Справа № К/9991/24007/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/24007/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Відділу у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області про визнання
протиправним та скасування висновку,
за касаційною скаргою Одеського
міського управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Одеській області на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 11
грудня 2009 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 26 жовтня 2010 року, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2009 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом Відділу у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області (далі - ВГІРФО) про
визнання протиправним та скасування
висновку від 2 червня 2009 року, яким
скасовано його дозвіл на імміграцію в
Україну. Посилаючись на порушення
відповідачем пункту 1 частини 1 статті
12 Закону України «Про імміграцію»,
просив про задоволення прозову.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 11 грудня 2009
року, залишеною без ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 26 жовтня 2010 року позовні вимоги
задоволено.

У касаційній скарзі відповідач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права просить їх
рішення скасувати та відмовити в
позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суди на
підставі наявних у справі даних
встановили і правильно виходили з того,
що при поданні документів позивачем
підстав вважати, що такі надано на
підставі свідомо неправдивих
відомостей, підроблених документів чи
документів, що втратили чинність, у
відповідача не було, а отже скасовувати
дозвіл на імміграцію і застосовувати
статтю 12 Закону України «Про
імміграцію» також не має.

Так, судами встановлено, що ОСОБА_4
є громадянином Королівства Бельгії.
Після реєстрації шлюбу з громадянкою
України ОСОБА_6 позивач звернувся до
ВГІРФО із заявою про надання дозволу на
імміграцію в Україні. 4 червня
2007 року такий дозвіл позивачем
отримано, про що 13 червня 2007 року видано
безстрокову посвідку на постійне
проживання в Україні. Проте, на
підставі інформації зі Служби безпеки
України про те, що позивач раніше
перебував у громадянстві України,
відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_4
представив про себе завідомо
неправдиві відомості, внаслідок чого 2
червня 2009 року скасував попередньо
виданий дозвіл на імміграцію, анулював
штамп у національному паспорті та
вилучив відповідну посвідку.

Суди попередніх інстанцій
правильно виходили з того, що у
розумінні пункту 1 частини 2 статті 4
Закону України «Про імміграцію»
позивач має право на дозвіл на
імміграцію поза квотою імміграції,
оскільки на момент звернення до ВГІРФО
перебував у зареєстрованому шлюбі з
громадянкою України більше двох років.

Згідно вимог пункту 1 частини 1 статті 12
Закону України «Про імміграцію» дозвіл
на імміграцію може бути скасований
органом, який його видав, якщо
з'ясується, що його надано на підставі
свідомо неправдивих відомостей,
підроблених документів чи документів,
що втратили чинність.

Правильним є висновок судів, про те, що
фактів на підтвердження того, що дозвіл
на імміграцію позивачу видано на
підставі поданих останнім свідомо
неправдивих відомостей, підроблених
документів чи документів, що втратили
чинність, не має.

При цьому суди попередніх інстанцій
обґрунтовано виходили з вимог статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, зокрема частин 1 та 2, якими
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладаються на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Посилання на вимоги частини 2 статті 19
Конституції України, яка встановлює, що
органи державної влади, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, є також правильними,
оскільки відповідач як суб'єкт владних
повноважень не довів правомірність
своїх дій під час скасування вказаного
дозволу, а отже діяв не у спосіб, що
визначений чинним законодавством.

При цьому колегія суддів звертає увагу
на те, що посилання відповідача на
положення Закону України «Про
громадянство України» та Положення про
паспорт громадянина України,
затвердженого Постановою Верховної
Ради України від 26 червня 1992 року №
2503-ХІІ, є безпідставним, оскільки маючи
паспорт громадянина України і за умов
визнання таким позивача, останній не
звертався б до відповідача за дозволом
на імміграцію. В той же час, підданство
Королівства Бельгії позивача є
доведеним фактом, а отже на нього
поширюється Закон України «Про
імміграцію».

Враховуючи зазначене, рішення судів
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги висновків судів не
спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Одеського
міського управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Одеській області
відхилити, а постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 11
грудня 2009 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 26 жовтня 2010 року, залишити без змін.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало