Справа № 826/16117/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Аблова Є.В., судді
Амельохіна В.В., судді Шулежка В.П.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
"ПроКредит Банк" до державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Сидорчука Андрія Вікторовича,
Державної реєстраційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
Позивач звернувся до суду з позовом до
державного реєстратора прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Сидорчука Андрія Вікторовича,
Державної реєстраційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії, обґрунтовуючи свої
позовні вимоги тим, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки позивачем до
органу державної реєстрації надано всі
необхідні документи для реєстрації
права власності на підставі
застереження, зокрема, шляхом набуття
права власності на предмет іпотеки.
Крім того, позивач зазначає, що арешт як
обтяження був зареєстрований пізніше
ніж іпотека АТ «ПроКредит Банк», а
відтак і права, і вимоги стягувача, що
забезпечуються арештом, що
зареєстрований пізніше державної
реєстрації іпотеки, не є підставою для
відмови у державній реєстрації права
власності на предмет іпотеки за
іпотекодержателем, права якого на
іпотеку зареєстровані раніше ніж
арешт, з огляду на що у державного
реєстратора не було підстав для
відмови у реєстрації права власності
на нерухоме майно, зазначене у
відповідному рішенні.

В позовній заяві позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати
рішення державного реєстратора
Сидорчука Андрія Вікторовича
Державної реєстраційної служби
України №14828296 від 31 липня 2014 року про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень; зобов'язати Державну
реєстраційну службу України винести
рішення про державну реєстрацію права
власності, форма власності: приватна,
на квартиру, що знаходиться за адресою:
м. Київ, вул. Радунська, будинок 9,
квартира 140, за суб'єктом: публічне
акціонерне товариство «ПроКредит
Банк», податковий номер 21677333 та видати
публічному акціонерному товариству
"ПроКредит Банк" відповідний витяг з
державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги
повністю.

Державний реєстратор прав на нерухоме
майно Державної реєстраційної служби
України Сидорчук Андрій Вікторович в
судове засідання не з'явився, подав до
суду клопотання про розгляд справи за
його відсутності. В наданих суду
письмових запереченнях зазначив про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог з огляду на те, що за
результатом розгляду заяви позивача
сформовано витяг інформації з єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна від 31.07.2014 року №24985009
та встановлено наявність обтяжень прав
на нерухоме майно, зареєстрованих
відповідно до вимог Закону - арешти
№№5357908, 12128832.

Представник Державної реєстраційної
служби України заперечував проти
задоволення позовних вимог, оскільки
Державна реєстраційна служба України
не є тим суб'єктом владних повноважень,
який безпосередньо здійснює державну
реєстрацію прав на нерухомість. Крім
того, вчиненню реєстраційних дій
передують етапи перевірки поданих
документів та отримання відповідей на
запити від інших повноважних органів,
тому суд не може зобов'язати здійснити
державну реєстрацію права за обставин,
коли достеменно не встановлено, що усі
подані документи є належним чином
оформлені, а усі етапи їх перевірки -
завершені.

Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене та клопотання
державного реєстратора, суд ухвалив
розглядати справу у порядку письмового
провадження.

Розглянувши наявні матеріали справи,
суд дійшов висновку про наступне.

Позивач 16.07.2014 р. звернувся до
Реєстраційної служби ГУЮ України із
заявою про державну реєстрацію права
власності на нерухоме майно: квартира
загальною площею 45,80 кв.м., що
розташована за адресою: м. Київ, вул.
Радунська, буд. №?9, кв. 140, реєстраційний
номер об'єкта нерухомого майна 9559 у
реєстровій книзі за №274-4.

У порядку, передбаченому Наказом
Мінюсту від 02.04.2013 р. №607/5 «Про заходи
щодо взаємодії органів державної
реєстрації прав та їх посадових осіб»,
заява позивача з доданими до неї
документами передана реєстраційною
службою ГУЮ у м. Києві до Державної
реєстраційної служби України для
прийняття рішення.

31.07.2014 р. державним реєстратором прав на
нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України
Сидорчуком Андрієм Вікторовичем
прийнято рішення про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень №14828296 у зв'язку з тим, що заяву
про державну реєстрацію прав,
пов'язаних з відчуженням нерухомого
майна, подано після державної
реєстрації обтяжень, встановлених щодо
цього майна.

Незгода позивача з рішенням державного
реєстратора зумовила його звернення до
суду з даним адміністративним позовом,
при вирішенні якого суд виходить з
наступного.

Умови та порядок здійснення реєстрації
прав на нерухоме майно встановлені
Законом України "Про державну
реєстрацію речових прав на майно та їх
обмежень " від 01.07.2004 р. №1952-IV (далі -
Закон №1952-IV).

У відповідності до ст. 4 Закону №1952-IV
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема, право власності на нерухоме
майно.

Стаття 15 Закону №1952-IV визначає порядок
проведення державної реєстрації прав
та їх обтяжень, згідно якої, орган
державної реєстрації прав, державні
реєстратори зобов'язані надати до
відома заявників інформацію про
необхідний перелік документів для
здійснення державної реєстрації прав.

Перелік документів для здійснення
державної реєстрації прав
визначається Кабінетом Міністрів
України у Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Процедуру проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, перелік
документів, необхідних для її
проведення, права та обов'язки
суб'єктів у сфері державної реєстрації
прав, а також процедуру взяття на облік
безхазяйного нерухомого майна
визначає Порядок державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
затверджено Постановою КМУ від 17.10.2013 р.
N 868 (далі - Порядок №868).

Відповідно до п. 36 Порядку №868 для
проведення державної реєстрації
речових прав необхідними документами є
документи, що підтверджують
виникнення, перехід або припинення
таких прав на нерухоме майно, та інші
документи, визначені цим Порядком.

Згідно п. 37 Порядку №868 документами, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення речових прав на нерухоме
майно, є, зокрема, рішення суду, що
набрало законної сили, щодо права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме картки прийому заяви №14470849
позивачем до реєстраційного органу
подано: заява про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень (щодо права
власності) від 16.07.2014 р.; договір
іпотеки; акт перевірки; копія виписки;
копія витягу; копія статуту; копія
довіреності.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону №1952-IV
державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2)
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3)
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; 4) внесення записів до
Державного реєстру прав; 5) видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №1952-IV
державний реєстратор встановлює
відповідність заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема, наявність
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до вимог
цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1952-IV у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо, зокрема, заяву про державну
реєстрацію прав, пов'язаних з
відчуженням нерухомого майна, подано
після державної реєстрації обтяжень,
встановлених щодо цього майна, крім
випадків, встановлених частиною
дев'ятою статті 15 цього Закону.

У ході розгляду заяви позивача про
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно та їх обтяжень для проведення
державної реєстрації прав власності на
квартиру загальною площею 45,80 кв.м., що
розташована за адресою: м. Київ, вул.
Радунська, буд. №?9, кв. 140, реєстраційний
номер об'єкта нерухомого майна 9559 у
реєстровій книзі за №274-4, державним
реєстратором встановлено, що заяву про
державну реєстрацію прав, пов'язаних з
відчуженням нерухомого майна, подано
після державної реєстрації обтяжень,
встановлених щодо цього майна.

Згідно інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, Реєстру
прав власності на нерухоме майно,
Державного реєстру іпотек, Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна (витяг міститься в
матеріалах справи) 15.04.2014 року
державним реєстратором Реєстраційної
служби ГУЮ у м. Києві зареєстровано
обтяження - арешт нерухомого майна,
розташованого за адресою: м. Київ, вул.
Радунська, буд. №?9, кв. 140 на підставі
постанови відділу державної
виконавчої служби Деснянського
районного управління юстиції від 14.04.2014
року про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження.

Крім того, державний реєстратор
зазначає, що відповідно до відомостей з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно на квартиру, розташовану за
адресою: м. Київ, вул. Радунська, буд. №?9,
кв. 140, на підставі постанови відділу
державної виконавчої служби
Деснянського районного управління
юстиції №29951675/7 від 24.11.2011 року про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження, 03.02.2012 року
зареєстровано обтяження - арешт
(реєстраційний номер обтяження 12128832).

Позивачем не надано до суду доказів
припинення обтяження, зареєстрованого
на підставі даних постанов відділу
виконавчої служби. Крім того, не надано
доказів скасування постанов, на
підставі яких зареєстровано обтяження
на нерухоме майно - квартиру,
розташовану за адресою: м. Київ, вул.
Радунська, буд. №?9, кв. 140, в судовому
порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку, що державний реєстратор при
прийнятті оскаржуваного рішення про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
відтак позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги позивача про
зобов'язання винести рішення про
державну реєстрацію права власності,
суд зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 9 Закону №1952-IV державний
реєстратор самостійно приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень або відмову в такій
реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових
і службових осіб, громадян та їх
об'єднань у діяльність державного
реєстратора, пов'язану з проведенням
державної реєстрації прав,
забороняється і тягне за собою
відповідальність згідно із законом.

Згідно Рекомендацій Комітету
Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р.
на 316-й нараді, під дискреційними
повноваженнями слід розуміти
повноваження, які адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду,
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Суд також звертає увагу на положення
Постанови Вищого адміністративного
суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою
встановлено, що з огляду на положення
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо компетенції
адміністративного суду, останній не
може підміняти інший орган державної
влади та перебирати на себе
повноваження щодо вирішення питань,
які законодавством віднесені до
компетенції цього органу державної
влади.

Отже, адміністративний суд, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, виконуючи завдання
адміністративного судочинства щодо
перевірки відповідності їх прийняття
(вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, критеріям, не втручається та
не може втручатися у дискрецію (вільний
розсуд) суб'єкта владних повноважень
поза межами перевірки за названими
критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного
судочинства України свідчить про те, що
завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання прав та
вимог законодавства, інакше було б
порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень, оскільки ключовим його
завданням є здійснення правосуддя.

Отже, під дискреційним повноваженням
суд розуміє таке повноваження, яке
надає певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
що визначені законом, адміністративний
орган має можливість самостійно (на
власний розсуд) вибрати один з кількох
варіантів рішення. Суд є
правозастосовуючим органом, тобто, не
створюючи нових правових норм, не
підміняючи собою органи виконавчої та
законодавчої влади, на підставі закону
у встановленому процесуальним законом
порядку вирішує справи.

Водночас, виходячи зі змісту позовних
вимог, позивач просить здійснити
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, що, з урахуванням
вищенаведеного, є втручанням у
діяльність відповідача.

Крім того, вчиненню реєстраційних дій
передують етапи перевірки поданих
документів та отримання відповідей на
запити від інших повноважних органів,
тому суд не може зобов'язати здійснити
державну реєстрацію права за обставин,
коли достеменно не встановлено, що усі
подані документи є належним чином
оформлені, а усі етапи їх перевірки -
завершені.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України визначено,
що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Державний реєстратор як суб'єкт
владних повноважень покладений на
нього обов'язок щодо доказування
правомірності прийняття оскаржуваного
рішення виконав.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва, за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, вважає заявлені позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, керуючись
ст.ст. 69-71, 158-163 КАС України, Окружний
адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог
публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк» відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Головуючий суддя
Аблов Є.В.

Суддя
Амельохін
В.В.

Суддя
Шулежко
В.П.