Справа № 2а-875/11
Суддя: Левицька Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2014р.
Справа № 9104/180513/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

Головуючого судді

Левицької Н.Г.,

судді

Обрізка І.М.,

судді

Клюби В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження у місті Львові

апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області, м.Кам'янка-Бузька
Кам'янка-Бузького району Львівської
області

на постанову Кам'янка-Бузького
районного суду Львівської області від
02.04.2012р. у справі №2-а-875/2011

за позовом ОСОБА_1, с.Сапіжанка
Кам'янка-Бузького району Львівської
області

до управління Пенсійного фонду України
в Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області, м.Кам'янка-Бузька
Кам'янка-Бузького району Львівської
області

про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2010р. ОСОБА_2 звернулась до суду із
адміністративним позовом, просила
зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Кам'янка-Бузькому
районі Львівської області нарахувати
на її користь недоплачену як "дитині
війни" щомісячну державну соціальну
допомогу за 2007-2009рр. в розмірі 5139,00грн..

Постановою Кам'янка-Бузького районного
суду Львівської області від 02.04.2012р. у
справі №2-а-875/2011 позовні вимоги
задоволено частково; визнано
протиправною бездіяльність управління
Пенсійного фонду України в
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області щодо невиплати за період з
01.03.2009р. по 22.07.2011р. включно ОСОБА_3
підвищення до пенсії, відповідно до ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни"; зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області здійснити донарахування та
виплату ОСОБА_3 за період з 01.03.2009р. по
22.07.2011р. включно щомісячне підвищення
до пенсії у розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком відповідно
до ст.6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" з урахуванням абз.1
ч.1 ст.28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та виплачених сум за даний
період; у задоволенні решти позовних
вимог відмовлено; постанову у межах
суми стягнення за один місяць звернуто
до негайного виконання.

Відповідач: управління Пенсійного
фонду України в Кам'янка-Бузькому
районі Львівської області з таким
рішенням суду не погодився, подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права. Апелянт просить скасувати
постанову суду першої інстанції і
прийняти нову, якою повністю відмовити
в задоволенні позовних вимог.
Апеляційну скаргу відповідач мотивує
тим, що фінансове забезпечення
державних соціальних гарантій
здійснювалось в розмірах, передбачених
Законами України "Про Державний бюджет
України" на відповідний рік та в межах
передбачених на це видатків;
законодавством не визначено, з якого
саме розміру мінімальної пенсії за
віком слід визначати розмір підвищення
до пенсії "дітям війни".

Особи, які беруть участь у справі, у
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, тому
колегія суддів, керуючись вимогами
ст.197 КАС України, вважає можливим
розглянути справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки таку може бути
вирішено на основі наявних у ній
доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги
у їх сукупності, колегією суддів
апеляційного суду встановлено
наступне:

У відповідності до вимог ч.2 ст.99 КАС
України (в редакції, що була чинна на
час виникнення спірних правовідносин)
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналась або повинна була дізнатись
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.100 КАС України
(в редакції, що була чинна на час
виникнення спірних правовідносин),
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Оскільки позивач звернувся до суду
01.03.2010р. та не навів жодних поважних
причин пропуску ним строку звернення
до суду, суд першої інстанції правильно
відмовив у задоволенні позовних вимог
за період до 01.03.2009р., оскільки
відповідач наполягав на застосуванні
норм ст.ст.99, 100 КАС України.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позовні вимоги
щодо здійснення позивачу нарахування
та виплати недоплаченого підвищення до
пенсії дитині війни, за період
починаючи з 01.03.2009р. по 22.07.2011р.
підлягають задоволенню, оскільки
Законом України "Про Державний бюджет
України на 2009 рік", Законом України "Про
Державний бюджет України на 2010 рік" та
Законом України "Про Державний бюджет
України на 2011 рік" дію ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" не зупинено. Відповідно до
вказаних законів, розміри державних
соціальних гарантій на відповідні
роки, що визначаються залежно від
прожиткового мінімуму, встановлюються
відповідними законами України, цим
Законом та нормативно-правовими актами
Кабінету Міністрів України. Таким
чином, відповідач у 2009, 2010 та 2011 роках
повинен діяти у відповідності з
приписами діючої норми ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни".

При цьому суд першої інстанції
правильно задоволив позовні вимоги
позивача тільки по 22.07.2011р., оскільки
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України №745 від 06.07.2011р.
(набрала чинності з 23.07.2011р.), яка
прийнята на виконання Закону України
від 14.06.2011р. №3491-VI "Про внесення змін до
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2011 рік", підвищення до пенсії
дітям війни виплачуються у порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України.

Враховуючи, що відповідно до
законодавства держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
підвищення до пенсії та поклала
виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади -
Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в його
систему, але вони не вчинили необхідних
дій для нарахування цих коштів та їх
виплати, суд першої інстанції вірно
зазначив про те, що вони не виконали
своїх повноважень без поважних
причини.

Наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
є визначальною для вирішення даного
спору, це право гарантується
Конституцією України (стаття 46
Конституції України).

Крім того, згідно із законодавством
розмір мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими ч.1 ст.28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає. Тому правильними є
висновки суду першої інстанції щодо
неприйняття до уваги положень ч.3 ст.28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", відповідно до якої
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений абзацом першим частини
першої цієї статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсій, призначених згідно з цим
Законом, оскільки наявність такої
норми та відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання підвищення до
пенсії "дітям війни".

Посилання апелянта на відсутність
бюджетного фінансування передбачених
Законом України "Про соціальний захист
дітей війни" доплат до пенсії як на
причину невиконання покладених на
нього зобов'язань до уваги не
приймаються, оскільки реалізація
особою права, що пов'язане з отриманням
бюджетних коштів, яке базується на
спеціальних та чинних на час
виникнення спірних правовідносин
нормативно-правових актах
національного законодавства, не може
бути поставлена у залежність від
бюджетних асигнувань (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Кечко проти України").

За наведених обставин апеляційний суд
приходить до висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та прийняв постанову
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
постанову слід залишити без змін.

Керуючись вимогами ст.ст.160, 195, 197, 198, 200,
205, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області, м.Кам'янка-Бузька
Кам'янка-Бузького району Львівської
області на постанову Кам'янка-Бузького
районного суду Львівської області від
02.04.2012р. у справі №2-а-875/2011 за позовом
ОСОБА_1, с.Сапіжанка Кам'янка-Бузького
району Львівської області до
управління Пенсійного фонду України в
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області, м.Кам'янка-Бузька
Кам'янка-Бузького району Львівської
області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії, - залишити без задоволення.

2. Постанову Кам'янка-Бузького
районного суду Львівської області від
02.04.2012р. у справі №2-а-875/2011 за позовом
ОСОБА_1, с.Сапіжанка Кам'янка-Бузького
району Львівської області до
управління Пенсійного фонду України в
Кам'янка-Бузькому районі Львівської
області, м.Кам'янка-Бузька
Кам'янка-Бузького району Львівської
області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
Н.Г.
Левицька

Суддя
І.М.
Обрізко

Суддя
В.В.
Клюба