Справа № 2а-7300/12/1370
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
Справа № 876/6243/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді:
Гуляка В.В.

суддів:
Глушка І.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового
засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м. Львова Львівської
області ДПС на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 28
березня 2013 року в адміністративній
справі за позовом Інституту
мікропроцесорних систем керування
об'єктами електроенергетики
Карпатського державного центру АН
України до Державної податкової
інспекції у Галицькому районі м. Львова
Львівської області ДПС про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

встановив:

У серпні 2012 року позивач Інститут
мікропроцесорних систем керування
об'єктами електроенергетики
Карпатського ДЦ АН України звернувся в
суд із адміністративним позовом до
відповідача ДПІ у Галицькому районі м.
Львова Львівської області ДПС (на даний
час ДПІ у Галицькому районі м. Львова ГУ
Міндоходів у Львівській області), в
якому, з врахуванням уточнення
(збільшення) позовних вимог, просив
визнати протиправними і скасувати
податкові повідомлення-рішення
відповідача : № від 28.05.2012 р. про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на прибуток на суму 85357 грн. (в
тому числі 73930 грн. за основним платежем
і 11427 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями); № від 04.04.2012 р. про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на суму 91004
грн. (в тому числі 76093 грн. за основним
платежем і 14911 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями).

В обгрунтування позовних вимог
покликався позивач на те, що оскаржені
ППР винесені на підставі
необґрунтованих висновків податкової
перевірки, які відображені в Акті
перевірки № 8/23-209/22349648 від 20.03.2012 року,
про порушення позивачем вимог Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств», Закону України «Про
податок на додану вартість» та
Податкового кодексу України, що
призвело до завищення валових витрат і
як наслідок заниження податку на
прибуток підприємств на загальну суму
73930 грн., та до завищення податкового
кредиту та як наслідок заниження ПДВ на
загальну суму 76093 грн.. Вказував
позивач, що ним протягом перевіреного
періоду з 01.01.2010 року по 30.09.2011 року
правомірно сформовані валові витрати
та податковий кредит з врахуванням
господарських взаємовідносин із ТзОВ
«Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос», ТзОВ
«Іртас», ПП «МКМ-Сервіс», ТзОВ
«Цайпер-Україна», ПП «Воллі» щодо
придбання товарів та послуг, а
твердження податкового органу про
нереальність і нікчемність таких
господарських відносин є
безпідставними. Реальність вказаних
договірних відносин та використання
позивачем отриманих товарів і послуг
підтверджується первинними
документами.

Відповідач позову не визнав, у суді
першої інстанції подав заперечення,
просив відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 28.03.2013 року
позов задоволено. Визнано
протиправними і скасовано податкові
повідомлення-рішення винесені ДПІ у
Галицькому районі м. Львова Львівської
області ДПС № від 04.04.2012 року та №
від 28.05.2012 року.

З цією постановою суду не погодився
відповідач і оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає апелянт,
що постанова суду першої інстанції
прийнята із неповним з'ясуванням
обставин справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а тому постанова суду підлягає
скасуванню з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт зазначає, що оскаржені
податкові повідомлення-рішення №
від 28.05.2012 року та № від
04.04.2012 року винесено відповідачем на
підставі висновків позапланової
виїзної перевірки позивача з питань
дотримання вимог діючого
законодавства у сфері
фінансово-господарських
взаєморозрахунків з ТзОВ
«Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос», ТзОВ
«Іртас», ПП «МКМ-Сервіс», ТзОВ
«Цайпер-Україна», ПП «Воллі» за період
з 01.01.2010 року по 30.09.2011 року. Суд першої
інстанції безпідставно не врахував
висновків перевірки, що відображені в
Акті перевірки № 8/23-209/22349648 від 20.03.2012
року про порушення позивачем вимог :
п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» в результаті чого
занижено податкове зобов'язання із
податку на прибуток в сумі 45709 грн., в
тому числі в 1 кварталі 2010 року в сумі
31126 грн. і в 4 кварталі 2010 року в сумі 14583
грн.; п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.п.138.8.1, п.138.8
ст.138 ПК України, в результаті чого
занижено податкове зобов'язання із
податку на прибуток за 3 квартал 2011 року
в сумі 33865 грн.; п.п.7.2.3 п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.4,
п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», в
результаті чого занижено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість, яка підлягає сплаті до
бюджету на загальну суму 47300 грн., в тому
числі за січень 2010 року на суму 13370 грн.,
березень 2010 року на суму 11530 грн.,
квітень 2010 року на суму 2000 грн., грудень
2010 року на суму 20400 грн.; п.198.1, п.198.2, п.198.3,
п. 198.6 ст.198, п.201.4 ст.201 ПК України, в
результаті чого занижено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість, яка підлягає сплаті до
бюджету на загальну суму 28793 грн., в тому
чсилі за березень 2011 року на суму 4253
грн., травень 2011 року на суму 12200 грн.,
липень 2011 року на суму 12340 грн.. Вказує
апелянт, що позивачем протягом
розглядуваного періоду неправомірно
включено до податкового кредиту суми
ПДВ по операціях із ТзОВ
«Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос», ТзОВ
«Іртас», ПП «МКМ-Сервіс», ТзОВ
«Цайпер-Україна», ПП «Воллі» за
договорами про придбання товарів і
послуг. На думку апелянта такі
договірні відносини мали безтоварний і
нікчемний характер, не спричинили
реального настання правових наслідків,
не підтверджуються первинними
документами. Відсутність у вказаних
контрагентів основних фондів і
виробничих потужностей, трудових
ресурсів і транспортних засобів, на
думку апелянта, вказує на неможливість
фактичного здійснення ними
господарської діяльності.

За результатами апеляційного розгляду
апелянт просить скасувати постанову
суду першої інстанції від 28.03.2013 р. та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в засідання суду апеляційної
інстанції, перевіривши матеріали
справи, обговоривши підстави і межі
апеляційної скарги, вважає, що таку
апеляційну скаргу слід задоволити
частково, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджено
матеріалами справи, що в період з 05.03.2012
року по 13.03.2012 року відповідачем ДПІ у
Галицькому районі м. Львова було
проведено позапланову виїзну
перевірку позивача Інституту
мікропроцесорних систем керування
об'єктами електроенергетики
Карпатського ДЦ АН України з питань
дотримання вимог діючого
законодавства у сфері
фінансово-господарських
взаєморозрахунків з ТзОВ
«Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос», ТзОВ
«Іртас», ПП «МКМ-Сервіс», ТзОВ
«Цайпер-Україна», ПП «Воллі» за період
з 01.01.2010 року по 30.09.2011 року. За
наслідками перевірки складено Акт №
8/23-209/22349648 від 20.03.2012 року. У висновках
акту перевірки зазначено, що
Інститутом порушено вимоги : п.5.1, п.п.5.2.1
п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», в
результаті чого занижено податкове
зобов'язання із податку на прибуток в
сумі 45709 грн., в тому числі в 1 кварталі
2010 року в сумі 31126 грн. і в 4 кварталі 2010
року в сумі 14583 грн.; п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.2,
п.п.138.8.1, п.138.8 ст.138 ПК України, в
результаті чого занижено податкове
зобов'язання із податку на прибуток за 3
квартал 2011 року в сумі 33865 грн.; п.п.7.2.3
п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого занижено
податкове зобов'язання з податку на
додану варість, яка підлягає сплаті до
бюджету на загальну суму 47300 грн., в тому
числі за січень 2010 року на суму 13370 грн.,
березень 2010 року на суму 11530 грн.,
квітень 2010 року на суму 2000 грн., грудень
2010 року на суму 20400 грн.; п.198.1, п.198.2, п.198.3,
п. 198.6 ст.198, п.201.4 ст.201 ПК України, в
результаті чого занижено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість, яка підлягає сплаті до
бюджету на загальну суму 28793 грн., в тому
чсилі за березень 2011 року на суму 4253
грн., травень 2011 року на суму 12200 грн.,
липень 2011 року на суму 12340 грн..
Податковим органом зазначено про
неможливість реального здійснення
фінансово-господарських операцій
позивача із контрагентами ТзОВ
«Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос», ТзОВ
«Іртас», ПП «МКМ-Сервіс», ТзОВ
«Цайпер-Україна», ПП «Воллі» за період
з 01.01.2010 року по 30.09.2011 року (а.с. 9-30 Т.1).

На підставі вказаного вище Акта
перевірки від 20.03.2012 року відповідачем
винесено відносно позивача податкові
повідомлення-рішення : № від
04.04.2012 р. про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 91001 грн. (в тому числі 79574 грн. за
основним платежем і 11427 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями); №
від 04.04.2012 р. про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на суму 91004 грн. (в тому
числі 76093 грн. за основним платежем і 14911
грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями) (а.с. 107, 108 Т.1).

За результатами адміністративного
оскарження вказаних ППР від 04.04.2012 року
залишено без змін податкове
повідомлення-рішення № від 04.04.2012
р. та скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 04.04.2012
р. в частині 5644 грн. основного платежу
по податку на прибуток, і як наслідок
відповідачем винесено по податку на
прибуток нове податкове
повідомлення-рішення № від 28.05.2012
р. про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 85357 грн. (в тому числі 73930 грн. за
основним платежем і 11427 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями) (а.с.
106 Т.1).

Суд апеляційної інстанції
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо безпідставності
тверджень ДПІ про нереальний,
безтоварний і нікчемний характер
господарських взаємовідносин між
позивачем і ТзОВ «Втордеревпром», ПП
«Фірма «Юкос», ПП «МКМ-Сервіс», і не
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо безпідставності
тверджень ДПІ про нереальний і
безтоварний характер господарських
взаємовідносин між позивачем і ТзОВ
«Іртас», ТзОВ «Цайпер-Україна», ПП
«Воллі», з врахуванням наступного.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» (в редакції на час
розглядуваних правовідносин), валові
витрати виробництва та обігу - це сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Згідно п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього Закону, до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, з урахуванням обмежень,
установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї
статті.

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 цього Закону
передбачено, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Датою збільшення валових витрат
виробництва (обігу), згідно п.п.11.2.1 п.11.2
ст.11 вказаного вище Закону, вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: або
дата списання коштів з банківських
рахунків платника податку на оплату
товарів (робіт, послуг), а в разі їх
придбання за готівку - день їх видачі з
каси платника податку; або дата
оприбуткування платником податку
товарів, а для робіт (послуг) - дата
фактичного отримання платником
податку результатів робіт (послуг).

Крім цього, відповідно до п. 138.1 ст.138 ПК
України, витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із витрат операційної
діяльності.

Згідно п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 цього ж
Кодексу, витрати операційної
діяльності включають собівартість
реалізованих товарів, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

Пунктом 138.2 ст.138 ПК України
передбачено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визначаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно п.138.4 ст.138 ПК України, витрати, що
формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Не включаються до складу витрат, згідно
п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 цього ж Кодексу,
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України
«Про податок на додану вартість» (в
редакції на час розглядуваних
правовідносин), податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 цього Закону,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду, зокрема, у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку. Право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 цього Закону, якщо
платник податку придбаває (виготовляє)
матеріальні та нематеріальні активи
(послуги), які не призначаються для їх
використання в господарській
діяльності такого платника, то сума
податку, сплаченого у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
включається до складу податкового
кредиту.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту, згідно п.п.7.4.5 п.7.4
ст.7 даного Закону, суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Законом України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», зокрема статтею 9, визначено,
що підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення, можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати визначені обов'язкові
реквізити.

У відповідності до п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 цього
Закону, зокрема, податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Сума податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
податкового періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
податкового періоду. При позитивному
значенні суми, розрахованої згідно з
підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума
підлягає сплаті (перерахуванню) до
бюджету у строки, встановлені законом
для відповідного податкового періоду.
При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1
цього пункту, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
цього податку, що виник за попередні
податкові періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до закону), а при його
відсутності - зараховується до складу
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Крім цього, у відповідності до п.198.1
ст.198 ПК України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Згідно п.198.2 ст.198 ПК України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього ж Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 ПК України,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з : придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.4 ст.198 ПК України, якщо
платник податку придбає (виготовляє)
товари/послуги та необоротні активи,
які призначаються для їх використання
в операціях, що не є об'єктом
оподаткування або звільняються від
оподаткування, то суми податку,
сплачені (нараховані) у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
відносяться до податкового кредиту
зазначеного платника.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 ст. 201 ПК України.

Із матеріалів адміністративної справи
та доводів відповідача видно, що
висновки податкового органу про
порушення позивачем податкового
законодавства ґрунтуються на
твердженнях ДПІ про те, що Інститутом
протягом перевіреного періоду
безпідставно завищено валові витрати
за господарськими договорами із ТзОВ
«Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос», ТзОВ
«Іртас», ПП «МКМ-Сервіс», ТзОВ
«Цайпер-Україна», ПП «Воллі» щодо
придбання товарів та послуг, а також
безпідставно віднесено до складу
податкового кредиту суми ПДВ за цими
договорами. На думку податкового
органу такі договори мали безтоварний
і нікчемний характер, не спричинили
реального настання правових наслідків.

Суд апеляційної інстанції вважає
об'єктивними висновки суду першої
інстанції щодо безпідставності
вищевказаних тверджень ДПІ відносно
господарських взаємовідносин позивача
з контрагентами ТзОВ «Втордеревпром»,
ПП «Фірма «Юкос», ПП «МКМ-Сервіс».

З цього приводу суд апеляційної
інстанції враховує, що реальність
укладення, фактичне виконання та
настання правових наслідків за
розглядуваними господарськими
договорами із ТзОВ «Втордеревпром», ПП
«Фірма «Юкос», ПП «МКМ-Сервіс» і
об'єктивність інформації в первинних
документах за цими договорами
підтверджується матеріалами справи.

Зокрема, усі контрагенти на час
укладення господарських договорів і їх
виконання були діючими суб'єктами
господарювання.

Здійснення позивачем господарських
операцій із ТзОВ «Втордеревпром»
підтверджується : - договом № 07/07 від
07.07.2009 р. про виготовлення технічної
документації та дослідного взірця
модернізованого пристрою «Альтра»; -
специфікацією до цього договору; -
технічними вимогами на пристрій
«Альтра-М»; - актами № 1 від 22.01.2010 р.
прийомки виконаних робіт згідно
вказаного договору; - податковою
накладною № від 22.01.2010 р. на
загальну суму 50000 грн. в т.ч ПДВ - 8333,33
грн.; - платіжними дорученнями (а.с. 62-64,
66-67, 73 Т.1).

Здійснення позивачем господарських
операцій із ПП «Фірма «Юкос»
підтверджується : - видатковими
накладними № РН-1-29002 від 29.01.2010 р. та №
РН-2-26014 від 26.02.2010 р. щодо поставки
товару (комплектуючих запчастин); -
податковими накладними № від
29.01.2010 р. та № від 26.02.2010 р.; -
рахунками-фактурами № 25/01 від 25.01.2010 р. і
№ 25/02-1 від 25.02.2010 р.; - платіжними
дорученнями (а.с. 69-71, 74-76, 90 Т.1).

- Здійснення позивачем
господарських операцій із ПП
«МКМ-Сервіс» підтверджується : -
видатковою накладною № РН-12-1318 від
13.12.2010 р. щодо поставки товару
(комплектуючих запчастин); - податковою
накладною № від 13.12.2010 р.; -
платіжним дорученням (а.с. 61, 80, 91 Т.1).

Також суд апеляційної інстанції
враховує, що розглядувані договірні
господарські відносини між позивачем і
ТзОВ «Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос»,
ПП «МКМ-Сервіс» були спрямовані на
використання придбаних товарів і
послуг у подальшій господарській
діяльності позивача, зокрема, в процесі
виготовлення пристрою «Альтра».

З врахуванням наведеного вище,
суд апеляційної інстанції приходить до
висновку, що досліджувані господарські
відносини між позивачем Інститутом
мікропроцесорних систем керування
об'єктами електроенергетики
Карпатського ДЦ АН України та ТзОВ
«Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос», ПП
«МКМ-Сервіс» відбувалися фактично,
були здійснені в межах господарської
діяльності позивача, а тому твердження
податкового органу про нереальність і
безтоварність розглядуваних договорів
є необґрунтованими і не
підтверджуються доказами по справі.

Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд апеляційної інстанції також
звертає увагу на те, що право на
податковий кредит у платників ПДВ не
пов'язано із фактами сплати до бюджету
податків контрагентами за
господарськими договорами, а пов'язано
лише із фактичною сплатою вартості
товарів (робіт, послуг) та із наявністю
відповідних первинних документів і
податкових накладних. Визначальним є
реальність існування господарських
операцій та факт сплати податку в ціні
придбаних товарів (послуг) їх
постачальникам. Такий платник податків
не може нести відповідальність за
невиконання чи неналежне виконання
обов'язків по сплаті податків іншими
платниками податків, якщо це прямо не
встановлено законом.

Крім цього, суд апеляційної інстанції
вважає безпідставними покликання
відповідача на те, що вказані
контрагенти ТзОВ «Втордеревпром», ПП
«Фірма «Юкос», ПП «МКМ-Сервіс» не
володіли достатніми основними фондами
і виробничими потужностями, трудовими
ресурсами і транспортними засобами, а
тому не могли фактично здійснити
надання зазначених вище товарів і
робіт, оскільки вказані твердження ДПІ
не підтверджуються належними доказами
і являються суб'єктивними
припущеннями.

Щодо покликань відповідача на
нікчемність розглядуваних правочинів,
укладених між позивачем та ТзОВ
«Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос», ПП
«МКМ-Сервіс», то суд апеляційної
інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
визначені статтею 203 ЦК України,
відповідно до якої: 1) зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено
презумпцію правомірності правочину і
вказано, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він
невизнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (стаття 215 ЦК
України).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Правові наслідки недійсності
правочину визначені статтею 216 ЦК
України, де вказано, що в разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування. Якщо у зв'язку із
вчиненням недійсного правочину другій
стороні або третій особі завдано
збитків та моральної шкоди, вони
підлягають відшкодуванню винною
стороною.

Крім цього, відповідно до ст. 207 ГК
України, господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 ГК України якщо
господарське зобов'язання визнано
недійсним як таке, що вчинено з метою,
яка завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства, то за наявності
наміру в обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а у
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
все належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише у однієї із
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

З наведених вище норм випливає, що
наявність умислу у сторін (сторони)
угоди означає, що вони (вона), виходячи з
обставин справи, усвідомлювали або
повинні були усвідомлювати
протиправність укладеного правочину
та усвідомлювали суперечність його
інтересам держави та суспільства і
прагнули або свідомо допускали
настання протиправних наслідків.

Відповідно до ст. 236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

У зв'язку із цим, висновки про
нікчемність правочину можуть бути
зроблені лише за наявності доказів і
встановлення фактів порушення
обов'язкових вимог для чинності
правочину в момент укладення такого
правочину.

З цього приводу суд апеляційної
інстанції враховує, що розглядувані
договори між позивачем та ТзОВ
«Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос», ПП
«МКМ-Сервіс» на момент укладення
відповідали усім вимогам необхідним
для їх чинності, не суперечали вимогам
чинного законодавства та моральним
засадам суспільства, сторони договору
володіли необхідним обсягом цивільної
дієздатності, волевиявлення були
вільними і відповідали внутрішній волі
сторін договору, договори були
спрямовані на реальне настання
правових наслідків і такі наслідки
наступили.

Відносно господарських взаємовідносин
між позивачем і ТзОВ «Іртас», ТзОВ
«Цайпер-Україна», ПП «Воллі», то суд
апеляційної інстанції не погоджується
із висновками суду першої інстанції
щодо безпідставності тверджень ДПІ про
нереальний і безтоварний характер
господарських взаємовідносин між
позивачем і цими контрагентами.

Так, суд апеляційної інстанції
зазначає, що за змістом норм Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні», Закону
України «Про податок на додану
вартість», Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
ПК України, відображення господарської
операції у податковому обліку повинно
здійснюватись відповідно до її
реального економічного змісту на
підставі первинних документів
бухгалтерського обліку. Наявність у
покупця належно оформлених документів,
які відповідно до законодавства
необхідні для віднесення певних сум до
податкового кредиту, зокрема, виданих
постачальниками податкових накладних,
не є безумовною підставою для
обрахування податкового кредиту по ПДВ
та визначення валових витрат, якщо
податковий орган доведе, що відомості,
які містяться в таких документах, не
відповідають дійсності, як у випадку
нездійснення самих операцій.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Судом встановлено, що на підтвердження
факту придбання позивачем Інститутом
мікропроцесорних систем керування
об'єктами електроенергетики
Карпатського ДЦ АН України у ТзОВ
«Іртас» робіт згідно договору № 11/01-1
від 11.01.2010 р. щодо розробки і
виготовлення дослідного взірця
напругових, струмових кіл,
виготовлення технічної документації,
позивач надав: - акт № 1 від 30.04.2010 р.
прийомки виконаних робіт; - податкові
накладні № 0306 від 31.03.2010 р. і № 0512 від
30.04.2010 р.; - платіжні доручення № 38 від
31.03.2010 р. і № 45 від 29.04.2010 р. (а.с. 65, 77, 78, 87
Т.1).

На підтвердження факту придбання
позивачем у ТзОВ «Цайпер-Україна»
робіт згідно договору від 01.12.2010 р. щодо
монтажу пристрою «Альтра» і
концентратора, позивач надав: - акт № 1
від 03.03.2011 року прийомки виконаних
робіт; - податкові накладні № 120900001 від
30.12.2010 р. і № 20 від 03.03.2011 р.; - платіжні
доручення 30.12.2010 р. і від 22.03.2011 р. (а.с. 68,
72, 79 Т.1).

На підтвердження факту придбання
позивачем у ПП «Воллі» робіт згідно
договору № 1-19/04 від 19.04.2011 р. щодо
монтажу пристрою «Альтра»,
проектування пристроїв і виготовлення
панелей, позивач надав: - копію договору
про співпрацю № 1-19/04 від 19.04.2011 р.; - акти
№ 1 від 31.05.2011 року і № 2 від 27.07.2011 року
прийомки виконаних робіт; - податкові
накладні № 178 від 31.05.2011 р. і № 100 від
27.07.2011 р.; - платіжні доручення за
червень-серпень 2011 року (а.с. 81-86, 88-89 Т.1).

Разом з тим, досліджуючи питання руху
активів у спірних правовідносинах, суд
апеляційної інстанції зазначає, що за
змістом вказаних вище норм податкового
законодавства наявність первинних
документів є обов'язковою, але не
достатньою умовою для формування
податкового кредиту та валових витрат,
оскільки факт виконання зобов'язання
за правочином зумовлює складання й
інших документів, а тому, формальне
складення лише первинного документа не
є беззаперечним доказом реальності
конкретної господарської операції.
Податковий кредит з ПДВ може бути
сформований платником податків лише за
реально проведеною господарською
операцією, тобто за господарською
операцією, яка спричинила зміни у
структурі та стані активів і
зобов'язань суб'єкта господарювання, за
умови, що проведення господарської
операції підтверджується також і
іншими документами, складання яких
передбачено законодавством та є
загальноприйнятим за звичаями
ділового обороту.

З огляду на викладене, реальність
господарської операції з придбання
робіт (послуг) має підтверджуватись
також документами про фізичне
виконання таких робіт, зокрема, якими
особами (працівниками) виконувались
роботи, витрачений робочий час,
конкретизація обсягу і вартості
виконаних робіт (послуг), використання
замовником отриманих робіт (послуг) у
власній господарській діяльності.

Крім цього, суд апеляційної інстанції
враховує, що вироком Сихівського
районного суду м. Львова від 26.12.2012 року
ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні
злочинів передбачених статтями 27 ч.2, 205
ч.2, 27 ч.2, 358 ч.4 КК України за здійснення
фіктивного підприємництва ПП «Воллі»
та використання завідомо підроблених
документів.

Отже, колегія суддів апеляційної
інстанції зазначає, що результати,
відображені у даних податкового обліку
позивача за господарськими операціями
із ТзОВ «Іртас», ТзОВ «Цайпер-Україна»,
ПП «Воллі» фактично не настали. А якщо
певна господарська операція не
відбулася чи відбулася не за її
змістом, який відображений в
укладеному платником податку
договорах, то це є підставою для
застосування відповідних наслідків у
податковому обліку.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає,
що матеріалами справи не підтверджено
реальність здійснення
фінансово-господарських операцій з
отримання позивачем робіт і послуг від
ТзОВ «Іртас», ТзОВ «Цайпер-Україна», ПП
«Воллі» та подальше їх використання
позивачем у межах господарської
діяльності платника податку.

З врахуванням наведеного вище, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що оскаржені позивачем
податкові повідомлення-рішення
відповідача № від 28.05.2012 р. про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на прибуток та № від
04.04.2012 р. про збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість, є протиправними частково, а
саме, в частині визначення податкових
зобов'язань за
фінансово-господарськими
взаєморозрахунками між позивачем і
ТзОВ «Втордеревпром», ПП «Фірма «Юкос»,
ПП «МКМ-Сервіс», оскільки реальність
таких договірних відносин
підтверджується належними і допустими
доказами.

В решта частині зазначені ППР є
правомірними, оскільки податкові
зобов'язання за
фінансово-господарськими
взаєморозрахунками між позивачем і
ТзОВ «Іртас», ТзОВ «Цайпер-Україна», ПП
«Воллі» податковим органом визначено
вірно.

Таким чином, з врахуванням наданої
відповідачем ДПІ у Галицькому районі м.
Львова розшифровки грошових
зобов'язань по контрагентах та
проведених судом розрахунків,
податкове повідомлення-рішення №
від 28.05.2012 р. є протиправним в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток на
суму 26407 грн., в тому числі 21126 грн. (10417
грн. + 10709 грн.) за основним платежем і 5281
грн. (2604 грн. + 2677 грн.) за штрафними
(фінансовими) санкціями. Податкове
повідомлення-рішення № від 04.04.2012
р. є протиправним в частині збільшення
суми грошового зобов'язання з податку
на додану вартість на суму 32041 грн., в
тому числі 25633 грн. (8333 грн. + 8567 грн. + 8733
грн.) за основним платежем і 6408 грн. (2083
грн. + 2142 грн. + 2183 грн.) за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Отже, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що судом першої
інстанції при розгляді
адміністративної справи неповно
встановлено обставини справи, висновки
суду частково не відповідають
обставинам справи, постанова суду від
28.03.2013 р. винесена з частковим
порушенням норм матеріального права, а
тому оскаржену постанову суду першої
інстанції слід скасувати і прийняти
нову постанову про часткове
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198, 202, 205, 207,
254 КАС України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова Львівської області ДПС
- задоволити частково.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 28 березня
2013 року в адміністративній справі за
позовом Інституту мікропроцесорних
систем керування об'єктами
електроенергетики Карпатського
державного центру АН України до
Державної податкової інспекції у
Галицькому районі м. Львова Львівської
області ДПС про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень - скасувати та
прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Інституту
мікропроцесорних систем керування
об'єктами електроенергетики
Карпатського державного центру АН
України - задоволити частково.

Визнати частково протиправними і
скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Галицькому
районі м. Львова Львівської області
ДПС: № від 28.05.2012 р. в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на прибуток на суму 26407 грн., в
тому числі 21126 грн. за основним платежем
і 5281 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями; № від 04.04.2012 р. в
частині збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на суму 32041 грн., в тому числі
25633 грн. за основним платежем і 6408 грн.
за штрафними (фінансовими) санкціями.

У задоволення решта позовних вимог
Інституту мікропроцесорних систем
керування об'єктами електроенергетики
Карпатського державного центру АН
України - відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів
після набрання нею законної сили може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий:
В.В. Гуляк

Судді:
І.В. Глушко

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 22.12.2014 року.