Справа № 826/662/13-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/662/13-а
Головуючий у 1-й інстанції: Санін
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю представників позивача -
Іщенка В.І., Корнієнко О.О., Нестерчука
П.П., представника відповідача -
Макаревича О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю
"Торговельно-виробнича фірма "Г.Арт" на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18 вересня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю
"Торговельно-виробнича фірма "Г.Арт" до
державної податкової інспекції у
Подільському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л
А:

Товариство з обмеженою
відповідальністю
"Торговельно-виробнича фірма "Г.Арт"
звернулось до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративним позовом до державної
податкової інспекції у Подільському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
нечинними податкові
повідомлення-рішення від 29.12.2012 р.
№ та №.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
вересня 2014 року у задоволені
адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним
судовим рішенням, позивачем подано
апеляційну скаргу, в якій апелянт
просить оскаржувану постанову
скасувати та прийняти по справі нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі, у зв'язку з
неповним з'ясуванням судом першої
інстанції всіх обставин справи,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників сторін, що з'явилися в
судове засідання, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ДПІ у Подільському районі м. Києва було
проведено документальну позапланову
перевірку ТОВ «ТВФ «Г.АРТ» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства щодо правомірності
нарахування податку на додану вартість
та податку на прибуток по
взаємовідносинам з ТОВ «Елант» (), за період з 01.05.2012 р. по
30.09.2012 р.

За результатами зазначеної перевірки
відповідачем було складено Акт
перевірки №604/22-604/31722996 від 04.12.2012 р., в
якому зроблено висновок про порушення
позивачем вимог пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2 ст.138
Податкового кодексу України, в
результаті чого завищено суму витрат
за I-III квартал 2012 р. на загальну суму 5
539 035,00 грн., у тому числі за II квартал
2012 р. - 3 847 815,00 грн.; п.185.1 ст.185, п.187.1
ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198,
п.201.1 та п.201.10 ст.201 ПК України, в
результаті чого ТОВ «ТВФ «Г.АРТ»
завищено податок на додану вартість за
період з 01.05.2012 р. по 30.09.2012 р. на суму 800
371,00 грн. в тому числі за: травень 2012 р. -
53 400,00 грн.; червень 2012 р. - 443 545,00
грн.; липень 2012 р. - 46 525,00 грн.; серпень
2012 р. - 121 445,00 грн.; вересень 2012 р. - 135
456,00 грн.

На підставі висновків вказаного Акту
перевірки ДПІ у Подільському районі м.
Києва було прийнято податкові
повідомлення-рішення від 29.12.2012 р.
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість по вітчизняних товарах
(роботах, послугах) на загальну суму 1
400 649,00 грн. (з яких, 800 371,00 грн. - за
основним платежем та 600 278,00 грн. - за
штрафними санкціями); № від
29.12.2012 р., яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств на
загальну суму 1 260 585,00 грн. (з яких,
840 390,00 грн. - за основним платежем та
420 195,00 грн. - за штрафними санкціями).

Не погодившись з вищевказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач звернувся до суду з даним
позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції мотивував
своє рішення тим, що позивачем не
доведено реальності господарських
операцій по взаємовідносинам з
контрагентом ТОВ «Елант», а відповідач,
як суб'єкт владних повноважень, в свою
чергу, довів правомірність прийнятих
ним податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів погоджується з вказаним
рішенням суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Згідно абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України визначено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах.

Крім того, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку (п.198.3 ст.198 Податкового кодексу
України).

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Колегія суддів зазначає, що із
системного аналізу положень цих норм
законодавства України вбачається, що
право на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
виникає у платника податків за
наступних умов: наявності у сторін
спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість); фактичного
(реального) здійснення оподатковуваних
операцій постачальником на користь
покупця; наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
операцією з придбання товарів чи
послуг та потребою використання в
господарській діяльності;
документального підтвердження факту
здійснення господарської операції
сукупністю належним чином складених
(оформлених) первинних та інших
документів (у т.ч. платіжних), які
супроводжують операції певного виду та
підтверджують їх фактичне виконання;
наявності у покупця належним чином
складеної податкової накладної, яка
має усі обов'язкові реквізити.

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що
судам належить звертати особливу увагу
на дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
між позивачем та ТОВ «Елант» було
укладено договір про надання послуг
(робіт) №120403 від 02.04.2012 р., відповідно до
якого Замовник доручає, а Виконавець
зобов'язується надати Замовнику, у
відповідності до умов даного договору,
послуги котрі необхідні Замовнику для
ведення господарської діяльності,
згідно замовлення Замовника котре,
надається усно та/або письмово, а
Замовник зобов'язується прийняти такі
послуги та оплатити їх (п.1.1 Договору).

Згідно п.1.2 Договору №120403 номенклатура,
кількість та обсяг послуг визначаються
в кожному окремому випадку та
зазначаються в рахунках-фактури та/або
в актах виконаних робіт, котрі
Виконавець надає Замовнику після
виконання відповідної послуги. Кожен
окремий випадок і є партією послуг.

Пунктом 7.1 Договору №120403 визначено, що
здача-прийняття виконаних робіт
здійснюється сторонами за актом
здачі-приймання в місці знаходження
Замовника та/або місці виконання
послуги.

Так, ТОВ «Елант» надавало позивачу
послуги із шихтування ґрунту.

На підтвердження виконання вказаного
договору з ТОВ «Елант» позивачем
надано до суду наступні первинні та
розрахункові документи: податкові
накладні, акти надання послуг,
банківські виписки за період
травень-жовтень 2012 р.

Крім того, на підтвердження
використання у власній господарській
діяльності, наданої ТОВ «Елант»
послуги по шихтуванню ґрунту,
позивачем було надано до суду договір
купівлі-продажу на умовах ексклюзиву
№18/09/11 П від 01.03.2011 р. укладеного з ТОВ
«Тік Вегас» та договір поставки №02/12
від 17.07.2012 р. укладеного з ТОВ
«КА-Трансбуд».

Проте, з вищезазначених договорів та
доданих до них документів, неможливо
встановити ні яким чином зазначена
послуга з шихтування впливає на
вартість піску, ні безпосередньо
вартість піску, який реалізовувався.

При цьому, як вбачається з наявних в
матеріалах первинних документів по
взаємовідносинах з ТОВ «ПБК «Грандбуд»
та ТОВ «Альтіс-Спецбуд», вартість
яружного піску, який купувався
контрагентами у ТОВ «ТВФ «Г.АРТ»
складала 27 грн. 50 коп. за тону, в той час,
як послуга по шихтуванню (змішуванню)
ґрунту коштувала 242 грн. за 1 куб.м.
(орієнтовно 1,3 т. в 1 куб.м), з чого
вбачається відсутність будь-якої
ділової мети, оскільки фактично
господарська діяльність направлена на
отримання збитків.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, під час розгляду справи в суді
першої інстанції, директором ТОВ «ТВФ
«Г.АРТ» Чайкою К.А. було зазначено, про
те, що необхідність залучення ТОВ
«Елант» до виконання робіт зі
шихтування ґрунту, була обумовлена тим,
що у позивача були відсутні власті
трудові та технологічні ресурси, в той
час як, у ТОВ «Елант» були наявні і
власні працівники, і власний транспорт.

Разом з тим, директором ТОВ «Елант»
Кондратенко Л.В. було повідомлено суд
першої інстанції про те, що ні на момент
укладання Договору №120403, ні в процесі
надання послуг, власного транспорту не
мала, до виконання робіт зі шихтування
ґрунту залучала підрядників. Проте,
зазначити кого саме було залучено до
виконання робіт із шихтування ґрунту
директор контрагента сказати не
змогла.

Відповідач, в обґрунтування
правомірності винесення ним спірних
податкових повідомлень-рішень,
посилається також на акт ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва від
19.11.2012 р. №1927/22-60/36177415 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
«Елант» з питань підтвердження
відомостей по взаємовідносинам з
контрагентами, якими сформовано
податкові зобов'язання та податковий
кредит за періоди з IV кварталу 2009 р. по IV
квартал 2011 р., з 01.04.2012 р. по 31.07.2012 р. та з
01.09.2012 р. по 30.10.2012 р.», яким встановлено
відсутність у ТОВ «Елант» необхідних
умов для ведення господарської
діяльності, відсутність власних
основних фондів, технічного персоналу
у необхідній кількості, власних
виробничих активів, власних складських
приміщень, транспортних засобів у
необхідній кількості, відсутність
потоків, спрямованих на здійснення
операцій надання податкової вигоди
переважно з контрагентами, які не
виконують свої податкові зобов'язання,
зокрема, у випадках, коли операції
здійснюються через посередників з
метою штучного формування валових
витрат та податкового кредиту, не мають
реального товарного характеру, платник
не знаходиться за місцезнаходженням,
тому наведені обставини свідчать про
відсутність факту реального
здійснення господарської діяльності
зазначеного підприємства за з IV
кварталу 2009 р. по IV квартал 2011 р., з 01.04.2012
р. по 31.07.2012 р. та з 01.09.2012 р. по 30.10.2012 р.

Колегія суддів з цього приводу
зазначає, що позивачем, в свою чергу, не
доведено, яким саме чином контрагент
ТОВ «ТВФ «Г.АРТ», без наявності жодної
матеріально-технічної бази, транспорту
та відповідних трудових ресурсів, мав
змогу надавати зазначені послуги із
шихтування ґрунту, у великих обсягах та
на значні суми, що відповідно
передбачають необхідність наявності
достатньої матеріальної бази та
транспортних засобів, а також
достатніх трудових ресурсів.

Крім того, позивачем не було також
надано доказів щодо укладення його
контрагентом субпідрядних договорів з
метою виконання договірних відносин із
позивачем, які відповідно передбачали
необхідність наявності
матеріально-технічної бази та
відповідних трудових ресурсів.

Колегія суддів з цього приводу
зазначає, що сам факт наявності у
платника податків податкових
накладних і платіжних доручень не може
бути єдиною та беззаперечною підставою
для формування податкового кредиту,
при наявності встановлення
відсутності реального здійснення
господарських операцій між платником
податків та його контрагентом, а саме
за відсутності фізичних, технічних та
технологічних можливостей у
контрагента до вчинення тих чи інших
дій, що становлять зміст господарської
операції.

Так, згідно Листа ВАСУ від 02.06.2011 р. №
742/11/13-11, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Для підтвердження даних
податкового обліку можуть братися до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції. Необхідною
умовою для віднесення сплачених у ціні
товарів (послуг) сум податку на додану
вартість с факт придбання товарів та
послуг із метою їх використання в
господарській діяльності. Витрати для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Крім того, в Постанові Верховного суду
України від 08.09.2009 р. у справі № 21-737во09
зазначено, що про необґрунтованість
податкової вигоди може свідчити
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності в силу відсутності
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів, а також письмові
заперечення посадових осіб
контрагентів.

При цьому, як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом першої
інстанції, наявні в матеріалах справи
змінні рапорти до Договору №120403,
підписаного директором ТОВ «Елант» та
Акти надання послуг, містять значну
кількість розбіжностей в обсягах
виконаних робіт, зокрема:

- 06.08.2012 р. відпрацьовано 10 годин та
прошихтовано 400 куб.м, тоді як в Акті
надання послуг від 06.08.2012 р. №120000054 та
податковій накладній №4 від 06.08.2012 р.
зазначено, що прошихтовано 119,6 куб.м;

- 07.08.2012 р. відпрацьовано 10 годин та
прошихтовано 495 куб.м, тоді як в Акті
надання послуг від 07.08.2012 р. №120000055 та
податковій накладній №6 від 07.08.2012 р.
зазначено, що прошихтовано 118,96 куб.м.;

- 08.08.2014 р. відпрацьовано 10 годин та
прошихтовано 395 куб.м, тоді як в Акті
надання послуг від 08.08.2012 р. №120000056 та
податковій накладній №7 від 08.08.2014 р.
зазначено, що прошихтовано 119,85 куб.м;

- 09.08.2012 р. відпрацьовано 10 годин та
прошихтовано 405 куб.м, тоді як в Акті
надання послуг від 09.08.2012 р. №120000057 та
податковій накладній №8 від 09.08.2012 р.
зазначено, що прошихтовано 120,3 куб.м.;

- 10.08.2012 р. відпрацьовано 6 годин та
прошихтовано 270 куб.м, тоді як в Акті
надання послуг від 10.08.2012 р. №120000058 та
податковій накладній №6 від 10.08.2012 р.
зазначено, що прошихтовано 90,5 куб.м

Таким чином, в робочій документації
зазначено про надання більшого об'єму
послуг, аніж зазначено в податковій
звітності.

З огляду на викладене, судова колегія
приходить до висновку, що відповідні
угоди не мали реального характеру, що
свідчить про необґрунтованість
позовних вимог та є підставою для
відмови в їх задоволенні.

Колегія суддів наголошує на тому, що
реальність операцій позивачем суду не
доведено.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Так, відповідачем надано належні
докази на підтвердження висновку про
порушення позивачем податкового
законодавства, чинного на момент
виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає, а її доводи
спростовуються вище наведеним.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
211, 212, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
"Торговельно-виробнича фірма "Г.Арт"
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 18 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
порядку та строки передбачені ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:

О.М. Оксененко

Судді:
Ю.А. Ісаєнко

І.В. Федотов

Ухвалу в повному тексті
виготовлено 19.12.2014 року.

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.