Справа № 461/5950/14а
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року
№ 876/8410/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Курильця А.Р., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Галицького
районного суду м. Львова від 4 липня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_1 до Галицького відділу
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради про визнання
неправомірними дій та зобов'язання
провести донарахування і виплату
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня за 2014 рік, -

встановив:

02.06.2014 позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд
із адміністративним позовом до
відповідача - Галицького відділу СЗ УСЗ
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради в якому просив
визнати протиправними дії відповідача
та зобов'язати його провести
донарахування і виплату щорічної
разової грошової допомоги до 5 травня
за 2014 рік, як інваліду війни, у розмірі
5350 грн відповідно до ст. 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».
Також позивач просив встановити строк
для подання відповідачем звіту про
виконання судового рішення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
позивач посилався на те, що йому як
інваліду війни ІІ групи, відповідно до
вимог ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» повинна
виплачуватись щорічна разова грошова
допомога до 5 травня у розмірі 8-ми
мінімальних пенсій за віком. Однак у 2014
році така допомога відповідачем йому
була виплачена в розмірі 2250 грн, який є
значно меншим, а ніж той, що визначений
Законом.

Із цією постановою не погодився
позивач та оскаржив її в апеляційному
порядку. Вважає, що така прийнята з
неповним з'ясуванням судом обставин, що
мають значення для справи та з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, а тому просить її
скасувати та прийняти нову постанову.
Апеляційні доводи апелянт наводить ті
ж, що і у поданому ним
адміністративному позові.

Враховуючи те, що усі особи, які беруть
участь у справі в судове засідання не
прибули, хоча належним чином
повідомлені про його дату час та місце,
що підтверджується наявними у справі
розписками, у відповідності до п. 2 ч. 1
ст. 197 КАС України, апеляційний розгляд
цієї справи проведено в порядку
письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи, обговорив підстави і
межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційну скаргу належить
задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_1 є інвалідом війни ІІ групи, що
підтверджується наявною у справі
копією посвідчення № НОМЕР_1 виданим
30.01.2008 Шевченківським відділом
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради (а.с. 3 зворот).

Згідно з цим посвідченням, його
пред'явник має право на пільги
встановлені законодавством України
для ветеранів війни - інвалідів війни.

Відповідно до листа відповідача від
14.05.2014 № 2605/07-2043, у 2014 році позивачу до 5
травня виплачено разову грошову
допомогу, як інваліду війни ІІ групи у
розмірі 2250 грн згідно постанови
Кабінету Міністрів України від 13.04.2014 №
102 (платіжне доручення від 30.04.2014 № 5).

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що у задоволенні позову слід відмовити,
оскільки відповідач під час виплати
позивачу допомоги у розмірі
визначеному постановою Кабінету
Міністрів України від 13.04.2014 № 102 діяв у
відповідності до Конституції та
законів України, так як у Рішенні від
25.01.2013 № 3-рп/2012 Конституційний Суд
України вказав, що повноваження
Кабінету Міністрів України щодо
розробки проекту закону про Державний
бюджет України та забезпечення
виконання відповідного закону
пов'язані з його функціями, в тому числі
щодо реалізації політики у сфері
соціального захисту та інших сферах.
Кабінет Міністрів України регулює
порядок та розміри соціальних виплат
та допомоги, які фінансують за рахунок
коштів Державного бюджету України,
відповідно до Конституції та законів
України.

Однак, суд апеляційної інстанції з
такими висновками суду першої
інстанції не погоджується, з огляду на
таке.

Статтею 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (в редакції
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) визначено, що щорічно до
5 травня інвалідам війни виплачується
разова грошова допомога у розмірах:
інвалідам I групи - десять мінімальних
пенсій за віком; II групи - вісім
мінімальних пенсій за віком; III групи -
сім мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до вимог статті 17
вищевказаного Закону фінансування
витрат, пов'язаних з введенням в дію
цього Закону, здійснюється за рахунок
коштів державного та місцевого
бюджетів.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що Законом України
«Про державний бюджет на 2007 рік» від 19
грудня 2006 року N 489-V дію частини 5 ст. 13
Закону України «Про статус ветеранів,
гарантії їх соціального захисту» від 22
жовтня 1993 року N 3551-XII в частині
визначення розміру виплат щорічної
разової грошової допомоги на 2007 рік
було зупинено.

Однак, вказані зміни визнані
неконституційними Рішенням
Конституційного Суду України від 09.07.2007
№ 6-рп/2007.

Також, Законом України «Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» від 28 грудня 2007 року №
107-VI, частину 5 ст. 13 Закону України «Про
статус ветеранів, гарантії їх
соціального захисту» викладено в новій
редакції, відповідно до якої, щорічно
до 5 травня інвалідам війни
виплачується разова грошова допомога у
розмірах, які визначаються Кабінетом
Міністрів України в межах бюджетних
призначень, встановлених законом про
Державний бюджет України.

Проте, вказані зміни також визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними), згідно з
Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 № 10-рп/2008.

Після прийняття вказаного Рішення
Конституційного Суду України, зміни до
ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» не вносились, а
тому у 2014 році станом на час виплати
позивачу допомоги (30.04.2014) вона діяла в
редакції якою передбачено право
інвалідів війни - ІІ групи на отримання
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня у розмірі вісім мінімальних
пенсій за віком.

Разом з тим, Законами України «Про
Державний бюджет України на 2012 рік» та
«Про Державний бюджет України на 2013
рік» було встановлено, що у 2012-2013 роках
норми і положення ст. 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України та
бюджету Пенсійного фонду України на
2012-2013 роки.

На виконання вказаних Законів про
Державний бюджет України, Кабінетом
Міністрів України у 2012-2013 роках
приймались постанови відповідно від 28
грудня 2011 року № 1381 та від 13.03.2013 № 149.

У 2014 році такі положення були
передбачені тільки після прийняття
змін Законом України «Про внесення
змін до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014
року № 1622-VII, яким Прикінцеві положення
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» доповнено пунктом 6-7
та установлено, що норми і положення
ст.ст. 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» застосовуються у
порядку та розмірах встановлених
Кабінетом Міністрів України, виходячи
з наявних фінансових ресурсів бюджетів
усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду
України та бюджетів інших фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на 2014 рік.

Однак, ці зміни набрали чинності з 03
серпня 2014 року, тобто після проведених
позивачу виплат (30.04.2014), а тому вони не
можуть бути застосовані до спірних
правовідносин, так як не мають
зворотної дії.

У Рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012
Конституційний Суд України вказав на
те, що суди під час вирішення справ про
соціальний захист громадян керуються,
зокрема, принципом законності. Цей
принцип передбачає застосування
судами законів України, а також
нормативно-правових актів відповідних
органів державної влади, виданих на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, в тому числі
нормативно-правових актів Кабінету
Міністрів України, виданих у межах його
компетенції‚ на основі і на виконання
Бюджетного кодексу України, закону про
Державний бюджет України на
відповідний рік та інших законів
України.

Отже, на час виплати позивачу допомоги
до 5 травня за 2014 рік (30.04.2014), ні
положеннями Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік», ні
будь яким іншим законом України, не
було надано повноваження Кабінету
Міністрів України установлювати у 2014
році менший розмір допомоги до 5 травня,
ніж це визначено ч. 5 ст. 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», а
тому виплата такої мала здійснюватись
у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком.

Разом із цим, під час нарахування та
виплати спірної допомоги, слід
виходити з положень ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», згідно
якої мінімальний розмір пенсії за
віком встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом. Чинним законодавством України
розмір мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає. Відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії.

Статтею 7 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2014 рік» прожитковий
мінімум для осіб, які втратили
працездатність встановлено на рівні 949
грн.

Однак, відповідачем всупереч
наведеному, у квітні 2014 виплату спірної
допомоги проведено у розмірі 2250 грн
згідно постанови Кабінету Міністрів
України від 13.04.2014 № 102, який є значно
меншим, а ніж розмір визначений
Законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції
України, виключно законами
визначаються, зокрема, основи
соціального захисту, а ст. 75
Конституції України встановлено, що
єдиним органом законодавчої влади в
Україні є парламент - Верховна Рада.
Конституція не надавала права
парламенту делегувати свої
повноваження іншим державним органам,
а останнім - своїми
нормативно-правовими актами змінювати
положення законів.

Відповідно до частини четвертої статті
9 КАС України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду
України, яке міститься в постанові від
01 листопада 1996 року № 9 (пункт 5)
зазначено, що судам необхідно виходити
з того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону. Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Отже, за конституційними нормами
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що при
здійсненні позивачу нарахування або
перерахунку пенсії застосуванню
підлягають положення ч. 5 ст. 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», а не
постанови Кабінету Міністрів України
від 13.04.2014 № 102, яка істотно звужує обсяг
встановлених законом прав позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про протиправність дій
відповідача щодо нарахування та
виплати позивачу спірної допомоги у
розмірі меншому ніж 8 мінімальних
пенсій за віком, а тому для відновлення
прав позивача першого слід зобов'язати
провести відповідний перерахунок та
виплату.

При цьому, не підлягає задоволенню
позовна вимога позивача про виплату
конкретного розміру допомоги, оскільки
виключні повноваження по нарахуванню
та виплаті оскаржуваної позивачем
допомоги до 5 травня, мають відповідні
органи праці та соціального захисту, а
тому суд не може перебирати на себе
повноваження, які відповідно до закону
покладені на органи праці та
соціального захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Згідно з ч. 2 ст. 160 КАС України, суд може
прийняти постанову, яка б гарантувала
дотримання і захист прав, свобод,
інтересів людини і громадянина, інших
суб'єктів у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку суб'єктів
владних повноважень.

Виходячи з викладеного, суд першої
інстанції з метою належного та повного
захисту прав позивача вважає за
необхідне вийти за межі позовних вимог
визнати протиправними дії відповідача
та зобов'язати його нарахувати та
виплатити позивачу оскаржувану
допомогу.

Щодо вимоги позивача про встановлення
стоку подання відповідачем звіту про
виконання судового рішення, то суд
апеляційної інстанції зазначає, що
рішення суду, які набрали законної сили
є обов'язковими для всіх органів,
підприємств, установ, організацій,
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України (ч. 5 ст. 124 Конституції України,
ст. 14 КАС України). Відповідно до ст. 254
КАС України постанова суду апеляційної
інстанції, яка прийнята у порядку
письмового провадження набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копій особам, які беруть
участь у справі, а тому суд апеляційної
інстанції не вбачає необхідності
реалізації наданого ч. 1 ст. 257 КАС
України права покладення обов'язку
щодо забезпечення виконання рішення та
наданого ч. 1 ст. 267 КАС України права
встановлення судового контролю шляхом
зобов'язання суб'єкта владних
повноважень подати у встановлений
судом строк звіт про виконання
судового рішення.

Враховуючи те, що постанова суду першої
інстанції прийнята з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи та з порушенням норм
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про її скасування з прийняттям нової
постанови про часткове задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254
КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Постанову Галицького районного суду м.
Львова від 4 липня 2014 року у справі №
461/5950/14а (2а/461/363/14) - скасувати та
прийняти нову постанову, якою позов
ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Галицького
відділу соціального захисту
управління соціального захисту
департаменту гуманітарної політики
Львівської міської ради щодо
ненарахування та невиплати ОСОБА_1, як
інваліду війни ІІ групи, щорічної
разової грошової допомоги до 5 травня
за 2014 рік, відповідно до ст. 13 «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» в розмірі 8
(восьми) мінімальних пенсій за віком, з
урахуванням ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Зобов'язати Галицький відділ
соціального захисту управління
соціального захисту департаменту
гуманітарної політики Львівської
міської ради нарахувати та виплатити
ОСОБА_1, як інваліду війни ІІ групи,
щорічну разову грошову допомогу до 5
травня за 2014 рік, відповідно до ст. 13
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» в розмірі 8
(восьми) мінімальних пенсій за віком, з
урахуванням ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та виплачених сум.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На постанову протягом двадцяти днів
після набрання нею законної сили може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
А.Р. Курилець

В.В. Ніколін