Справа № 825/3718/14
Суддя: Непочатих В.О.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року
Чернігів Справа №
825/3718/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Непочатих В.О.,

при секретарі
Ул'яничева М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Державної міграційної
служби України в Чернігівській області
про визнання дій неправомірними та
скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Управління Державної міграційної
служби України в Чернігівській
області, в якому просить суд визнати
неправомірними дії відповідача з
відмови у прийнятті заяви позивача про
визнання біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту; визнати
незаконним та скасувати наказ
відповідача № 167 від 12.11.2014; зобов'язати
відповідача повторно розглянути заяву
позивача про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні відповідно до вимог
чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що 12.11.2014 наказом
Управління Державної міграційної
служби України в Чернігівській області
№ 167 йому було відмовлено в прийнятті
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, як
особі, якій раніше було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
відсутності умов, передбачених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», якщо зазначені
умови не змінились. Зазначене рішення
відповідача вважає необ'єктивним та
незаконним, прийнятим без оцінки
ситуації з правами людини країни
походження позивача. Також зазначає, що
був змушений залишити Судан через
переслідування, пов'язані з його
належністю до африканського племені
Бені Хасан та постійних переслідувань
і тортур в країні громадської
належності.

Від позивача до суду надійшла заява про
розгляд справи без його участі, позовні
вимоги підтримує в повному обсязі.

Від представника відповідача до суду
надійшла заява про розгляд справи у
його відсутність, а також письмові
заперечення, в яких просить суд в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі, посилаючись на те, що при
перевірці наявності підстав, за яких
заявнику може бути відмовлено в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідачем встановлено, що
позивачу вже було відмовлено у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. При
повторному зверненні відповідачем
була досліджена оновлена інформація по
країні походження позивача на момент
подачі ним заяви та з'ясовано, що
ситуація в Судані з моменту, коли
позивач вперше звернувся з заявою,
суттєвих змін не зазнала. Крім того, в
ході проведення бесіди з позивачем, він
повідомив, що обставини, за якими він
просить надати притулок в Україні та
повторно розглянути його заяву, не
змінились.

Відповідно до положень статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України справа вирішується на підставі
наявних в ній доказів.

Фіксування судового засідання,
відповідно до статті 41 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не здійснювалося.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що громадянин
Судану ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) 22.08.2013
прибув до України, де 24.09.2013 звернувся
до Головного управління Державної
міграційної служби в м. Києві з заявою
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

31.03.2014 Державною міграційною службою
України було прийнято рішення № 163-14
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абзаців
четвертого, шостого частини першої
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні,
та як особі, яка до прибуття в Україну з
наміром бути визнаною біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, перебувала в третій безпечній
країні (а.с. 42).

Як встановлено з ухвали Вищого
адміністративного суду України від
30.09.2014, постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
05.06.2014, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.09.2014, у
задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України про
скасування рішення № 163-14 від 31.03.2014,
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії було
відмовлено, як і у відкритті
касаційного повадження у даній справі
(а.с. 25).

12.11.2014 позивач звернувся до Управління
Державної міграційної України в
Чернігівській області з заявою-анкетою
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, у
якій просив переглянути його заяву
через зміни в законодавстві. Крім того,
у заяві зазначив, що його життю та
безпеці загрожує небезпека у Судані
через постійні приниження та
переслідування з боку арабських племен
до представників африканських кланів
(а.с. 20).

З метою більш досконалого вивчення
обставин, за яких позивач повторно
звернувся з заявою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідачем була
проведена співбесіда з позивачем, в
ході якої було встановлено, що
обставини, за якими позивач просить
надати притулок в Україні не змінилися,
що підтверджується копією протоколу
від 12.11.2014 (а.с. 23).

За результатами розгляду заяви-анкети
позивача, відповідачем було прийнято
наказ від 12.11.2014 № 167 про відмову у
прийнятті заяви про визнання ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки заявнику
раніше було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту за відсутності
умов, передбачених пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
та зазначені умови не змінились (а.с. 43).

Повідомленням від 12.11.2014 № 35 позивачу
було повідомлено про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або яка потребує додаткового захисту
(а.с. 44).

Даючи правову оцінку обставинам
справи, суд зважає на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон)
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1
Закону встановлено, що особа, яка
потребує додаткового захисту - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Згідно з приписами частини п'ятої
статті 5 Закону, особа, яка на законних
підставах тимчасово перебуває в
Україні, і під час такого перебування в
країні її громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Крім того, Закон містить підстави для
відмови у прийнятті від особи заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
визначені частиною шостою статті 5, а
саме якщо заявник видає себе за іншу
особу або якщо заявнику раніше було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, за відсутності умов,
передбачених пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 Закону, якщо зазначені
умови не змінилися.

Таким чином, відповідач має право
прийняти рішення про відмову в
прийнятті заяви з підстави, що заявнику
раніше було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за відсутності
умов, передбачених пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 Закону, якщо
зазначені умови не змінилися.

У разі наявності передбачених Законом
підстав орган міграційної служби
ухвалює рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, яке оформлюється наказом
(пункт 2.4. Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджені наказом
Міністерства внутрішніх справ України
від 07.09.2011 № 649 та зареєстровані в
Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за
№ 1146/19884).

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем було досліджено оновлену
інформацію по країні походження
позивача на момент подачі ним заяви та
з'ясовано, що ситуація в Судані з
моменту, коли позивач вперше звернувся
з заявою, суттєвих змін не зазнала, а
також не змінилися обставини, за якими
позивач просить надати притулок в
Україні та повторно розглянути його
заяву.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що відповідачем у
відповідності до вимог чинного
законодавства було відмовлено у
прийнятті заяви позивача про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки заявнику
раніше було відмовлено у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за відсутності
умов, передбачених пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 цього Закону, та
зазначені умови не змінилися.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на
підставі наданих доказів в їх
сукупності, системного аналізу
положень законодавства України
приходить до висновку, що в задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1
необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158 - 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області про визнання дій
неправомірними та скасування наказу -
відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
В.О. Непочатих