Справа № 872/17617/13
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2014 рокусправа № 811/2423/13-а
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Сафронової С.В.

суддів:
Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового
засідання: Надточія В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області
на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від 18
вересня 2013 року у справі № 811/2423/13-а за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства
"Науково-виробниче підприємство "Радій"
до Кіровоградської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Кіровоградській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення від 15.07 .13
№,, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство
"Науково - виробниче підприємство
"Радій" звернулось до Кіровоградського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області в якому
просить визнати протиправним та
скасувати податкове повідомлення -
рішення Кіровоградської об'єднаної
державної податкової інспекції №
від 15 липня 2013 року, яким було
донараховано податок на додану
вартість у сумі 2926 грн. та штрафні
санкції у сумі 1463 грн., податкове
повідомлення - рішення № від 15
липня 2013 року, яким було донараховано
податок на прибуток на загальну суму 3073
грн. та штрафні санкції у сумі 1537 грн.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року позов Публічного акціонерного
товариства "Науково-виробниче
підприємство "Радій" задоволено.
Визнано протиправними та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Кіровоградської об'єднаної державної
податкової інспекції головного
управління Міндоходів у
Кіровоградській області від №
від 15 липня 2013 року, яким було
донараховано податок на додану
вартість у сумі 2926,00 грн. та штрафні
санкції у сумі 1463,00 грн., податкове
повідомлення-рішення № від 15
липня 2013 року, яким було донараховано
податок на прибуток на загальну суму
3073,00 грн. та штрафні санкції у сумі 1537,00
грн.

Не погодившись з постановою суду,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати оскаржувану
постанову, в задоволенні позовних
вимог відмовити повністю.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції вважає, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що Публічне
акціонерне товариство
"Науково-виробниче підприємство "Радій"
зареєстроване 19.02.1993 року виконавчим
комітетом Кіровоградської міської
ради (а.с.31).

На підставі наказу №1246 від 19.06.2013 року
посадовою особою Кіровоградської ОДПІ
проведено невиїзну документальну
перевірку позивача, відповідального за
утримання та внесення податків до
бюджету під час виконання договору про
спільну діяльність б/н від 15.02.2001 року з
ТОВ "Гранекс" з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинах з ТОВ "Хімтрейд" та
ТОВ "ЮТ Комплекс" за травень 2012 року.

В акті перевірки податковим органом
зроблені висновки про те, що правочини
між позивачем та його контрагентами
здійснені без мети настання реальних
наслідків. Отже зазначені правочини є
нікчемними і не створюють юридичних
наслідків. Такі правочини по суті
вчинялися з метою заниження об'єкту
оподаткування, несплати податків.

На підставі висновків викладених в
акті перевірки податковим органом
прийнято:

- податкове повідомлення - рішення №
від 15.07.2013 року, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 4389,00 грн.

- податкове повідомлення - рішення №
від 15.07.2013 року, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на прибуток в розмірі 4610,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач правомірно формував
податковий кредит з податку на додану
вартість, а висновки Акта перевірки про
порушення є помилковими.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Досліджуючи спірні правовідносини у
справі, суд першої інстанції встановив,
що висновок відповідача, наведений ним
в акті перевірки, ґрунтується на
встановлених відповідачем фактах, які
в цілому свідчать про безтоварність
господарських операцій, що
здійснювались між позивачем по
договору про спільну діяльність з ТОВ
"Гранекс" та його контрагентами - ТОВ
"Хімтрейд" та ТОВ "ЮТ Комплекс" на
підставі яких були сформовані валові
витрати та податковий кредит з податку
на додану вартість.

Між позивачем по договору про спільну
діяльність з ТОВ "Гранекс" та його
контрагентами - ТОВ "Хімтрейд" та ТОВ "ЮТ
Комплекс" на підставі яких були
сформовані валові витрати та
податковий кредит з податку на додану
вартість встановлено господарські
правовідносини.

Для підтвердження реальності
господарських операцій позивачем
надано первинні документи, які були
ретельно досліджені судом першої
інстанції та містяться в матеріалах
справи, а саме: видатковими накладними,
податковими накладними, прибутковими
ордерами, вимогами по складу,
довідками, матеріальними звітами по
незавершеному виробництву, картками
складського обліку матеріалів.

Досліджені документи не мають дефектів
форми, змісту або походження, котрі в
силу ст.. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», а отже є
належними та допустимими доказами
реальності вчинення господарських
операцій за участю ПАТ «НВП «Радій» по
ДСД та ТОВ «Хомтрейд» і ТОВ «ЮТ
Коплекс»

Згідно з п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати,
що враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із: витрат
операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4,
138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту
138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших
витрат, визначених згідно з пунктом 138.5,
підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10,
пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом
140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

При цьому, виходячи з положень пп. 138.1.1.
п. 138.1 ст. 138 Кодексу витрати операційної
діяльності включають, в тому числі,
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Відповідно до пп. 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 ПК
України, витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку, не включаються до
складу витрат.

Зі змісту наведених норм випливає, що
витрати підприємства можна віднести до
складу валових лише у разі фактичності
відповідних витрат, оскільки сам факт
їх здійснення є визначальною ознакою
формування валових витрат. В свою
чергу, фактичність здійснення витрат
повинна підтверджуватись
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, однак, самі по
собі документи без реального
здійснення операції, за наслідком якої
сформовані витрати підприємства, не
мають юридичної сили та не можуть бути
підставою для формування валових
витрат підприємства.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, зокрема, виникає у
разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу,

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 цього Кодексу
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
обов'язкові реквізити.

Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Органи державної податкової служби за
даними реєстрів виданих та отриманих
податкових накладних, наданих в
електронному вигляді, повідомляють
платника податку про наявність у
такому реєстрі розбіжностей з даними
контрагентів. При цьому платник
податку протягом 10 днів після
отримання такого повідомлення має
право уточнити податкові зобов'язання
без застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.

Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Отже наявність податкових накладних,
складених особою, зареєстрованою
платником податку на додану вартість,
не є єдиною умовою формування
податкового кредиту. При цьому будь-які
документи, складені на підтвердження
факту здійснення окремої
господарської операції, набувають
статусу документа за своїм суттєвим
навантаженням лише у разі фактичності
здійснення господарської операції, з
приводу якої складається відповідний
документ, тобто, зміст господарської
операції превелює над її формою.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
господарські операції позивача по
виконанню договору про спільну
діяльність здійснювалися в межах
звичайної господарської діяльності
підприємств, є реальними, відповідають
дійсному економічному змісту та
підтверджуються необхідними
документами, що є свідченням
добросовісності позивача при
здійсненні вказаних операцій.

Доказів на підтвердження того, що
контрагенти не мали
адміністративно-господарських
можливостей на виконання зобов'язань
по спірним господарським операціям,
відсутність фактичних дій, спрямованих
на виконання взятих зобов'язань, тощо
відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно зі ст.228 ЦК України, правочин,
який порушує публічний порядок, є
нікчемним. Правочин вважається таким,
що порушує публічний порядок, якщо він
був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. При кваліфікації
правочину за статтею 228 ЦК України, має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін.

Саме по собі встановлення факту
недодержання необхідних вимог для
дійсності правочину, передбачених ст.203
Цивільного кодексу України, не є
підставою нікчемності правочину, а є
лише підставою для звернення до суду з
метою визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 208 Господарського
кодексу України якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке,
що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ
від 06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», нікчемними є
правочини, що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами;
право чини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

З наведеного чітко видно, що
відповідач, у разі необхідності, має
право звернутися до суду з метою
визнання нікчемним правочину, а не
самостійно вирішувати дане питання.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України № К-1470/09 від 15.04.2009 року. Також
колегією суддів апеляційної інстанції
взято до уваги лист Державного
комітету України з питань регуляторної
політики та підприємництва № 7319 від
16.09.2011 року, де зазначено, що головною
підставою вважати правочин нікчемним
являється його недійсність,
встановлена законом, а не актами
податкової перевірки. Вказані ж в актах
податкових органів недоліки, допущені
суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.

З вищенаведених законодавчих положень
випливає, що визнання відповідачем
договору недійсним з підстав його
невідповідності закону та
суперечливості інтересам держави і
суспільства є можливим лише в судовому
порядку, а не з суб'єктивної оцінки
відповідача.

З даного приводу, відповідач до суду не
звертався, а вказані правочини
недійсними судом не визнавалися, що
також є свідченням необґрунтованості
позиції відповідача.

За таких обставин суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що судом
першої інстанції було повно
встановлені обставини справи та надана
правильна юридична оцінка
правовідносинам між позивачем та його
контрагентами, у зв'язку з чим підстави
для задоволення апеляційної скарги та
скасування постанови суду в цій
частині відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, 206
КАС України суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Кіровоградської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Кіровоградській області -
залишити без задоволення

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
С.В. Сафронова

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
Д.В. Чепурнов