Справа № 804/11019/14
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСтепаненко В.В. при
секретаріНовченко Є.Ю. за участю:
представника позивача представника
відповідача Бершадської Т.А. Мадалиць
В.В. розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Завод
металевих конструкцій» до
Криворізької центральної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Завод металевих
конструкцій» звернулось до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з позовом до
Криворізької центральної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкового
В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що висновки акту про
нікчемність операцій з купівлі та
використання у власному виробництві
металевого листа ТОВ «Альтаір Альфа
Плюс» є помилковими та обґрунтованими
лише припущеннями робітників
контролюючого органу, у зв'язку з чим
податкове повідомлення-рішення від
з підстав, викладених у позовній заяві
У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити у повному
Відповідач позов не визнав, надав до
суду письмові заперечення, зазначивши,
що оскаржуване податкове
повідомлення-рішення винесено
правомірно, в межах повноважень та на
підставі законодавства України. У
судовому засіданні представник
відповідача підтримав доводи,
викладені у запереченнях на позов, та
просив відмовити у задоволенні
Заслухавши пояснення сторін,
розглянувши наявні документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
Посадовою особою Криворізької
центральної об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку товариства з обмеженою
відповідальністю «Завод металевих
дотримання вимог податкового
законодавства України під час
здійснення взаємовідносин з TOB
за травень 2012 року.
За результатами перевірки складено акт
№1542/220/33265372 від 01.06.2013 року, у висновках
якого встановлено, що позивачем
допущено порушення п.44.1 ст.44, п.198.6 п.198.2
ст.198; п.185.1 ст.185, п.193.1 ст.193, п.201.1 ст.201
Податкового Кодексу України; п.1, п.2 ст.9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», п.п.2.1, 2.2, 2.4, п.2.15, п.2.16
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року №88, в результаті
чого підприємством занижено податок на
додану вартість у сумі 8943,00 грн.
На підставі висновків даного акту
перевірки податковим органом винесено
від 21.06.2013 року, яким збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість із
вироблених в Україні товарів (робіт,
послуг) на суму 13 414,50 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
При цьому датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
відповідно до пункту 198.2 статті 198
Податкового кодексу України
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена підпунктом 1.2
пункту 1, підпунктом 2.1 пункту 2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.95
року за №168/704. Так, первинні документи -
це документи, створені у письмовій або
електронній формі, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
У відповідності до частини 2 статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік в Україні» первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Згідно абзацу першого пункту 2.4 глави 2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку від 24.05.1995 року
№ 88 первинні документи повинні мати
такі обов'язкові реквізити:
найменування підприємства, установи,
від імені яких складений документ,
назва документа (форми), дата і місце
складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб,відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.
Судом встановлено, що товариство з
обмеженою відповідальністю «Завод
металевих конструкцій» мало
взаємовідносини з TOB «Альтаір Альфа
Плюс». Так, загальна суму придбаного
товару у ТОВ «Альтаір Альфа Плюс»
становить 52 031,29 грн., оплата за
придбаний товар здійснена в розмірі 53
657,53 грн., дебіторська заборгованість
ТОВ «Альтаір Альфа Плюс» перед
позивачем станом на 17.05.2013 року
становила 1626,24 грн.
В акті перевірки податковим органом
зазначено, що до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.
На виконання статті 208 Цивільного
кодексу України правочин позивача з
ТОВ «Альтаір Альфа Плюс» належило
вчиняти у письмовій формі.
Проте суд не погоджується з викладеною
позицією податкового органу з огляду
Статтею 205 Цивільного кодексу України
закріплено, що правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі. Сторони
мають право обирати форму правочину,
якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
Відповідно до статті 206 Цивільного
кодексу України усно можуть вчинятися
правочини, які повністю виконуються
сторонами у момент їх вчинення, за
винятком правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
Згідно положень статті 208 Цивільного
кодексу України у письмовій формі
належить вчиняти: правочини між
З аналізу наведених норм вбачається, що
Цивільним кодексом України не
заборонено вчиняти правочини між
юридичними особами в усній формі, якщо
правочин повністю виконується у момент
його вчинення, окрім правочинів, для
яких недодержання письмової форми має
наслідком їх недійсність.
При цьому у частині першій статті 181
Господарського кодексу України
передбачено, що господарський договір
за загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами. Допускається укладення
господарських договорів у спрощений
спосіб, тобто шляхом обміну листами,
факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.
У судовому засіданні представник
позивача пояснив, що під час здійснення
замовлення товару позивач звернувся до
пошуку за допомогою мережі Інтернет.
Керівники обох підприємств у
телефонній розмові домовилися щодо
кількості та ціни поставки, а також про
доставку продавцем власним
транспортом листа металевого від
металобази до цехів позивача, при цьому
вартість перевезення є частиною
На підтвердження домовленостей та
згоди на придбання листа металевого
09Г2С у кількості 6,5 т. позивачем було
направлено засобом факсимільного
зв'язку лист-замовлення вих.№23/05/2012 від
Відповідно до банківської виписки
товариством з обмеженою
відповідальністю «Завод металевих
конструкцій» 15.05.2012 року зроблено
передоплату за всю замовлену вагу у
кількості 53 657,53 грн. Згідно
приймального акту лист металевий
отримано 17.05.2012 року з усіма
супровідними документами, а саме: з
рахунком-фактурою №СФ-0004430 від 11.05.2012
року, видатковою накладною №РН-0001343 від
17.05.2012 року та податковою накладною №49
від 15.05.2012 року, що були оформлені
відповідно до вимог чинного
Товар придбаний у ТОВ «Альтаір Альфа
Плюс» був використаний для
виготовлення металоконструкцій в
повному обсязі, що підтверджується
матеріалами справи.
Суд зазначає, що в даному випадку
відсутність окремого договору не є
доказом відсутності правовідносин.
Чинне законодавство дозволяє обмін
листами-заявками на придбання товару, а
видаткові накладні, рахунки, тощо
вважаються простою письмовою формою
укладання договорів між юридичними
особами. Таким чином, зважаючи на
незначну кількість разового придбання
товару, у позивача не було необхідності
укладати окрему угоду щодо придбання
металевого листа у даного продавця.
Щодо твердження податкового органу про
відсутність у позивача
товарно-транспортних накладних в
результаті господарських операцій з
ТОВ «Альтаір Альфа Плюс» суд зазначає,
що відповідно до розділу 1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
Наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997 року,
товарно-транспортна документація -
комплект юридичних документів, на
підставі яких здійснюють облік,
приймання, передавання, перевезення,
здавання вантажу та взаємні розрахунки
між учасниками транспортного процесу;
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
Разом з тим, вказані правила перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні не встановлюють правил
податкового обліку валових витрат
платників податку, а лише встановлюють
права, обов'язки та відповідальність
власників автомобільного транспорту
(перевізників). При цьому документи,
обумовлені вказаними правилами,
зокрема, товарно-транспортна накладна
та подорожній лист, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
Суд також критично оцінює посилання
відповідача на відсутність
сертифікатів якості та походження, що
на думку контролюючого органу,
свідчить про відсутність товарної
наповненості правочину.
Наявність чи відсутність сертифікатів
виробника на металопродукцію не є
фактом, що підтверджує чи спростовує
факт переміщення товарів митною
територією України, сам по собі цей
документ не є первинним бухгалтерським
документом, оскільки він не відображає
змісту конкретної господарської
операції, тому не підлягає зберіганню
за правилами зберігання первинних
бухгалтерських документів, а його
відсутність не може бути доказом
безтоварності операції.
Зі змісту акту перевірки підприємства
позивача №1542/220/33265372 від 01.06.2013 року
вбачається, що висновок відповідача
про нікчемність операцій з ТОВ
«Альтаір Альфа Плюс» ґрунтується на
підставі акту ДПІ у Деснянському
районі м. Києва ДПС №221/22-50/37675706 від
01.01.2013 року «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Альтаір Альфа Плюс» щодо
підтвердження господарських відносин
з платниками податків за період 01.01.2012
року по 30.11.2012 року.
Суд зазначає, що з урахуванням статті 61
Конституції України передбачено
індивідуальний характер
відповідальності, яка
розповсюджується в тому числі і у
вигляді персональної відповідальності
кожного платника за ведення
Згідно пункту 36.1 статті 36 Податкового
кодексу України податковим обов'язком
визнається обов'язок платника податку
обчислити, задекларувати та/або
сплатити суму податку та збору в
порядку і строки, визначені цим
Кодексом, законами з питань митної
справи.
Пунктом 36.5 даної статті встановлено, що
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання податкового
обов'язку несе платник податків, крім
ви падків, визначених цим Кодексом або
законами з питань митної справи.
Якщо податковим органом встановлено
нена лежне виконання контрагентом
позивача своїх податкових обов'язків,
відповідальність за їх невиконання або
неналежне виконання повинно нести саме
це підприємство. При цьому у акті про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання лише
засвідчується факт неможливості її
проведення без встановлення висновків
стосовно документального
підтвердження господарських відносин
з платником податків та зборів,
підтвердження відносин, виду, обсягу і
якості операцій та розрахунків, що
здійснювалися між ними, з'ясування їх
реальності та повноти відображення в
обліку платника податків, оскільки у
розпорядженні податкового органу були
відсутні первинні документи.
Отже, посилання податкового органу на
акт контрагента позивача як на
підставу, що позивачем здійснювались
господарські операції з метою
отримання податкової вигоди, не може
вважатись обґрунтованим.
Судом також не приймається до уваги
твердження відповідача щодо
нереальності господарських операцій
позивача із посиланням на те, що у TOB
«Альтаір Альфа Плюс» відсутні основні
фонди, виробничі активи, трудові
ресурси, що свідчить про відсутність
господарської діяльності.
Наведені доводи податкового органу
суперечать діючому законодавству,
оскільки для проведення операцій
купівлі-продажу або поставки товарів
(послуг) наявність власних
транспортних засобів, складських
приміщень не є обов'язковим, ці активи
можуть орендуватися, можуть
поставлятися транспортом
постачальника на склад кінцевого
покупця, а функція посередника
полягатиме у пошуку товару, покупця,
укладенні угод та організації
проведення операцій купівлі-продажу, у
такому випадку відсутня необхідність
винаймати і технічний персонал.
При цьому судом встановлено, що на
момент укладення угоди та вчинення
господарських операцій контрагент
позивача ТОВ «Альтаір Альфа Плюс» був
зареєстрований як юридична особа та як
платник податку на додану вартість,
відтак перепон з приводу укладення, а
також виконання будь-яких
господарських договорів з ним, а надалі
і включення до податкового кредиту
витрат по сплаті податку за таким
договором у позивача не було.
Як вбачається з матеріалів справи,
позивач надав усі підтверджуючі
документи, що засвідчують факт
виконання правочину. З огляду на
викладене, суд дійшов висновку, що
позивачем не було занижено суму
податку на додану вартість по
господарським операціям з ТОВ «Альтаір
Альфа Плюс» у розмірі 8943,00 грн.
Частиною першою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
закріплено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Таким чином, із заявлених позовних
вимог, системного аналізу положень
чинного законодавства України та
матеріалів справи, суд дійшов висновку,
що викладені в позовній заяві доводи
позивача підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд керується вимогами
частини 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, згідно з якими, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов товариства з
обмеженою відповідальністю «Завод
металевих конструкцій» до
Криворізької центральної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити у
повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Криворізької центральної об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області № від
21.06.2013 року.

Присудити з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Завод металевих
конструкцій» судові витрати у розмірі
1827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять
сім гривень нуль копійок).

Постанова суду набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в порядку та у
строки, встановлені статтею 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складено 15
грудня 2014 року.

Суддя В.В. Степаненко