Справа № 2а-11241/10/1570
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/60032/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Мосійчук І.М.

за участю представників згідно журналу
судового засіданні від 27.11.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Одесі
Державної податкової служби на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 23.06.2011 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2012

у справі № 2а-11241/10/1570

за позовом Відкритого
акціонерного товариства
„Енергопостачальна компанія

„Одесаобленерго"

до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими

платниками податків у м.
Одесі Державної податкової служби

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача

Державна податкова
адміністрація в Одеській області

за участю: Прокуратури Приморського
району м. Одеси

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство
„Енергопостачальна компанія
„Одесаобленерго" (правонаступник -
Публічне акціонерне товариство
„Енергопостачальна компанія
„Одесаобленерго") звернулось до
Одеського окружного адміністративного
суду з позовом до Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими
платниками податків у м. Одесі
Державної податкової служби
(правонаступник - Спеціалізована
державна податкова інспекція з
обслуговування великих платників у м.
Одесі міжрегіонального головного
управління Міндоходів) про скасування
податкових повідомлень - рішень:
№/0 від 13.08.2010, №/1 від 02.11.2010.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 23.06.2011
позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2012
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 23.06.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
який просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції, прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судом першої та апеляційної інстанції
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідачем проведено
документальну невиїзну (камеральну)
перевірку декларації з податку на
додану вартість позивача за червень 2010
року та складено акт №494/16-1/00131713/30 від
05.08.2010.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення - рішення № /0 від
13.08.2010, яким визначено позивачу
податкове зобов'язання по податку на
додану вартість 4147878 грн.: 3950360 грн.
основний платіж, 197518 грн. штрафні
(фінансові) санкції.

В порядку адміністративного
оскарження скарги позивача залишено
без задоволення та прийнято податкове
повідомлення - рішення №/1 від
02.11.2010.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України №168/97-ВР від 03.04.1997 „Про
податок на додану вартість", включено
до складу податкового кредиту суму
податку на додану вартість у розмірі
3950360 грн. по контрагентам ТОВ „Грін
Агро" та ТОВ „Наш продукт-1", яка не була
сплачена до бюджету, що призвело до
завищення податкового кредиту з
податку на додану вартість за червень
2010 року у сумі податку на додану
вартість 3950360 грн.

Пунктом 1.7 ст. 1 Закону України „Про
податок на додану вратість" № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до пп. 7.2.6 п. 7.2 статті 7
Закону № 168/97-ВР податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті
7 Закону № 168/97-ВР датою виникнення
права платника податку на податковий
кредит вважається дата здійснення
першої з подій: або дата списання
коштів з банківського рахунку платника
податку в оплату товарів (робіт,
послуг), дата виписки відповідного
рахунку (товарного чека) - в разі
розрахунків з використанням кредитних
дебетових карток або комерційних
чеків; або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України від 16
липня 1999 року № 996-XIV "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" (далі - Закон №
996-XIV) первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, необхідною умовою для
віднесення сплачених в ціні
товарно-матеріальних цінностей сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту є факт реального
здійснення відповідної господарської
операції та підтвердження вказаної
обставини належним чином оформленими
первинними документами, які, в свою
чергу, є підставою для формування
податкового обліку платника податків.

Поряд з цим, як встановлено судоми
попередніх інстанцій та не
заперечується відповідачем, фактичне
виконання спірних контрактів
підтверджується первинними
бухгалтерськими документами.

За умови реального здійснення
господарської операції, яка призвела
до об'єктивної зміни складу активів
платника податків - покупця, будь-які
порушення постачальниками товару
правил ведення господарської
діяльності не можуть бути підставою
для позбавлення покупця права на
валові витрати чи податковий кредит.

Платник податків (покупець товару) не
має обов'язку та повноважень
здійснювати контроль за дотриманням
постачальниками товару вимог
законодавства щодо здійснення
господарської діяльності тощо і в
подальшому зазнавати певних
негативних наслідків у вигляді
позбавлення права на валові витрати чи
податковий кредит за можливу
неправомірну діяльність будь-кого з
контрагентів.

Такий платник не повинен притягуватися
до відповідальності в тому випадку,
якщо він здійснював реальну
господарську операцію.

Аналіз норм Закону України „Про
податок на додану вартість" свідчить,
що термін "сплата податку"
використовується в розумінні сплати
податку покупцем у зв'язку з придбанням
товарів (робіт, послуг) (пункт 1.3 статті
1, підпункти 7.4.1 - 7.4.4 пункту 7.4 статті 7
Закону України „Про податок на додану
вартість").

Так, п. 1.3 ст. 1 названого Закону, даючи
визначення платника податку як особи,
яка зобов'язана утримати та внести до
бюджету податок, визначає при цьому, що
податок сплачується покупцем або
особою, яка імпортує товари на митну
територію України.

З огляду на зазначене слід зробити
висновок про те, що вимога п. 1.8 ст. 1
Закону України „Про податок на додану
вартість" щодо надмірної сплати
податку як необхідної умови бюджетного
відшкодування, стосується платника,
який згідно з цим Законом поніс
фактичні витрати по сплаті податку.

З урахуванням принципу персональної
відповідальності підстави для
позбавлення такого платника права на
включення до податкового кредиту та
отримання з бюджету надмірно сплачених
сум податку у зв'язку з невиконанням
іншими платниками податку -
постачальниками по ланцюгу -
покладеного на них законом обов'язку
щодо внесення до бюджету сплачених
покупцем сум податку в ціні придбання
товарів (послуг) відсутні.

Доводи скаржників про обов'язковість
наявності такої підстави для
виникнення у платника права на
бюджетне відшкодування, як факт
надмірного надходження відповідної
суми податку до бюджету, обґрунтовано
не було взято до уваги судовими
інстанціями, позаяк в даному разі
виконання контрагентами обов'язку зі
сплати податкових зобов'язань до
бюджету не має правового значення для
вирішення цього спору.

Таким чином наявність єдиної підстави
для прийняття податкового
повідомлення-рішення неможливість
встановлення факту сплату податку до
бюджету постачальниками позивача, не
може бути підставою для зменшення суми
бюджетного відшкодування.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Спеціалізованої державної податкової
інспекції по роботі з великими
платниками податків у м. Одесі
Державної податкової служби на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 23.06.2011 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2012 у
справі № 2а-11241/10/1570 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції по
роботі з великими платниками податків
у м. Одесі Державної податкової служби
залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 23.06.2011 та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13.09.2012 у
справі № 2а-11241/10/1570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко