Справа № 127/9714/13-а (2а/127/405/13)
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року м. Київ
К/800/23832/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Олексієнка М.М. (головуючий),

Бутенка В.І.,

Весельської Т.Ф.,

при секретарі Крапивці Л.А.,

з участю: позивача ОСОБА_4, представника
відповідача Качуришина О.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Лівобережного
міжрайонного центру зайнятості м.
Вінниці (далі - Лівобережний МЦЗ), третя
особа управління Пенсійного фонду
України в м. Вінниці (далі - УПФ) про
визнання протиправною відмову у
наданні статусу безробітного за
касаційною скаргою позивача на
постанову Вінницького міського суду м.
Вінниця від 17 грудня 2013 року та ухвалу
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 3 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся в суд
з позовом, відповідно до якого просив:

визнати неправомірними дії
Лівобережного МЦЗ щодо відмови у
наданні йому статусу безробітного;

зобов'язати відповідача надати такий
статус з виплатою соціальної допомоги.

Посилався на незаконність дій центру
зайнятості, оскільки інформація про
реєстрацію його як фізичної
особи-підприємця є неправдивою.

Постановою Вінницького міського суду
м. Вінниця від 17 грудня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 3 квітня 2014 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, з
посиланням на порушення норм
матеріального та процесуального
права, допущені судами попередніх
інстанцій, просить рішення цих судів
скасувати з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про задоволення
касаційної скарги частково з
урахуванням наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
обґрунтованості дій суб'єкта владних
повноважень щодо відмови у наданні
позивачу статусу безробітного,
оскільки останній, будучи адвокатом,
відноситься до категорії самозайнятих
осіб, перебуває на обліку платника
податків та в пенсійному фонді.

Висновок судів щодо безпідставності
позовних вимог відповідає дійсним
обставинам справи, проте судами
допущено помилку у застосуванні норм
матеріального права та мотивів відмови
в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 5
Цивільного кодексу України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Тобто будь-який акт цивільного
законодавства регулює ті відносини,
які виникли з дня набрання ним
чинності.

Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи
(частина друга статті 5 ЦК України).

Згідно фактичних обставин справи,
позивач звернувся до державної служби
зайнятості з метою пошуку роботи 25
жовтня 2012 року. Знято його з обліку як
особу, яка шукає роботу, наказом від
02.11.2012 року, тому до спірних
правовідносин необхідно застосовувати
положеннями Закону України від 1
березня 1991 року № 803-ХІІ «Про
зайнятість населення» ( далі - Закон №
803-ХІІ), а не Закон України від 05 липня 2012
року № 5067-VІ «Про зайнятість
населення», оскільки останній набрав
чинності лише з 01.01.2013 року.

Недотримання норм матеріального права,
призвело до неправильного
обґрунтування відмови в задоволенні
позову.

На час виникнення спірних
правовідносин, умови та порядок
надання статусу безробітного
визначалися Законом № 803-ХІІ,
постановою Кабінету Міністрів України
від 14 лютого 2007 р. N 219, якою затверджено
Порядок реєстрації, перереєстрації та
ведення обліку громадян, які шукають
роботу, і безробітних (далі - постанова
КМУ № 219).

Відповідно до положень зазначених
нормативних актів, зокрема частини
першої статті 2 Закону (у редакції
Закону України від 23.02.2006 року № 3483-ІV),
пункту 11 постанови, безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу, готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Для громадян, зареєстрованих у
державній службі зайнятості, як таких,
що шукають роботу, підбирається
протягом семи календарних днів з
моменту реєстрації підходяща робота,
критерії якої визначені статтею 7
Закону України "Про зайнятість
населення" (абзац перший пункту 7 у
редакції постанови Кабінету Міністрів
України від 25.02.2009 р. N 144)

За відсутності підходящої роботи
рішення про надання громадянам статусу
безробітних приймається державною
службою зайнятості за їх особистою
заявою з восьмого дня після реєстрації
у центрі зайнятості за місцем
проживання як таких, що шукають роботу,
і оформляється наказом центру
зайнятості, номер і дата якого
зазначаються у картці. З наказом про
надання чи ненадання статусу
безробітного, визначення розміру і
строку виплати допомоги по безробіттю
чи припинення виплати такої допомоги
громадянин повинний ознайомитися та
поставити свій підпис в картці обліку
прийнятих рішень центру зайнятості.
(абзац третій пункту 11 із змінами,
внесеними згідно з постановою Кабінету
Міністрів України від 25.05.2011 р. N 538)

Для одержання статусу безробітного
громадянин особисто подає у день, що
настає після закінчення встановленого
строку для пошуку підходящої роботи, до
центру зайнятості заяву із зазначенням
у ній інформації про те, що він не
зареєстрований як фізична особа -
підприємець та не займається видами
діяльності, що визначені частиною
третьою статті 1 Закону України "Про
зайнятість населення", і не отримує
пенсію на пільгових умовах. (абзац
перший пункту 12 у редакції постанови
Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 р.
N 144, із змінами, внесеними згідно з
постановою Кабінету Міністрів України
від 25.05.2011 р. N 538).

Аналіз зазначених норм дає підстави
вважати, що особі може бути наданий
статус безробітного лише за наявності
наступних складових:

1) особа має відповідний правовий
статус;

2) особа зареєстрована у державній
службі зайнятості як така, що шукає
роботу;

3) у визначений строк не знайдено
підходящу роботу;

4) наявності особистої заяви;

5) рішення державної служби зайнятості,
яке оформляється наказом.

Як установлено судами, що відповідає
фактичних обставин справи, 25 жовтня 2012
року ОСОБА_4 з метою пошуку роботи
звернувся до Лівобережного МЦЗ. Його
зареєстровано, як шукаючого роботу,
проте наказом від 02.11.2012 року № НТ 121102
знято з обліку у зв'язку з неявкою у
визначений день для надання статусу
безробітного. Таке рішення позивачем
не оскаржувалося, тому суд не може
визнати дії суб'єкта владних
повноважень, в даному випадку державну
службу зайнятості, неправомірними та
зобов'язати надати статус безробітного
з виплатою допомоги. Виходячи зі змісту
частини другої статті 2 КАС України, під
діями суб'єкта владних повноважень
необхідно розуміти активну поведінку
цього суб'єкта, яка може мати вплив на
права, свободи та інтереси фізичних чи
юридичних осіб. Лівобережним МЦЗ
рішення про відмову в наданні позивачу
статусу безробітного не приймалося,
відповідно і дії в цій частині не
вчинялися, тому суд не може визнати їх
неправомірним.

Повноваження суду при вирішенні
адміністративної справи визначені
статтею 162 КАС України. Відповідно до
пункту 2 частини першої цієї норми, у
разі задоволення адміністративного
позову, суд може ухвалити постанову про
зобов'язання відповідача вчинити певні
дії. При цьому, у випадку, коли закон
встановлює повноваження суб'єкта
публічної влади в імперативній формі,
тобто його діяльність чітко визначена
законом, то суд може зобов'язати
відповідача прийняти конкретне
рішення чи вчинити дію. У випадку, коли
ж суб'єкт наділений дискреційними
повноваженнями, то суд лише вправі
вказати на виявлені порушення,
допущені при прийнятті оскаржуваного
рішення (дій), та зазначити норму
закону, яку відповідач повинен
застосувати при вчиненні певної дії
(прийнятті рішення), з урахуванням
встановлених судом обставин.

Встановлення статусу безробітного
покладається на державну службу
зайнятості, яка наділена дискреційними
повноваженнями, тому суд не може
зобов'язати суб'єкта владних
повноважень імперативно надати особі
статусу безробітного. При цьому, як
установлено судами, позивач знятий з
реєстрації у державній службі
зайнятості як особа, яка шукає роботу,
тому суд не може зобов'язати державну
службу зайнятості прийняти рішення про
надання йому статусу безробітного без
відповідної перевірки та за наявності
наказу про зняття з обліку особи, яка
шукає роботу.

З урахуванням зазначених обставин та
норм права, рішення судів попередніх
інстанцій підлягають зміні в частині
застосування норм матеріального права
і мотивів відмови в задоволенні позову.
До спірних правовідносин необхідно
застосувати положення Закону № 803-ХІІ,
а не Закон № 5067-VІ, та відмовити в
задоволенні позову не з підстав, що
позивачу неможна надати статус
безробітного у зв'язку з тим, що він
відноситься до самозайнятих осіб, а у
зв'язку з необґрунтованістю позову.

На підставі наведеного, керуючись
статтями 220, 221, 223, 225, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Змінити постанову Вінницького
міського суду м. Вінниця від 17 грудня 2013
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 3 квітня 2014 року в частині
застосування норм матеріального права
та митивів відмови в задоволенні
позову.

До правовідносин щодо відмови у
наданні ОСОБА_4 статусу безробітного та
зобов'язанні Лівобережного центру
зайнятості м. Вінниця, які мали місце у
жовтні 2012 року необхідно застосувати
положення частини першої статті 2
Закону України від 1 березня 1991 року №
803-ХІІ «Про зайнятість населення» (у
редакції Закону України від 23.02.2006 року
№ 3483-ІV), а не Закон України від 5 липня
2012 року № 5067-VІ «Про зайнятість
населення», та відмовити в задоволенні
позову за необґрунтованості.

В решті рішення судів попередніх
інстанцій залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, оскарженню не
підлягає, проте може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строки та в порядку, встановленими
статтями 237, 238, 239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді:
М.М. Олексієнко

В.І. Бутенко

Т.Ф. Весельська