Справа № 0907/16758/2012 2-а/344/487/14
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 р.

Справа № 7194/14/876 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Рибачука А.І., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м.Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 01 липня
2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Івано-Франківської міської ради та
Управління Держкомзему у
м.Івано-Франківську, третя особа
ОСОБА_2, про визнання недійсним рішення
в частині та про визнання недійсним
державного акту на право приватної
власності на землю,

В С Т А Н О
В И В :

29.10.2012 ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Івано-Франківської міської
ради (далі - Міська рада) та Управління
Держкомзему у м.Івано-Франківську, у
якому просив визнати недійсним рішення
Міської ради від 30.05.1995 №196 «Про розгляд
матеріалів відділу землевпорядкування
і землекористування» в частині
передачі ОСОБА_2 земельної ділянки
площею 0,0538га за адресою АДРЕСА_1 та
державний акт про право власності на
вказану земельну ділянку від 03.11.1995
№3608.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 01
липня 2014 року у відкритті провадження в
справі №0907/16758/2012 відмовлено.

Не погодившись із постановленою
ухвалою, її оскаржив ОСОБА_1, який
покликаючись на порушення судом норм
процесуального права, просить
скасувати ухвалу суду першої інстанції
та прийняти нову ухвалу, якою направити
справу для продовження розгляду в
порядку адміністративного
судочинства.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому апеляційний суд, у
відповідності до ч.1 ст.197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.
Перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відмовляючи у відкритті провадження у
справі, суд першої інстанції виходив із
того, у справі відсутній спір
публічно-правового характеру, а тому
така не підлягає розгляду у порядку
адміністративного судочинства.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи та є вірними з таких міркувань.

Згідно з ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
всі публічно-правові спори, крім
спорів, для яких законом встановлений
інший порядок судового вирішення.

При визначенні юрисдикції справи,
необхідно виходити з характеру спірних
правовідносин, прав та інтересів, за
захистом яких звернувся позивач,
суб'єктного складу сторін, предмету
спірних правовідносин.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.3 КАС
України, справа адміністративної
юрисдикції визначена як переданий на
вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Пунктом 4 ч.1 ст.17 КАС України
встановлено, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
спори за зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, установлених
законом.

З аналізу вказаних норм вбачається, що
публічно-правовим спором за КАС
України є спір, який випливає зі
здійснення суб'єктом владних
повноважень своїх владних
управлінських функцій.

Згідно ст.116 ЗК України, громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування. Порушені права
землекористувачів підлягають захисту
в порядку, передбаченому ст.152 ЗК
України.

Відповідно до ст.125 ЗК України, право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.
При цьому, право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами, які
видаються на підставі рішень органів
місцевого самоврядування (ст.126 ЗК
України).

Згідно з чч.2, 3, 5 ст. 158 ЗК України
виключно судом вирішуються: земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб, а
також спори щодо розмежування
територій сіл, селищ, міст, районів та
областей. Органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах. У
разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування, органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів спір вирішується судом.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16.04.2004 №7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» роз'яснено, що згідно зі ст.158 ЗК
України суди розглядають справи за
спорами про межі земельних ділянок, що
перебувають у власності чи
користуванні громадян-заявників, які
не погоджуються з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
влади з питань земельних ресурсів.
Відповідно до п.7 захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК
України шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобіганню вчинення дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсним рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших передбачених
законом способів.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 не погоджується з рішенням
органу місцевого самоврядування
згідно якого ОСОБА_2 було видано
державний акт на право власності на
частину земельної ділянки,
користувачем якої є (або бажає стати)
позивач, оскільки така знаходиться
поблизу будинку зі сторони входу до
його квартири.

Звертаючись до адміністративного суду
позивач фактично має намір усунути
перешкоди у володінні, користуванні та
розпорядженні земельною ділянкою,
право приватної власності на яку
оформляє. Вимога про захист
суб'єктивних майнових інтересів та
цивільних прав по даній справі є
основною, публічно-правова ж вимога про
скасування рішення органу місцевого
самоврядування та акту - похідною.

При визначенні підсудності справи суд
виходить з характеру спірних
правовідносин, прав та інтересів, за
захистом яких звернувся позивач.
Позивач подав позов з метою захистити
своє право користування земельною
ділянкою в межах її фактичного
користування, яке, на його думку,
порушене.

Засади захисту права власності, які
поширюються і на правовідносини щодо
права користування, регулюються ст.386
ЦК України; право власника на
витребування майна із чужого
незаконного володіння та захист права
власності від порушень, не пов'язаних
із позбавленням володіння, ст.ст.387, 398
ЦК України, а способи захисту прав на
земельні ділянки ст.152 ЗК України.

За змістом цих норм при порушенні права
землекористувача внаслідок зайняття
земельної ділянки іншою особою
адекватним способом захисту такого
порушеного права є подання ним позову
про усунення перешкод у здійсненні
права користування земельною ділянкою
(шляхом її звільнення) або витребування
її з чужого незаконного володіння. При
цьому суд, вирішуючи спір про
відновлення прав позивача щодо
землекористування, може дати оцінку
законності рішення органу місцевого
самоврядування чи органу виконавчої
влади, якщо його прийняття сприяло
порушенню прав позивача.

Відповідно ч.1 ст.15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, земельних відносин, а
також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства. Вирішення спірних питань
про право користування земельною
ділянкою віднесене до компетенції
загального суду і має здійснюватися за
правилами цивільного судочинства.

Та обставина, що відповідачами у справі
є суб'єкт владних повноважень не змінює
правову природу спірних відносин та не
робить даний спір публічно-правовим,
оскільки вимоги позивача не стосуються
захисту його прав, свобод та інтересів
у сфері публічно-правових відносин.

Відтак, апеляційний суд вважає, що суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
розглядувана справа не підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства.

Вказана позиція апеляційного суду
узгоджується з рішенням Верховного
Суду України, зокрема, з постановою від
21 лютого 2011 року в справі №21-3а11 та від 06
листопада 2012 року в справі №21-288а12.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України.

Згідно п.1 ч.1 ст.109 КАС України суддя
відмовляє у відкритті провадження в
адміністративній справі, якщо заяву не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Таким чином, апеляційний суд приходить
до висновку про те, що суд першої
інстанції ухвалив законне та
обґрунтоване судове рішення з
додержанням норм права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст.ст.195, 197, 199, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а ухвалу
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 01 липня
2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
А.І. Рибачук

Суддя
О.І. Мікула