Справа № 308/3486/14а
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року
Справа №
876/9618/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 26 березня 2014 року у справі
за позовом 94 прикордонного загону
Західного регіонального управління
Державної прикордонної служби України
до ОСОБА_1 про примусове видворення з
України,-

В С Т А Н О В И В :

94 прикордонний загін Західного
регіонального управління Державної
прикордонної служби України звернувся
в суд першої інстанції з
адміністративним позовом до
громадянина Афганістану ОСОБА_1 в якому
просив на підставі п. 1 ст. 30 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» примусово
видворити відповідача.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 26 березня 2014 року позов
задоволено, вирішено примусово
видворити громадянина Афганістану
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції ОСОБА_1, оскаржив його
в апеляційному, вваж є, що постанова
прийнята з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом
порушено норми статті 1, 33 Конвенції про
статус біженців 1951 року, до якої
приєдналась Україна (Закон України
«Про приєднання України до Конвенції
про статус біженців та Протоколу щодо
статусу біженців» від 10.01.2002р. ЛЬ
2942-ІІІ), ст. 3 Закону України «Про статус
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
Оскільки у разі виконання оскаржуваної
постанови апелянта буде повернено до
Афганістану, де йому загрожує реальна
небезпека бути жертвою жорстоких,
нелюдських або таких, що принижують
гідність, видів поводження і покарання.
Інформація про ситуацію в Афганістані
підтверджує, що там продовжується
внутрішній озброєний конфлікт та мають
місце систематичні порушення прав
людини.

Також судом порушено статті 3 та 13
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод. (заборона нелюдського
чи такого що принижує гідність
поводження, право на ефективні засоби
правового захисту). Європейський суд з
прав людини у справі Якубов проти Росії
(заява № 7265/10) від 08.11.2011 р. дійшов
висновку, що: «..69. Щодо процедури
надання статусу біженця, то з
відповідних рішень виходить, що
міграційні органи та суди фактично
проігнорували те, що заяви заявника
щодо ризику бути підданим поводженню,
що суперечить статті 3.

102. У цьому випадку заявник піднімає
питання щодо ризику жорстокого
поводження з ним перед міграційними
органами та судами, в наданні притулку,
деталізуючи заяви з цього приводу для
підтримки своїх вимог і посилається на
відповідні звіти міжнародних
організацій, а також на свій досвід
жорстокого поводження з ним.

За ствердженням уряду, місцевій владі
не заважали - ні юридично, ні практично -
розглядати його заяви. Однак, як було
зазначено вище, ніхто з них не провів
достатній та докладний розгляд вимог
заявника.

103. Звідси випливає, що суди не детально
розглянули вимоги заявника про те, що
існує ризик того, що з ним будуть
жорстоко поводитися у разі його
вислання . Отже, одна з ключових вимог,
що стосуються ефективних засобів
правового захисту у відповідності зі
статтею 13 в конкретному контексті щодо
вислання, в даному випадку не була
виконана.»

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду із прав
людини» від 23.02,2006 р. № 3477-IV суди повинні
застосовувати практику Європейського
суду із прав людини як джерело права.

Тому апелянт вважає, у разі повернення
його до Афганістану буде порушено ст. 3
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод. Крім того, відсутність
достатнього та докладного розгляду
ризику Апелянта бути підданим
поводженню, що суперечить статті 3
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод, є порушенням статті 13
вищезазначеної Конвенції.

Також апелянт вважає, що суд
неправильно застосував ст. 30 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства». Посилаючись
на ч. 1 ст. 30 зазначеного Закону, у
відповідності до якої органи
внутрішніх справ, органи охорони
державного кордону, Служби безпеки
України можуть лише на підставі
винесеної за їх зверненням постанови
адміністративного суду затримати і
примусово видворити з України іноземця
та особу без громадянства, якщо вони не
виконали в установлений строк без
поважних причин рішення про примусове
повернення або якщо є обґрунтовані
підстави вважати, що іноземець та особа
без громадянства будуть ухилятися від
виїзду. Така ж сама позиція викладена в
Постанові № 1 Пленуму Вищого
Адміністративного Суду України від
25.06.2009 року. П. 27 зазначеної Постанови
ВАС України вказує судам на те, що
«примусовому видворенню іноземця чи
особи без громадянства передують дві
обставини: 1) прийняття рішення
відповідним компетентним органом про
видворення за межі України; 2) ухилення
від виїзду після прийняття рішення про
видворення або наявність
обґрунтованих підстав вважати, що такі
особи будуть ухилятися від виїзду.
Тобто обов'язковим є попереднє
прийняття вказаними органами рішення
про видворення іноземця чи особи без
громадянства». Отже, судам слід мати на
увазі, що іноземець або особа без
громадянства можуть бути примусово
видворені з території України лише на
підставі постанови адміністративного
суду. Така постанова приймається судом
за зверненням зазначених суб'єктів
владних повноважень з позовною заявою
про примусове видворення з України
іноземця чи особи без громадянства,
якщо вони не виконали у встановлений
строк без поважних причин рішення про
примусове повернення або є
обгрунтовані підстави вважати, що
іноземець або особа без громадянства
ухилятимуться від виконання такого
рішення (частина перша статті 30 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» Рішення про
видворення за межі України щодо
відповідача відповідним компетентним
органом (органом прикордонної служби)
не приймалось, у матеріалах особової
справи такі документи не присутні,
доказів ознайомлення апелянта зі
своїми правами, свободами і
документами по справі у присутності
юриста і перекладача не виявлено.
Відповідно до матеріалів справи, особі
було надано строк для добровільного
залишення території України, але яким
чином апелянт міг залишити країну, якщо
його незаконно утримували під арештом,
без права на захист, звернення до свого
консульства.

Також апелянт зазначив, що суд не
прийняв до уваги той факт, що
відповідно до статті 31 Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства» забороняється
примусово повертати і видворяти
іноземців до країни де їх життю або
свободі загрожуватиме небезпека за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, де їм загрожує смертна кара
або страта, катування, жорстоке,
нелюдське або таке, що принижує
гідність, поводження чи покарання, де
їх життю або здоров'ю, безпеці або
свободі загрожує небезпека внаслідок
загально поширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту, чи
систематичного порушення прав людини,
або природного чи техногенного лиха,
або відсутності медичного лікування чи
догляду, який забезпечує життя, де їм
загрожує видворення або примусове
повернення до країн, де можуть
виникнути зазначені випадки.

Вищезазначена інформація про ситуацію
в Афганістані підтверджує, що там
продовжується внутрішній озброєний
конфлікт та мають місце систематичні
порушення прав людини

Також апелянт зазначає, що згідно
положень ст. ст. 9, 29 Загальної
декларації прав людини 1948 року та ст. 9
Міжнародного пакту про громадянські і
політичні права 1966 року, ніхто не може
зазнавати безпідставного арешту,
затримання або вигнання, а при
здійсненні своїх прав і свобод кожна
людина може зазнавати лише таких
обмежень, які встановлені законом
виключно з метою забезпечення
належного визнання та поваги прав і
свобод інших людей, а також
забезпечення справедливих вимог
моралі, суспільного порядку і
загального добробуту.

На підставі наведеного просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову постанову,
якою відмовити в задоволенні позову.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
16.03.2014 року ОСОБА_1 був затриманий
прикордонним нарядом «Група
реагування» відділу ПС «Ужгород» за
спробу незаконного перетину
державного кордону України з
Словаччиною поза межами пункту
пропуску без відповідних документів,
що посвідчують особу. 17.03.2014 року
начальником відділу по роботі з
іноземцями та адміністративного
провадження штабу 94 прикордонного
загону відносно відповідача прийнято
рішення про примусове повернення за
межі України та відповідачу було
роз'яснено, що він зобов'язаний
покинути територію України до 19.03.2014
року. Однак, ОСОБА_1 територію України
не покинув з зв'язку з відсутністю в
нього документів, що дають право на
перетин державного кордону як України
так і інших країн та достатніх коштів.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
реалізувати свої права та свободи,
відповідач міг встановленим порядком
іммігрувати в одну з Європейських
країн на постійне місце проживання, або
тимчасово прибути для
працевлаштування на визначений термін,
як це передбачено законодавством інших
держав та міжнародними документами, не
завдавши шкоди національним інтересам
України. Але знаючи про можливість
легально виїхати до Європейських
країн, відповідач вибрав найбільш
легкий та незаконний спосіб,
використовуючи при цьому міжнародні
злочинні угрупування. Знаючи, що під
час досягнення своєї мети, він
неодноразово буде порушувати та
ігнорувати законодавство інших країн
на своєму шляху, відповідач умисно
пішов на вчинення правопорушень.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
вірно зазначив, що згідно вимог п. 1 ст. 30
Закону України «Про правовий статус
іноземців та ост без громадянства»
органи охорони державного кордону,
стосовно іноземців та осіб без
громадянства, які затримані ними у
межах контрольованих прикордонних
районів під час спроби або після
незаконного перетинання державного
кордону України можуть лише на
підставі винесеної за їх позовом
постанови суду примусово видворити з
України іноземця та особу без
громадянства, якщо вони не виконали у
встановлений строк без поважних причин
рішення про примусове повернення або
якщо є обгрунтовані підстави вважати,
що іноземець або особа без
громадянства ухиляється від виконання
такого рішення.

Також судом з'совано, що відповідач
перебуває на території України
незаконно, документів, коштів для
виїзду з території України не має,
працевлаштуватися на території
України не має змоги, родичів на
території України не має.

Враховуючи вище наведене суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що позовні вимоги слід
задовольнити.

З огляду на зазначене суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, а
постанова відповідає нормам
матеріального права

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення, а постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 26 березня 2014 року по справі
№ 308/3486/14-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин