Справа № 826/11773/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Костенко
Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю представника позивача -
Гутника В.В., представника відповідача -
Макаревича О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 19 вересня 2013 року у справі за
адміністративним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю "Столична
судноплавна компанія" до державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Столична
судноплавна компанія" звернулося до
Окружного адміністративного суду м.
Києва з позовом до державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
28.03.2013 №000202210, № та №.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 19
вересня 2013 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції, як таку, що ухвалена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права та прийняти нову
постанову, якою відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, які прибули в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та дослідивши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ДПІ у Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві була
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка позивача з питань
дотримання податкового законодавства
по взаємовідносинам з ТОВ "ТДК "Трейд"
за березень, травень, червень 2011р., ТОВ
"Сід-Маріне" за липень, серпень 2011р., ПП
"Анта-рес К" за вересень 2011р.

За наслідками проведеної перевірки
відповідачем складено Акт перевірки
від 27.02.2013 №607/22-22-1-36/31628535, в якому
зроблено висновок про порушення
позивачем вимог п. 1.32 ст. 1, п. 5.1, пп. 5.2.1 п.
5.2, абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств", пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138
Податкового кодексу України, в
результаті чого позивачем занижено
податок на прибуток на 207806,45 грн. і
завищено від'ємне значення об'єкта
оподаткування з податку на прибуток на
411710 грн.; пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
"Про податок на додану вартість", п. 198.1,
п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.2 ст. 201
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено ПДВ на 254923
грн.

На підставі встановлених в Акті
перевірки порушень, ДПІ у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві прийняті
податкові повідомлення-рішення від
28.03.2012 №, яким позивачу збільшено
грошове зобов'язання з податку на
прибуток на 207807,45 грн. (у т.ч.: 207806 грн. -
основний платіж, 1 грн. - штраф), №,
яким позивачу збільшено грошове
зобов'язання з ПДВ на 279042,25 грн. (у т.ч.:
254923 грн. - основний платіж, 24119,25 грн. -
штраф), №, яким зменшено суму
від'ємного значення об'єкту
оподаткування податку на прибуток у
розмірі 411710 грн., № про зменшення
розміру від'ємного значення об'єкту
оподаткування податком на додану
вартість у розмірі 5969 грн.

За результатами розгляду скарг
позивача Рішенням Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
03.06.2013 №664/10/12-1-03 податкове
повідомлення-рішення від 28.03.2012 №
відмінено, інші податкові
повідомлення-рішення залишено в силі,
що також підтримано рішенням
Міністерства доходів і зборів України
від 08.07.2013 №6411/6/99-99-10-01-15.

Не погоджуючись з рішеннями
податкового органу №, № та
№ позивач звернувся до суду про
їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є безпідставними
і підлягають скасуванню як
протиправні.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств" господарська діяльність -
будь-яка діяльність особи, направлена
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, у разі, коли безпосередня
участь такої особи в організації такої
діяльності є регулярною, постійною та
суттєвою.

Відтак, обов'язковими ознаками
господарської діяльності у розумінні
вищенаведених норм є: здійснення її
суб'єктами господарювання у сфері
суспільного виробництва;
спрямованість на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг; результати
зазначеної діяльності (продукція,
роботи чи послуги), які мають вартісний
характер і цінове вираження.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
валові витрати виробництва та обігу -
сума будь-яких витрат платника
податків у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат включаються,
зокрема, суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень,
установлених пунктами 5.3-5.7
цієї статті (п.5.2.1 п.5.2 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» чинного на момент
виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п.п.5.3.9 п.5.3 ст. 5 Закону не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Аналогічні вимоги визначено п. 138.2 ст.
138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового
Кодексу України.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім того, відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість» (чинного на момент
виникнення спірних правовідносин)
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду. Якщо у подальшому
такі товари (послуги) починають
використовуватися в операціях, які не є
об'єктом оподаткування згідно зі
статтею 3 цього Закону або звільняються
від оподаткування згідно зі статтею 5
цього Закону, чи основні фонди
переводяться до складу невиробничих
фондів, то з метою оподаткування такі
товари (послуги), основні фонди
вважаються проданими за їх звичайною
ціною у податковому періоді, на який
припадає початок такого використання
або переведення, але не нижче ціни їх
придбання (виготовлення, будівництва,
спорудження).

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 ст. 7 Закону №
168/97-ВР передбачено, що датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Згідно з п.п.7.4.5 п.7.5 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Аналогічні вимоги визначено п.п. 198.3, 198.6
ст.198, п.п. 201.1, 201.4, 201.6, 201.10 ст.201
Податкового кодексу України.

З наведеного вбачається, що умовою для
виникнення у платника податку права на
формування податкового кредиту є
придбання платником податків товарів
(послуг) для використання їх в своїй
господарській діяльності. Підставою
для виникнення такого права є
податкова накладна, виписана
контрагентом платника податків, який
зареєстрований як платник податку на
додану вартість.

Згідно п. 5 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом ДПА України № 165 від 30.05.1997
затвердженим в Міністерстві юстиції
України 23.06.1997 за № 233/2037, визначено один
випадок недійсності податкової
накладної, а отже і неможливості
формування на її підставі податкового
кредиту - якщо вона заповнена особою,
яка не зареєстрована як платник ПДВ.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Колегія суддів зазначає, що із
системного аналізу положень цих норм
законодавства України вбачається, що
податковий кредит є правом платника
податку щодо зменшення податкових
зобов'язань звітного періоду, яке
виникає виключно за наявності
податкових накладних. Закон забороняє
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість, сплачених у
складі ціни придбання товарів (робіт,
послу), якщо ці суми не підтверджені
податковими накладними, та передбачає
відповідальність платника податків за
порушення цих вимог у вигляді
фінансових санкцій.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що
судам належить звертати особливу увагу
на дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
29.07.2011 між позивачем (Покупець) та ТОВ
"Сід-Маріне" (Продавець) укладено
договір купівлі-продажу
товарно-матеріальних цінностей, згідно
з яким Продавець зобов'язується
продати у власність позивачу товар
(запчастини).

Реальність виконання вказаної угоди
підтверджують наступні первинні
документи: видаткова накладна,
податкова накладна, акт
прийому-передачі від 29.07.2011 про
передачу позивачем (Векселедавець) на
користь ТОВ "Сід-Маріне"
(Векселедержатель) одного простого
безвідсоткового векселя на суму 244200
грн., датою погашення якого є 29.07.2016.

Крім того, 25.08.2011 між позивачем
(Покупець) і ТОВ "Сід-Маріне" (Продавець)
також укладено договір №25/11
купівлі-продажу товарно-матеріальних
цінностей.

На підтвердження придбання вказаного
товару позивач до перевірки і до суду
надав: рахунок-фактуру, акт
прийому-передачі майна, податкову
накладну, акт прийому-передачі
позивачем (Векселедавець) на користь
ТОВ "Сід-Маріне" (Векселедержатель)
одного простого безвідсоткового
векселя на суму 342000 грн., датою
погашення якого - 29.08.2016.

Також, згідно з рахунком-фактурою від
24.03.2011 №24/03-1 позивач придбав у ТОВ "ТДК
"Трейд" товари (фарбу, уайт-спирт, валик
та кисть). Придбання товарів
підтверджується наданими до перевірки
та до суду видатковою накладною та
податковою накладною, а також актом
прийому-передачі позивачем
(Векселедавець) на користь ТОВ "ТДК
"Трейд" (Векселедержатель) одного
простого безвідсоткового векселя на
суму 102000 грн., датою погашення якого є
25.03.2018.

Між позивачем (Замовник) і ТОВ "ТДК
"Трейд" (Виконавець) 02.04.2011 укладено
договір підряду №02/04, згідно з яким
Виконавець виконує судноремонтні
роботи по заміні частини обшивки та
набору корпуса (носової частини,
форпика, першого та другого трюмів)
теплоходу "Ока-11".

На підтвердження виконання замовлених
робіт позивач до перевірки та до суду
надав: рахунок-фактуру, акт
здачі-прийняття робіт (виконання
послуг), податкову накладну, акт
прийому-передачі позивачем
(Векселедавець) на користь ТОВ "ТДК
"Трейд" (Векселедержатель) одного
простого безвідсоткового векселя на
суму 102000 грн., датою погашення якого є
26.05.2018.

Крім того, між позивачем (Покупець) і
ТОВ "ТДК "Трейд" (Продавець) укладено
договір купівлі-продажу
товарно-матеріальних цінностей від
30.06.2011 №ССК/795.

На підтвердження придбання товарів
відповідного найменування, кількості
та вартості позивач до перевірки та до
суду надав: видаткову накладну,
податкову накладну, прибутковий ордер,
акт прийому-передачі позивачем
(Векселедавець) на користь ТОВ "ТДК
"Трейд" (Векселедержатель) одного
простого безвідсоткового векселя на
суму 366300 грн., датою погашення якого є
30.06.2016.

Також, згідно з рахунком від 29.08.2011 №000380
позивач замовив у ПП "Антарес К" товар
(кран пожежний та гайки "Богданова")
вартістю 32490 грн. (у т.ч. ПДВ - 5415 грн.).
Придбання вказаного товару позивачем
підтверджується наданими до перевірки
та до суду видатковою накладною,
прибутковим ордером, а також
банківською випискою станом на 23.09.2011.

Всі зазначені вище документи підписані
та скріплені печатками сторін та мають
всі реквізити як того вимагає чинне
законодавство України.

Колегія суддів також зазначає, що
договори, укладені між позивачем та
його контрагентами в судовому порядку
не оспорювалися, недійсним (фіктивним)
не визнавалися, їх зміст не суперечить
вимогам чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції звертає
увагу, що відповідачем не надано, як
того вимагають положення чинного
законодавства України, доказів, які б
свідчили про те, що документи, виписані
на виконання договорів, були
сфальсифікованими, як і не надано
відомостей про звернення до
правоохоронних органів у зв'язку з
виявленими порушеннями складання
завідомо неправдивих документів
звітності.

При цьому, придбані у вказаних
контрагентів товари і роботи (послуги)
були використані позивачем в межах
його господарської діяльності, зокрема
задля ремонту теплоходів та
стоянкового флоту у м. Києві, що
перебувають у власності позивача та
використовуються ним для здійснення
перевезень вантажів у міжнародному
сполученні вантажними теплоходами та
річкових перевезень пасажирів у м.
Києві.

Дані обставини не заперечувалися і не
спростовувалися відповідачем та
підтверджуються наданими позивачем до
суду копіями: наказу від 01.04.2011 №4, норм
витрат фарб на плавзасобах, актів
списання від 30.06.2011 та від 08.08.2011,
свідоцтв про право власності на
пасажирські теплоходи, банківських
виписок по рахунку, прихідних ордерів
від 30.06.2011 №253 та від 26.09.2011 №367, вимог на
відпуск товару від 30.07.2011 №2 та №3, від
30.09.2011 №17, кошторису остаточної ціни
ремонту теплоходу "Данаприс 2", акту
приймання з ремонту, свідоцтв про
придатність до плавання теплоходу
"Данаприс 2".

Колегія суддів вважає безпідставними
посилання апелянта на те, що позивачем
до перевірки не надано
товарно-транспортних накладних з
огляду на наступне.

За наявності документів, які
підтверджують фактичне отримання
позивачем товарів з метою їх
використання у власній господарській
діяльності, ненадання такого документу
як товарно-транспортна накладна, не
може бути підставою для висновків про
відсутність документального
підтвердження реальності здійснення
господарських операцій з придбання
товару, оскільки транспортною
документацією обов'язково мають бути
підтверджені витрати з послуг по
перевезенню вантажів, а не послуги з
придбання товару.

Колегія суддів зазначає, що Правила
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджені
наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997 року, не
встановлюють правил податкового
обліку, а лише встановлюють права,
обов'язки та відповідальність
власників автомобільного транспорту -
перевізників та вантажовідправників і
вантажоодержувачів - замовників. При
цьому, документи обумовлені вказаними
правилами, зокрема,
товарно-транспортна накладна, не є
документами первинного
бухгалтерського обліку, що
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей.

Крім того, як вбачається з
матеріалів справи, відповідач, в
обґрунтування правомірності винесення
ним спірних податкових
повідомлень-рішень, посилається на
акти Бориспілької ОДПІ: від 20.05.2011
№409/7/23-1/37391130 про результати проведення
документальної невиїзної перевірки
ТОВ "ТДК "Трейд" з питань достовірності
визначення показників декларації з ПДВ
за період з лютого по квітень 2011р.; від
11.07.2011 №491/7/23-1/37391130 про результати
проведення документальної невиїзної
перевірки ТОВ "ТДК "Трейд" з питань
достовірності визначення показників
декларації з ПДВ за період квітень,
травень 2011р.; від 07.10.2011 №663/7/23-2-37391130 про
результати проведення докумен-тальної
невиїзної перевірки ТОВ "ТДК "Трейд" з
питань достовірності визначення
показни-ків декларації з ПДВ за період
червень 2011р.; ДПІ у Печерському районі
м. Києва від 29.02.2012 №1080/23-2/37001628 про
немож-ливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "Сід-Маріне" щодо
підтвердження господарських відносин
з платниками податків за червень,
липень, жовтень 2011р.; ДПІ у м. Керчі від
05.03.2012 №14/22-01/35168001 про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки ПП "Антарес К" з питання
достовірності визначення показ-ників
декларацій з ПДВ по взаємовідносинам
із ПП "Зенко", ТОВ "Агрофірма
"Зерно-Агро", ТОВ "Еспекар", ПП
"Електросервіс Бровари", ТОВ ПБО
"Будшляхмаш", ТОВ "Комбудін-вест", ТОВ
"Аста Трейд", ТОВ "Гранд Гамма", ПП
"Протехсервіс-Юг", в яких зазначено про
відсутність в укладених ТОВ "ТДК
"Трейд", ТОВ "Сід-Маріне" та ПП "Антарес К"
правочинів реального спрямування на
отримання правових наслідків, а також
порушення останніми ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 207,
ст. 215 та ст. 228 ЦК.

Однак, колегія суддів вважає
безпідставними посилання відповідача
на висновки вказаних актів, оскільки
вказані обставини не є безумовною
підставою для висновку про порушення
позивачем податкового законодавства,
оскільки податкове законодавство не
ставить в залежність податковий облік
(стан) певного платника податку від
інших осіб, від знаходження його за
юридичною адресою, фактичної сплати
контрагентом податку до бюджету, від
його господарських та виробничих
можливостей. Питання віднесення певних
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту поширюється
виключно на окремо взятого платника та
не залежить від розрахунків з бюджетом
третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що судова практика вирішення
податкових спорів виходить з
презумпції добросовісності платників
та інших учасників правовідносин у
сфері економіки. У зв'язку з цим
презюмується, що дії платника,
результатом яких є отримання
податкової вигоди, вважаються
економічно виправданими, а відомості,
що містяться у податковій та
бухгалтерській звітності платника, -
достовірні. Подання платником до
контролюючого органу усіх належним
чином оформлених первинних документів,
передбачених податковим
законодавством, з метою отримання
податкової вигоди є підставою для її
отримання, якщо податковий орган не
доведе неправдивість, недостовірність
або суперечливість відомостей, що
містяться у таких документах. Доводи ж
податкового органу про отримання
платником необґрунтованої податкової
вигоди мають ґрунтуватись на
сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
включення сплаченого податку на додану
вартість до податкового кредиту. Разом
з тим, у справі, що переглядається,
податковим органом не доведено
існування таких обставин.

Враховуючи, що юридична
відповідальність має індивідуальний
характер, позивач не може нести
відповідальність за можливі
протиправні дії інших юридичних осіб.
Крім того, порушення контрагентом
позивача вимог законодавства про
порядок здійснення господарської
діяльності не може бути підставою для
висновку щодо безтоварності
відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності
контрагентами не може мати наслідків
для позивача, оскільки законодавством
не передбачений обов'язок суб'єкта
підприємницької діяльності бути
обізнаним із особливостями
господарювання контрагента. Відомості,
що є обов'язковими для перевірки
підприємством стосовно свого
контрагента, це включення його до
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, а
також наявність свідоцтва про
реєстрацію платника податку на додану
вартість на час здійснення
господарських операцій. На період
господарських взаємовідносин між
позивачем та ТОВ "ТДК "Трейд", ТОВ
"Сід-Маріне", ПП "Антарес К" останні були
зареєстровані в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також платниками
податку на додану вартість, установчі
та реєстраційні документи не
визнавались недійсними.

Крім того, неприпустимість притягнення
до відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини чітко
визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява №3991/03) Європейський
Суд з прав людини у своєму рішенні від 22
січня 2009 року зазначив, що платник
податку не повинен нести наслідків
невиконання контрагентом свої
зобов'язання зі сплати податку.

Що стосується доводів відповідача про
нікчемність спірних договорів, слід
врахувати, що головною підставою
вважати правочин нікчемним є його
недійсність, встановлена законом, а не
актами податкової перевірки. Вказані ж
в актах податкових органів недоліки,
допущені суб'єктами господарювання при
укладенні та виконанні договорів, не є
підставою для визнання правочинів
нікчемними, оскільки, чинне
законодавство не встановлює таких
підстав нікчемності правочину.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 71
КАС України в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З огляду на вищенаведене, колегія
суддів зазначає, що відповідачем не
було доведено законність та
обґрунтованість прийнятих ним рішень,
а тому суд першої інстанції дійшов
правильних висновків про
обґрунтованість позовних вимог.

Однак, колегія суддів звертає увагу на
те, що судом першої інстанції помилково
постановлено присудити на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "Столична
судноплавна компанія" судовий збір у
сумі 2294 грн. з Державного бюджету
України за рахунок бюджетних
асигнувань державної податкової
інспекції у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві, а тому рішення в цій частині
підлягає зміні зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Пунктом 16 Порядку виконання рішень про
стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №
845 (далі-Порядок), зокрема, зазначено, що
органи Казначейства за судовими
рішеннями про стягнення надходжень
бюджету здійснюють безспірне списання
коштів державного та місцевих
бюджетів, зокрема, для повернення
надмірно та/або помилково сплачених
податків і зборів.

Відповідно до п. 19 Порядку безспірне
списання коштів з державного та
місцевих бюджетів і їх перерахування
на рахунок, зазначений у виконавчому
документі про стягнення надходжень
бюджету та/або заяві про виконання
рішення про стягнення надходжень
бюджету, здійснюється органами
Казначейства з відповідного рахунка,
на який такі кошти зараховані, шляхом
оформлення розрахункових документів.

Колегія суддів зазначає, що виконання
судових рішень в адміністративних
справах про стягнення судових витрат з
державного або місцевого бюджету
повинно здійснюватись органами
Державного казначейства шляхом
списання коштів з рахунків
відповідного бюджету, до якого
зараховувались надходження від сплати
цих судових витрат, за умови надання
особою, на користь якої ухвалене
рішення, всіх підтверджуючих
документів.

Більш того, чинним законодавством не
передбачено відкриття рахунків, які
відкриваються за зобов'язаннями ДПІ у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві за
рахунок наданих цьому органу бюджетних
асигнувань. Судовий збір повертається
за рахунок зарахованої суми коштів до
бюджету, внесеної позивачем, з
відповідного рахунку, на який такі
кошти зараховувались.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції помилково присуджено
з Державного бюджету України за
рахунок бюджетних асигнувань за
зобов'язаннями державної податкової
інспекції у Подільському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві на користь ТОВ "Столична
судноплавна компанія" понесені ним
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 2294 грн., а тому абз. 3
резолютивної частини оскаржуваного
рішення необхідно викласти у такій
редакції: «стягнути з Державного
бюджету України на користь ТОВ
"Столична судноплавна компанія"
понесені ним витрати по сплаті
судового збору у розмірі 2294 грн.»

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України
підставами для зміни постанови або
ухвали суду першої інстанції є
правильне по суті вирішення справи чи
питання, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід задовольнити частково, а
постанову суду першої інстанції
змінити в частині порядку стягнення
судових витрат.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212,
254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві - задовольнити
частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 19 вересня 2013 року -
змінити, виклавши її третій абзац
резолютивної частини наступним чином:

«Стягнути з Державного бюджету
України на користь товариства з
обмеженою відповідальністю "Столична
судноплавна компанія" понесені ним
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 2294 грн.».

В іншій частині постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 19
вересня 2013 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядок і строки,
визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Судді:
Ю.А. Ісаєнко

І.В. Федотов

Постанову в повному тексті
виготовлено 19.12.2014 року.

Головуючий суддя

Оксененко О.М.

Судді:

Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.