності та не підтверджували числові значення всіх складових митної вартості, відповідно до частини 3 статті 53 Митного кодексу України, позивачу було запропоновано надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товарів, а саме: висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини; прайс-лист виробника товару; платіжні доручення за попередні поставки; договір на перевезення.

Дані вимоги митним органом були зазначені у письмовому вигляді на зворотному боці основного аркуша декларації митної вартості, про що повідомлено декларанта під підпис (докази у справі).

Відповідно до частини 2 статті 52 Митного кодексу України доведення достовірності заявленої митної вартості товарів, що імпортуються на митну територію України, є безпосереднім обов’язком декларанта.

Подати додаткові документі позивач відмовився, тому, враховуючи вищевикладені розбіжності в наданих декларантом документах та не підтвердження числових значень складових митної вартості товару, відповідачем було прийнято рішення про неможливість застосування заявленої декларантом митної вартості товару, та, відповідно до пп.б ч. 2 ст.255 Митного кодексу України, було - прийнято рішення про коригування митної вартості від 14.08.2014р. №125000003/2014/110164/1.

Позивачем для підтвердження відомостей зазначених у декларації відповідачу було надано договір на перевезення, який має інший номер та дату (№352/14 від 01.06.2014 р.), ніж заявлено в 44 графі митної декларації (№010213-01 від 01.02.2014 р.). Інших додаткових документів позивачем не надано.

Визначення митної вартості товарів, митним органом здійснювалося у відповідності до статей 49-64 Митного кодексу України, Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб митних органів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю правильності визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, затверджених наказом ДМСУ від 13 липня 2012 року № 362, цінової інформації, наявної у митного органу.

Оскільки, заявлена позивачем митна вартість не відповідала цінам, що склалися на відповідний товар на ринку імпорту на момент здійснення імпортної операції, що є порушенням п. 6 Указу Президента України від 25.08.1994 р. № 475/94 „Про заходи щодо запобігання експорту товарів походженням з України за цінами, що можуть розглядатися як демпінгові, та врегулювання торговельних спорів”, яким встановлено, що при здійсненні суб’єктами підприємницької діяльності України експортних та імпортних операцій безпосередньо або через зовнішньоторговельного посередника, контрактні (зовнішньоторговельні) ціни мають відповідати цінам, що склалися чи складатимуться на відповідний товар на ринку експорту чи імпорту на момент здійснення експортної, імпортної операції. Відповідальність за обґрунтування цін за зовнішньоекономічними контрактами покладається на суб'єктів підприємницької діяльності.

Згідно підпункту 1.4. п. 1 Розділу 2 Наказу ДМСУ № 602 контроль за правильністю визначення митної вартості товарів під час проведення митного контролю та митного оформлення товарів здійснюється шляхом контролю правильності обрання декларантом методу визначення митної вартості.

Відповідно до ст. 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); другорядні: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Так, застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

З системного аналізу вказаних статей вбачається, що обов'язок доведення митної ціни товару покладений на позивача. При цьому митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, може витребувати додаткові документи.

Як вбачається із матеріалів справи митним органом під час здійснення контролю наявності в підтверджуючих документах усіх відомостей, використаних при обчисленні митної вартості, було встановлено, що документи, які підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості містили не повні відомості щодо числових значень складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, також були відсутні дані щодо витрат на виплату комісійних винагород, звичайних надбавок на прибуток та загальних витрат у зв'язку з продажем на митній території України, щодо витрат понесених в Україні на навантаження, вивантаження, транспортування, страхування.

Оскільки з поданих позивачем митному органу документів неможливо було впевнитись у правильності визначення позивачем заявленої митної вартості товару, додаткових документів на вимогу митного органу надано ним не було, суд вважає, що митним органом обґрунтовано не застосовано основний метод визначення митної вартості - за ціною договору (контракту), щодо товарів які імпортуються заявлений декларантом, правомірно прийнято Рішення про коригування митної вартості товарів № 125000003/2014/110164/1 від 14.08.2014 р.

За таких обставин, відмовляючи позивачу у митному оформленні товарів за першим методом, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України, і мав підстави для обґрунтованого сумніву у правильному визначенні митної вартості товару декларантом. Враховуючи, те що декларант не надав митниці документів, визначених у ВМД, що є його обов'язком, митниця правильно застосувала інший метод визначення митної вартості.

Доказів на підтвердження того, що відомості зазначені у митній декларації №125130013/2014/412289 щодо визначення митної вартості товару за основним методом, підтверджуються відповідними первинними документами, зокрема контрактом, супровідними документами щодо перевезення /транспортування задекларованого позивачем товару, суду не надано.

Враховуючи, що позивачем, а ні митному органу, а ні суду, не доведено відповідність числових значень складових митної вартості товару вказаних ним у митній декларації № 125130013/2014/412289, тобто обґрунтованості визначення митної вартості товару за основним методом, вимоги позивача щодо скасування рішення про коригування заявленої митної вартості від 14.08.2014 р. № 125000003/201/110164/1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про визнання заявленої декларантом митної вартості товарів, які імпортуються задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не наведено достатніх обґрунтувань позовних вимог в цій частині, не надано достатніх доказів.

Разом з тим, щодо стягнення сум надмірно сплачених сум мита, суд зазначає, що позовні вимоги в цій частині заявлені передчасно.

Заява може бути подана не пізніше 1095-го дня, наступного за днем зарахування коштів до Державного бюджету України.

Заява, зареєстрована в загальному відділі, після розгляду керівником (заступником керівника) митного органу разом з пакетом документів передається до Відділу для перевірки обґрунтованості повернення заявлених сум.

Відділ перевіряє факт перерахування митних та інших платежів з відповідного рахунку до Державного бюджету України та наявність переплати.

Для підготовки висновку про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи (далі - Висновок про повернення), керівництвом Відділу за потреби ініціюється проведення перевірки в митному органі щодо правильності митного оформлення із залученням відповідних підрозділів митного органу.

За платежами, належними державному бюджету, орган Міндоходів у строк не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви передає висновки згідно з Реєстром висновків за платежами, належними державному бюджету, для виконання відповідному органу Казначейства.

За платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, орган Міндоходів у строк не пізніше ніж за сім робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви передає висновки згідно з Реєстром висновків за платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, для погодження відповідному місцевому фінансовому органу.

Місцевий фінансовий орган у строк не пізніше ніж протягом двох робочих днів здійснює погодження отриманих висновків шляхом засвідчення підписом керівника місцевого фінансового органу, засвідченим печаткою, та повертає їх згідно з Реєстром висновків за платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, відповідному органу Міндоходів.

Орган Міндоходів не пізніше наступного робочого дня від дати отримання висновку, погодженого місцевим фінансовим органом, передає його згідно з Реєстром висновків за платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, відповідному органу Казначейства.

Орган Міндоходів несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі висновку органу Казначейства для виконання. Висновки реєструються органами Казначейства в Журналі обліку висновків, який ведеться в електронному вигляді за формою згідно з додатком 4 до цього Порядку. На підставі отриманих висновків відповідний орган Казначейства здійснює повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов’язань у визначеному законодавством порядку.

Виходячи з наведеного нормативними актами встановлений порядок повернення надмірно сплачених митних платежів, який позивачем не дотриманий.

Щодо позовних вимог зобов’язати Київську митницю міндоходів здійснити повернення на користь позивача зайво сплачених коштів у сумі 52 301,89 грн., суд відзначає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки, позивачем не надано доказів, що позивачем надміру сплачено грошові кошти та він звертався до відповідача з відповідною заявою про повернення цих надмірно сплачених сум.

Таким чином, позивачем не доведено з посиланням на докази, що відповідачем порушено охоронювані законом права позивача, зокрема, що рішення про коригування заявленої митної вартості від 14.08.2014 р. № 125000003/201/110164/1 прийнято митним органом не у відповідності до вимог чинного законодавства.

Враховуючи, те що позивачем не доведено належними доказами обґрунтованість визначення митної вартості за першим методом та не доведено того, що відповідачем порушено охоронювані права позивача, позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення у зв'язку їх необґрунтованістю та не доведеністю.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що посилання, наведені позивачем не доводять наявності фактів порушення відповідачем охоронюваних прав позивача, а позивачем не доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв’язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що докази, надані відповідачем спростовують доводи позивача, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 94, ч. 6 ст. 128, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "БАЗИС ІМПЕКС" відмовити.

2. Стягнути з ТОВ «БАЗИС ІМПЕКС» решту суми судового збору у розмірі 1644,30 грн. до Державного бюджету України.

3. Стягнення доручити відповідному підрозділу Державної фіскальної служби України.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук