Справа № К/9991/28689/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/28689/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Управління
Пенсійного фонду України в
Тисменицькому районі
Івано-Франківської області до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будгаз ЛТД» про
стягнення невідшкодованих витратах на
виплату та доставку пенсії, за
касаційною скаргою Управління
Пенсійного фонду України в
Тисменицькому районі
Івано-Франківської області на
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 14
грудня 2009 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 22 березня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У вересні 2009 року Управління
Пенсійного фонду України в
Тисменицькому районі
Івано-Франківської області (далі УПФ)
звернулося з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будгаз
ЛТД» (далі Товариство), у якому з
урахуванням уточнень просило стягнути
заборгованість з відшкодування
фактичних витрат на виплату та
доставку пенсій, призначених
громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та на
пільгових умовах за Списками № 2 у
період з 1 листопада 2008 року по 25 серпня
2009 року в розмірі 11381,28 грн.

В обґрунтування позову УПФ посилалось
на порушення Товариством вимог пунктів
«а», «б» - «з» статті 13 Закону України
від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про
пенсійне забезпечення» (далі - Закон №
1788-XII), Закону України від 26 червня 1997
року № 400/97-ВР «Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування» (далі -
Закон № 400/97-ВР), Прикінцевих положень
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV
(далі Закон 1058-ІV) та Інструкції «Про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України» (далі
Інструкція), затвердженої Постановою
Правління Пенсійного фонду України від
19 грудня 2003 року №21-1 (усі у редакції,
чинній на час виникнення спірних
відносин), та просило про задоволення
позову.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від 14
грудня 2009 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 22 березня
2011 року позовні вимоги задоволено
частково, стягнуто з Товариства на
користь УПФ 308,8 грн. невідшкодованих
витрат. В решті позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить їх
рішення скасувати та задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про часткове
задоволення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що Товариство
перебуває на обліку УПФ, є платником
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

При цьому, фактично спір сторін
зводиться за своєю суттю до визначення
належного платника цих витрат,
оскільки, як стверджує у своїх доводах
Товариство воно не є правонаступником
по спірним зобов'язанням з виплати
зазначеної суми пенсії.

Задовольняючи частково позовні вимоги
суди попередніх інстанцій виходили з
того, що за правилами пункту 2
Прикінцевих положень Закону № 1058-IV та
відповідно до пункту 1 статті 2 Закону №
400/97-ВР, Товариство зобов'язане
відшкодувати УПФ витрати на виплату та
доставку пенсії, призначеної на
пільгових умовах працівникам згідно з
Законом № 1788-XII. При цьому таке
відшкодування має здійснюватись
згідно положень Інструкції. Також суди
правильно виходили з того, що спірне
відшкодування має бути здійснене лише
за 6 місяців, підтвердженої роботи
громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у Товаристві
з обмеженою відповідальністю «Будгаз
ЛТД». Інша ж частина вимог не підлягає
задоволенню, оскільки Товариство
створене після реорганізації
Орендного підприємства «Будгаз», і
підстав вважати, що воно має
відповідати по спірним зобов'язанням
свого попередника не має.

Проте до такого висновку суди дійшли
без з'ясування дійсних прав та
обов'язків сторін, частково в порушення
норм матеріального і процесуального
права виходячи з наступного.

Так, згідно пункту 6 Інструкції,
відшкодуванню підлягають витрати
Пенсійного фонду на виплату та
доставку пенсій, призначених на
пільгових умовах відповідно до частини
2 Розділу 15 Прикінцевих положень Закону
1058-ІV.

Відповідно до пункту 6.10 Інструкції,
відшкодування сум і фактичних витрат
на виплату та доставку пенсій,
призначених на пільгових умовах,
здійснюється підприємством на рахунки
органу Пенсійного фонду за місцем його
реєстрації.

Якщо пенсія на пільгових умовах
призначена із взаємним зарахуванням
періодів роботи, передбачених
статтями 13, 14 та 55 Закону № 1788-XII, які
дали право на цю пільгову пенсію, то
відшкодування фактичних витрат на
виплату та доставку цих пенсій
здійснюється тими підприємствами, на
яких цей стаж було вироблено у
розмірах, передбачених частиною 2
Прикінцевих положень Закону 1058-ІV.

За змістом пункту 2 Прикінцевих
положень Закону № 1058-IV пенсійне
забезпечення застрахованих осіб, які
працювали або працюють на підземних
роботах, роботах з особливо шкідливими
й важкими умовами праці за списком № 1
та на інших роботах із шкідливими і
важкими умовами праці за списком № 2
виробництв, робіт, професій, посад і
показників, затверджених Кабінетом
Міністрів України, та за результатами
атестації робочих місць, на посадах, що
дають право на призначення пенсії за
віком на пільгових умовах або за
вислугу років, які відповідно до
законодавства, що діяло раніше, мали
право на пенсію на пільгових умовах або
за вислугу років, здійснюється згідно з
окремим законодавчим актом через
професійні та корпоративні фонди. До
запровадження пенсійного забезпечення
через професійні та корпоративні фонди
особам, зазначеним в абзаці першому
цього пункту, пенсії призначаються за
нормами Закону № 1058-IV в разі досягнення
пенсійного віку та наявності трудового
стажу, передбаченого Законом № 1788-XII. У
цьому випадку розміри пенсій
визначаються відповідно до статті 27 та
з урахуванням норм статті 28 Закону №
1058-IV. При цьому зберігається порядок
покриття витрат на виплату і доставку
цих пенсій, що діяв до набрання
чинності Законом № 1058-IV.

На момент набрання чинності
Законом № 1058-IV питання щодо
відшкодування витрат на виплату та
доставку пенсій, призначених
відповідно до пункту «а», «б»-«з»
статті 13 Закону № 1788-XII, було
врегульовано Законом № 400/97-ВР,
відповідно до пунктів 1 та 2 статті 1
якого, відповідач є платником збору на
обов'язкове державне пенсійне
забезпечення.

За змістом абзацу
четвертого пункту 1 статті 2 Закону №
400/97-ВР для платників збору, визначених
пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону,
об'єктом оподаткування є також
фактичні витрати на виплату і доставку
пенсій, призначених відповідно до
пунктів «а», «б»-«з» статті 13 Закону №
1788-XII до досягнення працівниками
пенсійного віку, передбаченого статтею
12 цього Закону.

Абзацом третім пункту 1 статті 4 Закону
№ 400/97-ВР встановлено ставку на
обов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 100 відсотків від
об'єкта оподаткування, визначеного
абзацом четвертим пункту 1 статті 2
цього Закону.

Враховуючи наведені положення чинного
законодавства, правильним є висновок
суду про те, що Товариство є платником
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування і несе відповідальність по
відшкодуванню витрат на виплату і
доставку пенсії за період задоволених
позовних вимог, призначеної відповідно
до вказаних пунктів частини першої
статті 13 Закону № 1788-XII у розумінні як
положень Закону № 1058-IV так і Закону №
400/97-ВР.

При цьому, згідно пункту 6.3 Інструкції у
разі ліквідації або зміни власника
підприємства суми зазначених витрат
Пенсійному фонду вносять
правонаступники.

Як вбачається з матеріалів справи,
Розпорядженням Тисменицької районного
державної адміністрації
Івано-Франсківської області від 24
червня 1994 року № 217 припинено
діяльність Орендного підприємства
«Будгаз» та утворено Товариство з
обмеженою відповідальністю «Будгаз
ЛТД», зобов'язано зареєструвати
установчі документи і видати
відповідне свідоцтво. Тобто фактично
відбулась реорганізація вказаного
товариства.

Суди вказуючи на відсутність доказів
про правонаступництво відповідача за
зобов'язаннями попередника, не надали
належної правової оцінки положенням
статті 37 Цивільного кодексу
Української РСР 1963 року (чинному на час
реорганізації вказаного підприємства).

За приписами цієї Статті юридична
особа припиняється шляхом ліквідації
або реорганізації (злиття, поділу або
приєднання). При злитті і поділі
юридичних осіб майно (права і
обов'язки) переходить до нововиниклих
юридичних осіб. При приєднанні
юридичної особи до іншої юридичної
особи її майно (права і обов'язки)
переходить до останньої. Майно
переходить в день підписання
передаточного балансу, якщо інше не
передбачене законом або постановою про
реорганізацію.

Суди, вирішуючи спір сторін, в
порушення вимог 70, 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
не з'ясували можливість дослідження
належних і допустимих доказів у справі.

При цьому, посилання на
відсутність підтвердження вказаного
правонаступництва в установчих
документах є безпідставним, оскільки
такі визначають організаційно-правову
форму, мету і предмет діяльності, тощо.
В той час як зобов'язання попередника -
орендного підприємства «Будгаз», має
бути визначне у передавальному
балансі, у якому зазначається передача
прав та обов'язків реорганізованого
товариства тому що утворюється, тобто
правонаступнику.

У разі ж часткової реорганізації
та/або ліквідації зазначеного
товариства, суди, для повного захисту
прав, свобод та інтересів сторін, мали
з'ясувати хто саме є правонаступником
по спірним зобов'язанням, і відповідно
визначити суб'єкта сплати спірних
витрат.

Крім цього, суди дали неправильну
правову оцінку довідкам про
підтвердження наявного трудового
стажу для призначення пенсії
громадянам ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що
містяться в матеріалах справи.

Отже неповне з'ясування судами дійсних
обставин справи призвело до ухвалення
судових рішень, які не відповідає
вимогам статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають
скасуванню, а справа згідно правил
статті 227 Кодексу адміністративного
судочинства України, направленню на
новий розгляд, оскільки суд касаційної
інстанції не може встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Тисменицькому районі
Івано-Франківської області
задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
14 грудня 2009 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 22 березня
2011 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало