Справа № 803/1990/14
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2014-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року

Справа № 876/11590/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:
Кухтея Р.В.

суддів:
Клюби В.В., Хобор Р.Б.

з участю секретаря судового засідання:
Сідельник Г.М.

представника позивача:
ОСОБА_1

представника відповідача:
Клапчука Р.Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної міграційної служби України
на постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 20 листопада
2014 року за позовом ОСОБА_4 до
Управління Державної міграційної
служби України у Волинській області,
Державної міграційної служби України
про скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд
в інтересах ОСОБА_4 із зазначеним
адміністративним позовом, в якому
просив визнати протиправним рішення
Державної міграційної служби України
№ 447-14 від 04.09.2014 р. про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, визнати
протиправними дій Управління
Державної міграційної служби України у
Волинській області в частині порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття Державною
міграційною службою України рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язати Державної
міграційної служби України
переглянути справу про визнання ОСОБА_4
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 20 листопада
2014 року адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту № 447-14 від 04.09.2014 р. та
зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_4 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою,
її оскаржила Державна міграційна
служба України. Апеляційну скаргу
мотивує тим, що рішення за № 316-13 від
20.05.2013 р. про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту є правомірним,
оскільки позивач не навела будь-яких
підстав щодо побоювань за своє життя
або життя його сім'ї на батьківщині, а
лише навела загальновідому інформацію.
Крім того, позивач отримала у 2007 році
статус біженця в Судані, а згідно ч.1 ст.6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» - не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
яка до прибуття в Україну була визнана
в іншій країні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Також,
ОСОБА_4 не мала наміру просити притулок
в Україні, в жодній із суміжних країн та
Російській Федерації, тому що її ціллю
була одна з країн Євросоюзу та на
співбесіді повідомила, що жодних
проблем на батьківщині особисто не
мала. Тому просить скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нову,
якою відмовити у задоволені позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника апелянта Клапчука Р.Я.,
який просив апеляційну скаргу
задовольнити, представника позивача
ОСОБА_1, яки просив апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції без
змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_4 є
громадянкою Ерітреї, проживала у м.
Гашмагерба в Судані, одружена з ОСОБА_6,
в Судані закінчила Африканський
міжнародний університет, здобула
економічну вищу освіту.

В протоколах співбесід позивач
стверджує, що в Судані в 2007 році
безперешкодно отримала статус біженця.
Маючи на руках документ, який засвідчує
її статус, поступила в Африканський
міжнародний університет де здобула
вищу освіту економіста. За
спеціальністю не працювала, одразу
після закінчення університету вийшла
заміж та була на утриманні чоловіка.

З протоколів співбесід від 26.02.2014 р. та
від 17.06.2014 р. видно, що вона у 2007 році в
Судані отримала статус біженця, у
серпні 2007 році разом з чоловіком маючи
при собі підробні паспорти громадянина
Судану літаком вилетіли до Росії, де
пробули два дні чекаючи на подальше
перевезення до однієї з країн Європи.

У вересні 2013 року позивачка
автомобілем дісталася до м.Києва, де
проживала на орендованій квартирі
більше місяця, за захистом не
зверталася та 04.11.2013 р. була затримана
прикордонним нарядом від відділу
прикордонної служби
«Пальдь-Комарівці» Чопського
прикордонного загону за спробу
незаконного перетину державного
кордону з України в Словаччину поза
межами пункту пропуску, на момент
затримання документів, що посвідчують
особу не мала.

Згідно постанови Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 19.11.2013 р. поміщена до
Волинського пункту тимчасового
перебування іноземців.

Перебуваючи у Волинському пункті
тимчасового перебування іноземців,
ОСОБА_4 18.02.2014 р. звернулася із заявою
про визнання її біженцем або собою, яка
потребує додаткового захисту, де
основною причиною звернення за
захистом є побоювання зазнати утисків
її, як біженця, у країні попереднього
постійного проживання. Під час
співбесіди повідомляє, що якщо їй не
вдасться набути статус біженця в
Україні, то вона буде надалі намагатись
потрапити до однієї з країн Європи, що
підтверджує небажання залишатись на
території України.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 447-14 від 04.09.2014 р. ОСОБА_4
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту як особі, стосовно якої
встановлено, що відсутні умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини 1
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового
захисту». Дане рішення було прийняте
відповідачем з урахуванням матеріалів
особової справи за № 2014LT0005 громадянки
Еритреї ОСОБА_4.

Повідомленням № 18 від 19.09.2014 р. позивача
було повідомлено у відмові визнанні її
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідно до ст. 6
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач не в повному обсязі вивчив
та перевірив всі документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту стосовно позивача, зокрема те,
що позивачка одружена з ОСОБА_6, якого
було визнано особою, яка потребує
додаткового захисту, згідно рішення
Державна міграційна служба України
№589-14 від 03.11.2014 р., а тому з метою
збереження єдності сімей біженців, суд
дійшов висновку про зобов'язання
Державної міграційної служби України
повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
урахуванням встановлених судом
обставин.

Даючи правову оцінку покликанням
апелянта на невідповідність висновків
суду першої інстанції обставинам
справи та помилкове застосування норм
процесуального права, колегія суддів
виходить з таких міркувань.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу,
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначено
Законом України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 цього Закону,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону
визначено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, не надається,
передбачені статтею 6 Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
відповідно до яких, зокрема, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені п. 1 чи п.13 ч.1 ст. 1 цього
Закону, відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника. Крім того
частиною 10 вказаної вище статті
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою. разі якщо у заявника
відсутні документи, що посвідчують
його особу, або такі документи є
фальшивими, він повинен повідомити про
цю обставину в заяві про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, а також викласти
причини виникнення зазначених
обставин.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 цього Закону
рішення про оформлення або відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймається на підставі
письмового висновку працівника, який
веде справу, і оформлюється наказом
уповноваженої посадової особи
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту.

Як підтверджується матеріалами, у
висновку щодо відмови визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 24.07.2014 р.
зазначено, що ОСОБА_4 ніколи не приймала
участі у політичній чи релігійній
діяльності, не була членом жодних
організацій чи політичних партій, не
наведено фактів особистого
переслідування в Судані. Крім того, до
неї не застосовувалось фізичне
насильство та будь-які адміністративні
заходи та у 2007 році безперешкодно
отримала статус біженця в Судані.
Аналіз матеріалів засвідчив, що
заявник з метою набуття статусу
біженця або додаткового захисту надала
свідчення, що не можуть бути підставою
для подальшого розгляду її заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з статтею 6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особа, яка до прибуття в Україну була
визнана в іншій країні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Таким чином, висновок щодо відмови
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
прийнятий на підставі встановлених
уповноваженим органом обставин.

Щодо позовних про визнання дій
Управління протиправними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту №18 від
19.09.2014 р., то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 13 ст. 10 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"у
разі якщо центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа цього центрального
органу виконавчої влади протягом семи
робочих днів з дня його отримання
надсилає або видає особі, стосовно якої
прийнято зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Отже, повідомлення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту №18 від
19.09.2014 р. відповідає вимогам закону,
оскільки містить всі необхідні
реквізити та інформацію, що
передбачена Законом, а тому позовна
вимога щодо визнання дій Управління
Державної міграційної служби України у
Волинській області незаконними в
частині порушення встановленого
законом порядку повідомлення про
прийняття Державною міграційною
службою України рішення про відмову у
визнанні біженцем або собою, яка
потребує додаткового захисту, не
підлягає до задоволення.

Крім того, суд першої інстанції
правильно звернув уваги на той факт, що
заява про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
ОСОБА_6 (чоловіка ОСОБА_4) була
задоволена рішенням Державної
міграційної служби України №589-14 від
03.11.2014 р.

Факт того, що позивач та ОСОБА_6 є
чоловіком і дружиною підтверджується
матеріалами справи та наданими
представником позивача фотографіями.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового чи тимчасового захисту»
передбачено, що Україна сприяє
збереженню єдності сімей біженців.

Відповідно до ч. 2 - 3 ст. 4 цього Закону
члени сім'ї особи, яку визнано біженцем
в Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту або якій надано
тимчасовий захист в Україні, мають
право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати
на територію України і бути визнаними
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, або отримати
тимчасовий захист за відсутності умов,
передбачених абзацами другим -
четвертим частини першої статті 6 та
абзацами другим і третім частини
першої статті 25 цього Закону. У разі
якщо біженці та особи, які потребують
додаткового захисту або яким надано
тимчасовий захист, не зможуть надати
офіційні документальні докази
сімейного зв'язку з членами своєї сім'ї,
беруться до уваги інші докази, які
мають бути оцінені відповідно до
законодавства України. Відмова у
возз'єднанні сім'ї не може ґрунтуватися
виключно на підставі відсутності
документів, що підтверджують факт
сімейного зв'язку.

У відповідності до п.24 ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» членами сім'ї біженця: є
чоловік (дружина), діти, яким не
виповнилось вісімнадцять років,
непрацездатні батьки та інші особи, які
перебувають під опікою чи піклуванням
біженця.

Згідно з п.3 ст. 16 Загальної декларації
прав людини 1948 року, сім'я є природним
та основним осередком суспільства та
має право на захист зі сторони
суспільства та держави.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що при прийнятті рішення
№447-14 від 04.09.2014 р. про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідачем не враховано всіх
обставин справи.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позовні вимоги про зобов'язання
Державної міграційної служби України
визнати ОСОБА_4 особою, яка потребує
додаткового захисту, не підлягають
задоволенню, оскільки суд не може
підміняти державний орган, рішення
якого оскаржується, приймаючи замість
рішення, яке визнається протиправним,
інше рішення, яке б відповідало закону,
та вирішувати питання, які належать до
компетенції такого суб'єкта владних
повноважень.

З огляду на наведене, доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи, а також відсутня
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 195, 196, ст. 198, ст. 200, ст. 205,
ст. 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України залишити
без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 20 листопада
2014 року по справі № 803/1990/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
інстанції протягом 20 днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :
Р.В.Кухтей

Судді :
В.В.Клюба

Р.Б.Хобор

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний 26.12.2014 р.