Справа № 21-442а14
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м.
Київ

Колегія суддів Судової палати в
адміністративних справах Верховного
Суду України у складі:

головуючогоКривенка
В.В.,суддів:Гриціва М.І., Гусака М.Б.,
Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка
В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б.,
Самсіна І.Л., Терлецького О.О.,
-розглянувши в порядку письмового
провадження справу за позовом
Ніжинського міськрайонного центру
зайнятості - робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття (далі - Центр
зайнятості) до Державної фінансової
інспекції в Чернігівській області
(далі - Інспекція) про визнання
протиправними та скасування пунктів
вимоги,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року Центр зайнятості
звернувся до суду з позовом, у якому
просив визнати протиправними та
скасувати пункти 2, 3 вимоги Інспекції
від 1 лютого 2012 року № 01-18-/0178.

Позов мотивовано тим, що відповідач
безпідставно дійшов висновків про
придбання товарно-матеріальних
цінностей за цінами, що перевищують
середню ринкову вартість цих товарів.

Чернігівський окружний
адміністративний суд постановою від 12
березня 2012 року у задоволенні позовних
вимог відмовив.

Київський апеляційний
адміністративний суд постановою від 25
жовтня 2014 року постанову суду першої
інстанції скасував у частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання протиправним та скасування
пункту 2 вимоги та ухвалив у цій частині
нове судове рішення - про задоволення
позову: визнав протиправним та
скасував пункт 2 вимог, в іншій частині
постанову суду першої інстанції
залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України
ухвалою від 4 червня 2014 року залишив у
силі рішення суду апеляційної
інстанції, яким постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 12 березня
2012 року в частині відмови в задоволенні
позовних вимог про визнання
протиправним та скасування пункту 2
вимог у частині заподіяння
матеріальної шкоди та відшкодування
збитків на суму 5275 грн скасовано, в
іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін. У
нескасованій частині рішення суду
першої інстанції останній дійшов
висновку, із яким погодився і суд
касаційної інстанції, що статтею 225
Господарського кодексу України (далі -
ГК) визначено, що до складу збитків
відносяться не лише вартість
втраченого, пошкодженого або знищеного
майна, додаткові витрати, неодержаний
прибуток, а й матеріальна компенсація
моральної шкоди.

Суд касаційної інстанції також
зазначив, що Центр зайнятості на
порушення принципу ефективності при
формуванні бюджету фонду, визначеного
Методикою формування бюджету Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, затвердженої
наказом Державного центру зайнятості
Міністерства праці та соціальної
політики України від 4 жовтня 2007 року №
75, придбав товарно-матеріальні
цінності за цінами значно вищими від
середньо ринкових, що призвело до
значного підвищення видатків та
порушення вимог частини першої статті 3
Закону України від 16 липня 1999 року №
996-ХIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» (далі -
Закон № 996-ХIV).

Не погоджуючись із ухвалою касаційного
суду, Центр зайнятості та Інспекція
звернулись із заявами про її перегляд
Верховним Судом України з підстави
неоднакового застосування Вищим
адміністративним судом України
положень Закону № 996-ХIV та Положення
про Державну фінансову інспекцію
України, затвердженого Указом
Президента України від 23 квітня 2011 року
№ 499/2011 (далі - Положення;
Держфінінспекція відповідно).

На обґрунтування заяв заявники додали
копії ухвал Вищого адміністративного
суду України від 7 лютого, 26 березня, 4, 11
квітня, 5 червня, 14 листопада 2013 року та
19 березня 2014 року (справи №№ К/9991/54863/12,
К/800/8433/13, К/800/8757/13, К/9991/63704/12, К/9991/66064/12,
К/9991/29030/12, К/9991/62407/12 відповідно), які, на
їх думку, підтверджують неоднакове
застосування касаційним судом одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах.

У рішеннях, доданих на підтвердження
неоднакового, на думку заявників,
правозастосування, суд касаційної
інстанції зазначив, зокрема, що при
визначенні розміру збитків відповідач
не взяв до уваги норми чинного
цивільного та господарського
законодавства щодо понять «збитки
(шкода)» та «відповідальності за
завдання шкоди (збитків)», а також не
врахував, що Положення не містить
методики визначення розміру таких
збитків.

Також зазначили, що відповідно до
статті 255 ГК, до складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включається, зокрема,
вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства. Аналогічне за
змістом визначення матеріальної шкоди
та втрати активів міститься в пункті 1.3
Порядку. Отже, придбання за державні
кошти товарно-матеріальних цінностей
за завищеними цінами є втратою
державних фінансових ресурсів,
необоротних та інших активів, що
відповідно до Закону № 2939-XII дає право
Інспекції вимагати відшкодування
завданих збитків.

Верховний Суд України вирішував
питання про усунення розбіжностей
наведених норм права та у рішенні від 15
квітня 2014 року (справа № 21-40а14) зазначив
таке.

Згідно з Положенням Держфінінспекція є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра фінансів
України, входить до системи органів
виконавчої влади і забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
державного фінансового контролю.

Держфінінспекція відповідно до
покладених на неї завдань вживає в
установленому порядку заходів до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства та притягнення
до відповідальність винних осіб, а
саме: вимагає від керівників та інших
підконтрольних установ усунення
виявлених порушень законодавства;
звертається до суду в інтересах
держави, якщо підконтрольною установою
не забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів <…>
(підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення
Держфінінспекція для виконання
покладених на неї завдань має право в
установленому порядку, зокрема,
пред'являти керівникам та іншим особам
підприємств, установ та організацій, що
контролюються, обов'язкові до
виконання вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства; при
виявленні збитків, завданих державі чи
об'єкту контролю, визначати їх розмір
згідно з методикою, затвердженою
Кабінетом Міністрів України.

Положенням також установлено, що у разі
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів
Держфінінспекція має право звернутися
до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з
положеннями пункту 7 статті 10 Закону №
2939-ХІІ, згідно з якими державній
контрольно-ревізійній службі надано
право пред'являти керівникам та іншим
службовим особам підконтрольних
установ, що ревізуються, вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів, вилучати в судовому порядку
до бюджету виявлені ревізіями
приховані і занижені валютні та інші
платежі, ставити перед відповідними
органами питання про припинення
бюджетного фінансування і
кредитування, якщо отримані
підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що органу державного
фінансового контролю надано
можливість здійснювати контроль за
використанням коштів державного і
місцевого бюджету та у разі виявлення
порушень законодавства пред'являти
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір згідно з
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України, та звернутися до
суду в інтересах держави, якщо
підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового
контролю спрямована на корегування
роботи підконтрольної організації та
приведення її у відповідність із
вимогами законодавства і у цій частині
вона є обов'язковою до виконання. Що
стосується відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, то про їх наявність може бути
зазначено у вимозі, але вони не можуть
бути примусово стягнуті шляхом вимоги.
Такі збитки відшкодовуються у
добровільному порядку або шляхом
звернення до суду з відповідним
позовом.

На підставі наведеного колегія суддів
Судової палати в адміністративних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку про наявність в органу
державного фінансового контролю права
заявляти вимогу про усунення порушень,
виявлених у ході перевірки
підконтрольних установ, яка
обов'язкова до виконання лише в частині
усунення допущених порушень
законодавства і за допомогою якої
неможливо примусово стягнути виявлені
в ході перевірки збитки.

У порядку адміністративного
судочинства може бути оскаржене лише
таке рішення, яке породжує
безпосередньо права чи обов'язки для
позивача.

У справі, яка розглядається, Інспекція
пред'явила вимогу від 1 лютого 2012 року №
01-18/0178 про усунення порушень, виявлених
під час ревізії Центру зайнятості.

При цьому оскаржувана вимога
Інспекції вказує на виявлені збитки та
їхній розмір.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у
судовому порядку за позовом органу
державного фінансового контролю,
правильність їх обчислення перевіряє
суд, який розглядає цей позов, а не
позов підконтрольної установи про
визнання вимоги протиправною.

Таким чином, висновок касаційного суду
у справі, що розглядається, не
ґрунтується на правильному
застосуванні норм матеріального права,
а тому ухвала Вищого адміністративного
суду України від 4 червня 2014 року
підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий касаційний
розгляд.

Керуючись статтями 241-243 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Судової палати
в адміністративних справах Верховного
Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяви Ніжинського міськрайонного
центру зайнятості - робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття та Державної
фінансової інспекції в Чернігівській
області задовольнити.

Ухвалу Вищого адміністративного суду
України від 4 червня 2014 року скасувати,
справу направити на новий касаційний
розгляд.

Постанова є остаточною і оскарженню не
підлягає, крім випадку, встановленого
пунктом 2 частини першої статті 237
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
В.В. Кривенко
М.І. ГрицівМ.Б. Гусак
О.А. КороткихО.В. Кривенда
В.Л. МаринченкоП.В. Панталієнко
О.Б. Прокопенко
І.Л. Самсін
О.О. Терлецький