Справа № 2а-2470/12/1370
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
Справа № 123184/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі колегії
суддів:

головуючого судді
Судової-Хомюк Н.М.,

суддів
Гуляка В.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання
Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові апеляційну скаргу
Приватного підприємства
«Дніпро-Захід» на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 14.05.2012 року
у справі за позовом Приватного
підприємства «Дніпро-Захід» до
Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м. Львова про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В
И В:

21.03.2012 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом та просив
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 11.01.2012 року.

В обґрунтування вимог зазначає, що
висновки акту ДПІ у Галицькому районі
м.Львова, на підставі якого прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, не відповідають
фактичним обставинам
фінансово-господарської діяльності
позивача, є необґрунтованими.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті із
порушенням вимог законодавства,
оскільки право позивача на податковий
кредит по податку на додану вартість
підтверджується усіма необхідними
первинними документами, а висновки
відповідача стосовно нікчемності,
укладених позивачем договорів, є
необґрунтованими та не підтвердженими
доказами.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 14.05.2012 року
в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

З висновками суду не погодився апелянт
- Приватне підприємство «Дніпро-Захід»,
котре вважає постанову суду першої
інстанції такою, що прийнята при
неповному з'ясуванні обставин, що мають
значення для справи, невідповідності
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.
Просить постанову суду скасувати та
прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити з підстав
зазначених в апеляційній скарзі.

Зокрема звертає увагу суду на те, що
протягом періоду, що перевірявся між ПП
«Дніпро-Захід» та ПП «МКМ-Сервіс» були
встановлені господарські договірні
відносини, зокрема як шляхом
підписання відповідного
двостороннього договору від 01.12.2010р. №
15/12, так і шляхом прийняття до виконання
виставлених рахунків на оплату,
накладних тощо. Фактичність отримання
товарів від ПП «МКМ-Сервіс» та їх
подальшого використання у
господарській діяльності з метою
отримання прибутку підтверджується
наявними видатковими накладними.
Здійснення фінансово-господарських
операцій між позивачем та згаданим
контрагентом підтверджується
банківськими виписками.

Також вважає, що посилання ДПІ на
нікчемність правочинів, укладених між
нашим підприємством та ПП «МКМ-Сервіс»,
внаслідок нібито їх укладення з метою
суперечною інтересам держави та
суспільства і такими, що порушують
публічний порядок є незаконними,
оскільки в акті немає жодних належних
доказів, які б вказували на вчинення
правочинів із метою, завідомо
суперечною інтересам держави та
суспільства, а їх невідповідність
актам цивільного законодавства, не
знайшла свого належного підтвердження
як-то винесення відповідних рішень
судами України з цього приводу, у тому
числі щодо застосування наслідків за
такими нібито нікчемними угодами, або
набрання законної сили вироків.

Сторони в судове засідання
апеляційного суду не з'явились, що не
перешкоджає розгляду справи за їх
відсутності. В силу вимог ч.1ст.41 КАС
України у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
податковим органом проведена
позапланова виїзна документальна
перевірка ПП «Дніпро-Захід» з питань
проведення взаєморозрахунків з ПП
«МКМ- Сервіс» за період грудень 2010р.,
січень 2011р..

За результатами вказаної перевірки
складено акт від 27.12.2011р. № 4347/23-209/23961110,
яким встановлено порушення позивачем
п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України та пп.7.2.1, п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п.
7.4 ст. 4 Закону України «Про податок на
додану вартість» від 03.04.1997р. № 168/97-ВР
внаслідок чого завищено податковий
кредит, чим занижено податкове
зобов'язання по податку на додану
вартість на загальну суму 36 563,59 грн., в
тому числі за грудень 2010р. на суму 25 542,18
грн., за січень 2011р. на суму 11 021,41 грн..

На підставі акта перевірки від 27.12.2011р.
№ 4347/23-209/23961110 ДПІ у Галицькому районі м.
Львова прийнято податкове
повідомлення-рішення № від
11.01.2011р., яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з ПДВ на
загальну суму 42 951 грн., в тому числі за
основним платежем 36 564 грн. та штрафні
(фінансові) санкції 6387,00 грн..

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції зокрема
дійшов висновку про неможливість
реального виконання господарської
операції між позивачем та його
контрагентом - ПП «МКМ Сервіс» з
урахуванням обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виконання робіт, відсутності у
контрагентів необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
господарської операції в силу
відсутності технічного персоналу,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів тощо, а
також відсутності інших доказів
реального виконання господарської
операції.

Зазначені висновки суду першої
інстанції, на думку апеляційного суду,
не відповідають дійсним обставинам
справи та є помилковими з огляду на
наступне.

Між ПП «Дніпро - Захід» та ПП
«МКМ-Сервіс» було укладено договір
поставки №15/12 від 01.12.2010р. ковбасних
виробів, взаєморозрахунки за яким
проводились за період грудень 2010р. -
січень 2011р..

Відповідно до п. 2 вказаного договору
Постачальник (ПП «МКМ-Сервіс»)
зобов'язується поставити та передати у
власність товар з усією відповідною
документацією, а саме: товарна
накладна, товарно-транспортна
накладна, сертифікати якості,
ветеринарні свідоцтва, та інші
документи, які вимагаються
законодавством України для реалізації
товару.

На підтвердження виконання умов
договору між ПП «Дніпро - Захід» та ПП
«МКМ-Сервіс», позивач надав такі
документи: видаткова накладна № РН-12-2806
від 28.12.2010р., видаткова накладна №
РН-12-2111 від 21.12.2010р., видаткова накладна
№ РН-12-1418 від 14.12.2010р., видаткова
накладна № РН-12-0602 від 06.12.2010р.;
податкова накладна від 06.12.2010р. № ,
податкова накладна від 14.12.2010р. № ,
податкова накладна від 21.12.2010р. № ,
податкова накладна від 28.12.2010р. № ,
податкова накладна від 04.01.2011р. № ;
реєстри отриманих та виданих
податкових накладних за період з
01.12.2010р. по 31.12.2010р. та за період з 01.01.2011р.
по 31.01.2011р.; реєстр платіжних документів
за період з 01.02.2011р. по 28.02.2011р., за період
з 01.12.2010р. по 31.12.2010р., за період з 01.01.2011р.
по 31.01.2011р.; виписка за особовим
рахунком від 07.12.2010р..

В свою чергу, позивач оплатив вартість
отриманого товару від ПП «МКМ-Сервіс»,
що підтверджується банківськими
виписками від 01.02.2011р. в сумі 41126,90 грн.,
від 07.12.2010р. в сумі 39908,16 грн., від 14.12.2010р.
в сумі 32787,52 грн., від 23.12.2010р. в сумі 4580,2
грн., від 30.12.2010р. в сумі 28625,15 грн..

Суми податку на додану вартість, згідно
з отриманими від ПП «МКМ-Сервіс»
податковими накладними ПП «Дніпро -
Захід» включило до складу податкового
кредиту в грудні 2010р. - 39908,16 грн., в тому
числі ПДВ 6651,36 грн. згідно з податковою
накладною від 06.12.2010р.;

- 32787,52 грн., в тому числі ПДВ 5464,59 грн.
згідно з податковою накладною від
14.12.2010р.;

- 45860,2 грн., в тому числі ПДВ 7643,37 грн.
згідно з податковою накладною від
21.12.2010р.;

- 34697,16 грн., в тому числі ПДВ 5782,86 грн.
згідно з податковою накладною 28.12.2010р.

Позивач в січні 2011р. включив до складу
податкового кредиту - 66128,48 грн., в тому
числі ПДВ 11021,41 грн. згідно з податковою
накладною від 04.01.2011р..

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» №996-XIV (далі - Закон
України №996-XIV), господарська операція -
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства, а
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення,
при цьому, фінансова звітність -
бухгалтерська звітність, що містить
інформацію про фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV,
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної
статті Закону, первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до ч. 1. ч. 2 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» №996 від
16.07.1999 р. (далі-Закон №996), підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

З огляду на викладене аналіз
реальності господарської діяльності
повинен здійснюватися на підставі
даних податкового-бухгалтерського
обліку платника податків та
відповідності їх дійсному
економічному змісту.

Щодо доводів відповідача про
відсутність товарно-транспортних
накладних, що нібито свідчить про
фіктивність чи нікчемність вказаних
операцій, слід врахувати, що
товарно-транспортні накладні є доказом
факту перевезення, а не факту передання
товару. Факт передання товару (набуття
платником права власності)
підтверджується наявними видатковими
накладними № РН-12-2806 від 28.12.2010р.,
№РН-12-2111 від 21.12.2010р., №РН-12-1418 від
14.12.2010р, №РН-12-0602 від 06.12.2010р. №РН 1-040003
від 04.01.2011р., складеними відповідно до ч.
2 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», п. 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Мінфіну України № 88 від 24.05.95р..

Додатково, колегія суддів звертає
увагу на ветеринарні свідоцтва на
продукцію отриману ПП «Дніпро-Захід»
від постачальника ПП «МКМ-Сервіс», на
що не було звернуто належної уваги
судом першої інстанції (Т.2 а.с. 159, 254,221,
187, Т.3 а.с.3).

Колегія суддів звертає увагу, що
господарські операції підтверджені
договором поставки, накладними про
передачу товару, податковими
накладними і доказами про відсутність
заборгованості щодо зазначених
операцій.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій, в
тому числі, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарі в/послуг, але не вище рівня
звичайних цін. визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання із
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.1
1 статті 201 цього Кодексу.

Особливу увагу слід звернути на припис
акта цивільного законодавства України,
викладений в частині 1 статті 204
Цивільного кодексу України, згідно з
яким правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (презумпція правомірності).
Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані ж в актах
податкових органів недоліки, допущені
суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.
Виходячи із положень статті 10 Закону
України «Про державну податкову службу
в Україні» державні податкові
інспекції наділені повноваженнями
подавати до судів позови до
підприємств, установ, організацій та
громадян про визнання угод недійсними
і стягнення в доход держави коштів,
одержаних ними за такими угодами, а в
інших випадках - коштів, одержаних без
установлених законом підстав, а також
про стягнення заборгованості перед
бюджетом і державними цільовими
фондами за рахунок їх майна.

Цивільний кодекс України статтею 215
визначає підстави для визнання
правочину недійсним. Серед іншого,
вказаною нормою передбачено, що якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Між тим, як
вбачається із матеріалів справи,
підстав, з якими закон пов'язує
визнання договору недійсним,
контролюючим органом зазначено та
доведено не було, а отже, твердження
податкового органу про нікчемність
правочинів є безпідставними.
Відповідачем, також, не надано доказів,
що вказані правочини визнані
недійсними в судовому порядку.

Згідно статті 228 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок якщо він
спрямований на порушення
конституційних прав людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Із аналізу вищенаведених норм
цивільного кодексу вбачається, що для
визнання договору недійним є наявність
умислу в обох сторін або однієї із них.

Факт виконання договорів суб'єктом
господарювання - платником ПДВ може
підтверджуватись видатковою
накладною, рахунком-фактурою, актами
приймання виконаних робіт за вказаними
договорами, банківськими виписками, із
відповідними штампами банку про
проведення операцій.

Висновки органу ДПІ про безтоварність
операцій суб'єкта
господарювання-платника ПДВ з
контрагентом, можуть ґрунтуватися на
твердженні про неспроможність
здійснити контрагентом ті
господарські операції, які відображені
в обліку суб'єкта господарювання -
платника ПДВ, які, в свою чергу
базується на тому, що у контрагента
відсутні трудові ресурси та виробничі
потужності, основні фонди та інші
активи.

Разом із цим, відсутність трудових
ресурсів, певних ресурсів тощо не
можуть бути доказом неспроможності
контрагента платника ПДВ виконати
операції із надання поставок, з огляду
на відсутність законодавчого
обмеження щодо використання у
господарській діяльності лише власних
основних засобів, транспортних
засобів, як і найманої праці шляхом
укладення трудових, а не
цивільно-правових договорів.

Такі обставини не можуть бути
підставою для висновків про порушення
вимог податкового законодавства
суб'єкта господарювання - платника ПДВ,
позаяк не залежать від волі останнього.

Порушення платником податків певних
правил оподаткування тягне за собою
відповідальність, передбачену
податковим законодавством, і само по
собі не може бути виключною підставою
для висновку про укладення угоди з
метою, суперечною інтересам держави і
суспільства як і такої, що порушує
публічний порядок.

Чинне законодавство України не ставить
у залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту.

Крім того, згідно з практикою
Європейського суду з прав людини у
справі «БУЛВЕС» А.Д проти Болгарії
(заява № 3991/03) Європейський суд з прав
людини у своєму рішенні від 22 січня 2009
року зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ вдруге, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України від
31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, п.3 ч.1 ст.198,
ст.202, ч.2 ст. 205, ст.ст.207, 254 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В
И В:

Апеляційну скаргу Приватного
підприємства «Дніпро-Захід»
задовольнити.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 14.05.2012 року
у справі № 2а-2470/12/1370 скасувати та
прийняти нову постанову якою позов
задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м. Львова від 11.01.2012
року № .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Приватного підприємства
«Дніпро-Захід» ( )
судовий збір у сумі 32 грн. 19 коп..

Постанова апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Н.М. Судова-Хомюк

Судді
В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль