Справа № К/9991/13173/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/13173/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом ОСОБА_4 до
Микитівського управління праці та
соціального захисту населення
Горлівської міської ради Донецької
області про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити певні дії, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Микитівського районного суду м.
Горлівки від 26 лютого 2009 року та ухвалу
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26 травня 2009
року,-

у с т а н о в и л а :

У січні 2009 року ОСОБА_5 звернулась з
позовом до Микитівського управління
праці та соціального захисту населення
Горлівської міської ради Донецької
області (далі УПСЗН) про визнання дій
протиправними та зобов'язання
відповідача перерахувати і виплатити
їй допомогу при народженні дитини та
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку у
розмірах, передбачених статтями 12, 15
Закону України від 21 листопада 1992 року
№ 2811-ХІІ «Про державну допомогу сім'ям
з дітьми» (далі Закон № 2811-ХІІ) та
статтею 43 Закону України від 18 січня 2001
року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням» (далі Закон № 2240-ІІІ), за
період з 1 жовтня 2007 року по 31 грудня 2008
року.

Посилаючись на те, що здійснення
відповідачем вищевказаних виплат у
спірний період, у меншому розмірі, ніж
це передбачено Законами №
2811-ХІІ та № 2240-ІІІ порушує її права,
просила про задоволення позову.

Постановою Микитівського районного
суду м. Горлівки від 26 лютого 2009 року,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 26 травня 2009 року, у задоволенні
позову відмовлено в повному обсязі.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними рішення скасувати та задовольнити
позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відмовляючи в задоволенні позову суди
виходили з того, що відповідач діяв
правомірно, здійснюючи виплату
допомоги при народженні дитини згідно
вимог статті 56 Закону України від 19
грудня 2006 року № 489-V «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»
(далі Закон № 489-V), а підстав для
нарахування і виплати позивачу, у
спірний період, допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку за правилами статті 43 Закону №
2240-ІІІ не було, оскільки його норми до
спірних правовідносин застосуванню не
підлягають.

Проте до такого висновку суд частково
дійшов без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, в порушення норм
матеріального і процесуального права з
таких підстав.

Як встановлено судами та
підтверджується матеріалами справи,
позивачу призначено допомогу при
народженні дитини в розмірі 3400 грн.
одноразово, та по 425 грн. щомісячно
згідно з вимогами статті 56 Закону № 489-V.

Відповідно до статті 41 Закону № 2240-III (в
редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин) допомога при
народженні дитини надається у сумі,
кратній 22,6 розміру прожиткового
мінімуму для дітей віком до 6 років,
встановленого на день народження
дитини. Виплата допомоги здійснюється
одноразово у дев'ятикратному розмірі
прожиткового мінімуму при народженні
дитини, решта - протягом наступних 12
місяців у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 7 статті 71 Закону № 489-V дію
статті 41 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» зупинено на 2007 рік.

Згідно з положеннями абзаців 1 та 2
частини 2 статті 56 Закону України «Про
державний бюджет України на 2007 рік»
допомога при народженні дитини
відповідно до Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» та
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» здійснюється за рахунок
коштів відповідної субвенції з
державного бюджету місцевим бюджетам у
розмірі 8500 гривень. Виплата допомоги
здійснюється одноразово при
народженні дитини в сумі 3400 гривень,
решта - протягом наступних 12 місяців
рівними частинами у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007
визнано таким, що не відповідає
Конституції України, зокрема, пункт 7
статті 71 «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» щодо зупинення дії статті 41
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» на 2007 рік, проте положення
абзацу другого частини другої статті 56
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2007 рік», якою встановлено
розміри виплат при народженні дитини,
неконституційними не визнавались.

Враховуючи викладене, відповідач
правомірно нарахував позивачу
допомогу при народженні дитини в
розмірі, встановленому абзацом
2 частини 2 статті 56 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік».

За таких обставин, правових підстав для
здійснення цієї виплати у 2008 році в
іншому розмірі не було, а висновки
судів про відмову у задоволенні позову,
в цій частині, ґрунтується на
правильному застосуванні норм
матеріального права.

Правильними є також висновки судів про
відмову у задоволенні позову, за період
з 1 жовтня 2007 року по 12 січня 2008 року, на
підставі статей 99, 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оскільки позивач звернулась
до суду лише 12 січня 2009 року, при цьому,
у своєму клопотанні про поновлення
пропущеного строку звернення до суду,
не зазначила доводів та обставин, які б
свідчили про поважність причин його
пропуску.

Враховуючи викладене, оскаржувані
судові рішення, в цій частині, ухвалені
відповідно до норм матеріального та
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують а тому підстав для
скасування цієї частини судових рішень
колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не може
погодитись з висновками судів щодо
відмови у задоволенні позовних вимог
про перерахунок та виплату допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, у період з 22 травня по
31 грудня 2008 року, з огляду на наступне.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального
права у мотивувальній частині рішення
суд зобов'язаний навести дані про
встановлені обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну
оцінку та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових
вимог. Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти матеріального
права (назва, стаття, її частина, абзац,
пункт, підпункт закону), у відповідних
випадках - на норми Конституції
України, на підставі яких визначено
права та обов'язки сторін у спірних
правовідносинах, а в разі необхідності
мають бути посилання на Конвенцію та
рішення Європейського суду з прав
людини які згідно із Законом України
від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» є джерелом права та підлягають
застосуванню в даній справі.

В порушення цих норм права суди не
врахували такі обставини.

Так, до 1 січня 2008 року відносини щодо
виплати допомоги по догляду за дитиною
регулювалися Законом № 2811-ХІІ, дія
якого поширювалася на осіб, не
застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування (стаття 13) та
Законом № 2240-III, який поширював свою дію
на застрахованих у зазначеній системі
осіб.

Розмір допомоги також визначався цими
законами. Зокрема, статтею 43 Закону №
2240-III було передбачено, що допомога по
догляду за дитиною надається
застрахованій особі у розмірі, що
встановлюється правлінням Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, але не менше
розміру прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Пунктом 25 розділу ІІ Закону України від
14 грудня 2007 року № 107-VI «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» (далі -
Закон № 107-VI) низку положень Закону №
2240-III, у тому числі й статтю 43, було
виключено. Водночас пунктом 23
зазначеного розділу Закону № 107-VI
положення статті 13 Закону № 2811-ХІІ щодо
поширення його дії лише на осіб, не
застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, виключено,
статтю ж 15 цього Закону викладено у
редакції, відповідно до якої допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі, що
дорівнює різниці між прожитковим
мінімумом, встановленим для
працездатних осіб, та середньомісячним
сукупним доходом сім'ї в розрахунку на
одну особу за попередні шість місяців,
але не менше 130 гривень.

Конституційний Суд України Рішенням
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 у
зв'язку з порушенням порядку прийняття
змін та внесення доповнень до чинних
законів визнав неконституційним пункт
25 розділу II Закону № 107-VI щодо зміни
визначеного Законом № 2240-III правового
регулювання відносин, пов'язаних із
правом осіб, застрахованих в системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, на
матеріальне забезпеченням у разі
народження дитини та необхідності
догляду за нею.

У зазначеному Рішенні Конституційний
Суд України вказав на те, що
застосований законодавцем у даному
випадку порядок прийняття змін та
внесення доповнень до чинних законів
створює протиріччя у законодавстві, і
як наслідок - скасування та обмеження
прав і свобод людини і громадянина.

Отже, з часу проголошення
Конституційним Судом України Рішення
№ 10-рп/2008 відновлювали свою дію
вищезазначені положення Закону №
2240-III, зокрема й статті 42-44 цього Закону,
щодо виплати допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку особі, яка застрахована у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування. При цьому
пункт 23 щодо внесення змін до Закону №
2811-ХІІ неконституційним не визнавався.

Таким чином, у період із 22 травня по 31
грудня 2008 року існувало дві
законодавчі норми щодо виплати
допомоги по догляду за дитиною, а саме:
стаття 43 Закону № 2240-III, яка
врегульовувала питання щодо виплати
допомоги особам, які застраховані в
системі загальнообов'язкового
державного соціального страхування, і
стаття 15 Закону № 2811-ХІІ у редакції
Закону № 107-VI, яка поширювала свою дію
на осіб (один з батьків дитини,
усиновлювач, опікун, баба, дід або
інший родич), які фактично здійснюють
догляд за дитиною, незалежно від того,
чи застраховані вони у зазначеній
системі страхування (стаття 13 Закону №
2811-ХІІ).

Однак, у справі, що розглядається, суди
не з'ясували всіх обставин справи та не
встановили чи виник даний спір з
приводу виплати допомоги особі, яка
застрахована у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, або ж щодо
здійснення таких виплат не
застрахованій особі.

Крім того, суди також залишили поза
увагою те, що на відносини, пов'язані із
виплатою допомоги особі, яка
застрахована у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, у період із
22 травня по 31 грудня 2008 року
поширюються норми спеціального Закону
(яким є Закон № 2240-III), відповідно до
статті 43 якого допомога по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку надається застрахованій особі у
розмірі, що встановлюється правлінням
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом.

Неповне з'ясування судом апеляційної
інстанції дійсних обставин справи, в
частині позовних вимог щодо
перерахунку і виплати допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, в період з 22 травня по
31 грудня 2008 року, неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права, в
цій частині, призвело до ухвалення
рішень, які не відповідають вимогам
статті 159 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо законності і
обґрунтованості.

За таких обставин рішення судів першої
та апеляційної інстанцій, підлягають
частковому скасуванню, а справа
направленню на новий розгляд, оскільки
суд касаційної інстанції не може
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судових рішеннях.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Микитівського районного
суду м. Горлівки від 26 лютого 2009 року та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 26 травня
2009 року, в частині позовних вимог щодо
перерахунку і виплати допомоги по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, в період з 22 травня по
31 грудня 2008 року, скасувати, а справу, в
цій частині, направити на новий розгляд
до суду першої інстанції.

В решті оскаржуване рішення суду
апеляційної інстанції залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало