Справа № 826/12995/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Шейко Т.І.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 жовтня 2014 року за адміністративним
позовом Київського міського центру
зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення
коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 жовтня 2014 року позовні вимоги
задоволено в повному обсязі.

Відповідач, не погоджуючись із
зазначеною постановою, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить суд скасувати постанову
та прийняти нову, якою у задоволені
адміністративного позову відмовити
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2
звернувся до Дніпровського районного
центру зайнятості 14.11.2013, із заявою про
надання статус безробітного, в якій
було вказано, що він не є найманим
працівником, трудовою діяльністю не
займається, не уклав договір
цивільно-правового характеру, пенсію
не отримує і не зареєстрований як
фізична особа - підприємець.

Також, ОСОБА_2 був ознайомлений з
пам'яткою про права та обов'язки
безробітного, де зазначено, що
безробітні повинні своєчасно подавати
відомості про обставини, що впливають
на умови виплати їм забезпечення та
надання соціальних послуг, - і
власноручно поставив свій підпис.

В зв'язку з чим, наказом Дніпровського
РЦЗ від 18.11.2013 № НТ131118 відповідно до ст.
43 Закону України «Про зайнятість
населення» відповідачу був наданий
статус безробітного з 14.11.2013, а також
відповідно до ст. 22, 23 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» та п. 2.1 Порядку надання
допомоги по безробіттю, у тому числі
одноразової її виплати для організації
безробітними підприємницької
діяльності, затвердженого наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України від 20.11.2000 року № 307,
відповідачу призначено допомогу по
безробіттю з 21.11.2013.

Однак, Дніпровський районний центр
зайнятості провівши перевірку
правомірності виплати матеріального
забезпечення відповідачу, встановив,
що згідно витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних та фізичних осіб
підприємців від 20.03.2014, ОСОБА_2
починаючи з 20.01.2000 був зареєстрований
як фізична особа-підприємець і на
момент звернення до центру зайнятості
- 14.11.2013 перебував на обліку як фізична
особа підприємець.

В результаті чого, наказом
Дніпровського районного центру
зайнятості від 25.03.2014 № НТ 140325 від 20.03.2014
відповідача було знято з обліку, у
зв'язку з встановленням факту подання
особою недостовірних даних та
документів, на підставі яких прийнято
рішення про надання статусу
безробітного, призначення виплати
матеріального забезпечення на випадок
безробіття відповідно до абз. 19 пп. 1 п. 37
Порядку 307.

З метою стягнення безпідставно
виплачених коштів, Київський міський
центр зайнятості звернувся до суду з
відповідним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки відповідач перебував на
обліку як фізична особа підприємець,
кошти, які виплачувались йому, як
допомога по безробіттю, підлягають
поверненню.

На думку колегії суддів позиція суду
першої інстанції є вірною з огляду на
наступне.

Відповідно до частини першої статті 3
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» від 02 березня 2000 року
№1533-ІІІ (Закон №1533), законодавство про
страхування на випадок безробіття
складається з Основ законодавства
України про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття», Закону України
«Про зайнятість населення» та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
страхування на випадок безробіття, а
також міжнародних договорів України,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

Так, відповідно до статті 2 Закону
України «Про зайнятість населення»,
безробітними визнаються працездатні
громадяни працездатного віку, які
через відсутність роботи не мають
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів і
зареєстровані у державній службі
зайнятості як такі, що шукають роботу,
готові та здатні приступити до
підходящої роботи.

Для одержання статусу безробітного,
громадянин особисто подає у день, що
настає після закінчення встановленого
строку пошуку роботи, до центру
зайнятості відповідну заяву та
письмову інформацію про те, що він не
має заробітку або інших передбачених
законодавством доходів та не
зареєстрований як фізична особа
-підприємець.

У разі відсутності підходящої роботи
рішення про надання громадянам
статусу безробітних приймається
державною службою зайнятості з
восьмого дня після реєстрації у центрі
зайнятості за місцем проживання.

У випадку безробіття, згідно із
частиною першою статті 6 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», застраховані особи мають
право на матеріальне забезпечення та
соціальні послуги.

Зокрема, відповідно до статті 7, видами
забезпечення за цим Законом є: допомога
по безробіттю, у тому числі одноразова
її виплата для організації безробітним
підприємницької діяльності; допомога
по частковому безробіттю; матеріальна
допомога у період професійної
підготовки, перепідготовки або
підвищення кваліфікації безробітного;
допомога на поховання у разі смерті
безробітного або особи, яка перебувала
на його утриманні.

Що стосується безпосередньо допомоги
по безробіттю, то слід зазначити, що
відповідно до статті 22 Закону №1533,
застраховані особи, визнані в
установленому порядку безробітними,
які протягом 12 місяців, що передували
початку безробіття, працювали на
умовах повного або неповного робочого
дня (тижня) не менше 26 календарних
тижнів та сплачували страхові внески,
мають право на допомогу по безробіттю
залежно від страхового стажу.

Допомога по безробіттю також
призначається та виплачується з 8 дня
після реєстрації застрахованої особи в
установленому порядку в державній
службі зайнятості.

Відповідно до пунктів 6.2, 6.3 Порядку
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 року №307,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 14 грудня 2000 року за
№915/5136, (Порядок надання допомоги),
допомога по безробіттю призначається
на підставі особистої заяви
безробітного, довідки (довідок) про
середню заробітну плату (дохід) за
останнім місцем (декількома місцями)
роботи чи служби, трудової книжки,
військового квитка, копії
цивільно-правового договору, за
пред'явленням, у разі наявності,
свідоцтва про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування та
паспорта або іншого документа, що
посвідчує особу.

Рішення про призначення допомоги по
безробіттю, її розмір і строки виплати,
відкладення, скорочення та припинення
виплати оформлюється наказом центру
зайнятості, номер і дата якого
заноситься до картки персонального
обліку безробітного. З цим наказом
безробітний повинен бути ознайомлений
під особистий підпис у картці обліку
прийнятих рішень керівництва центру
зайнятості.

Що стосується безпосередньо
визначення розміру та тривалості
виплати допомоги по безробіттю, то слід
зазначити, що відповідно до частини
першої статті 23 Закону №1533,
застрахованим особам, зазначеним у
частині першій статті 22 цього Закону,
розмір допомоги по безробіттю
визначається у відсотках до їх
середньої заробітної плати (доходу),
визначеної відповідно до порядку
обчислення середньої заробітної плати
(доходу) для розрахунку виплат за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням,
затвердженого Кабінетом Міністрів
України, залежно від страхового стажу:
до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років -
55 відсотків; від 6 до 10 років - 60
відсотків; понад 10 років -70 відсотків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 5.5
цього ж Порядку, виплата допомоги
припиняється, зокрема, у разі
працевлаштування безробітного,
зайняття підприємницькою або іншою
діяльністю, пов'язаною з одержанням
доходу безпосередньо від цієї
діяльності, виконання робіт (послуг) за
цивільно-правовими угодами (з дня
працевлаштування, державної
реєстрації як суб'єкта підприємницької
або іншої діяльності, виконання робіт
(послуг) за цивільно-правовими угодами),
призначення виплати на підставі
документів, що містять неправдиві
відомості (з дня встановлення
порушення), закінчення строку її
виплати (з наступного дня після
закінчення строку виплати).

Згідно із пунктом 6.14 Порядку надання
допомоги, якщо під час її одержання
безробітний своєчасно не подав
відомості про обставини, що впливають
на умови виплати, у тому числі
встановлені під час розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплати матеріального забезпечення, з
безробітного стягується сума
виплаченої допомоги по безробіттю з
моменту виникнення цих обставин.

Наведене положення кореспондує і
статті 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», яка передбачає, що
застраховані особи, зареєстровані в
установленому порядку як безробітні,
зобов'язані своєчасно подавати
відомості про обставини, що впливають
на умови виплати їм забезпечення
та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та
вартості наданих соціальних послуг
застрахованій особі внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Якщо безробітний відмовився
добровільно повернути зазначені кошти,
то питання щодо їх повернення
вирішується у судовому порядку.

Тобто, як вбачається із наведених
правових положень, районними центрами
зайнятості з метою запобігання
незаконному отриманню матеріального
забезпечення та соціальних послуг може
проводитись розслідування
обґрунтованості таких виплат.

Механізм розслідування визначений
Порядком розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплати
матеріального забезпечення
безробітним, затвердженим наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України, Державної податкової
адміністрації від 13 лютого 2009 року
№60/62, постановою правління Пенсійного
фонду України від 13 лютого 2009 року №7-1,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 12 березня 2009 року №232/1648
(Порядок розслідування).

Так, відповідно до пунктів 2, 3 вказаного
Порядку, розслідування здійснюється
шляхом проведення перевірки
достовірності даних, які є підставою
для надання особі статусу безробітної
та виплати їй матеріального
забезпечення, що зазначені в
документах, поданих особою до
державної служби зайнятості під час її
реєстрації та протягом періоду її
перебування на обліку як безробітної.

Перевірка проводиться районними,
міськрайонними, міськими та районними
у містах центрами зайнятості, на які
покладено виконання функцій робочих
органів виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, за місцем
реєстрації роботодавця як платника
внесків на загальнообов'язкове
соціальне страхування на випадок
безробіття у разі, зокрема, коли під час
перебування особи на обліку як
безробітної до центру зайнятості
надійшла інформація від державних
органів, підприємств, установ,
організацій чи громадян про обставини,
що впливають на умови виплати
матеріального забезпечення та надання
соціальних послуг безробітній особі,
яка відрізняється від поданих нею
відомостей, або така інформація
розміщена в засобах масової
інформації.

За результатами звірки або перевірки
оформлюється акт, який підписується
посадовими особами, що її проводили.

У разі встановлення недостовірності
даних, на підставі яких особі надано
статус безробітної та право на виплату
матеріального забезпечення, особа
ознайомлюється з актом, про що
засвідчує власним підписом. У разі
відмови особи підписати акт про це
робиться відповідна відмітка
спеціалістом центру зайнятості.

При цьому, слід зазначити, що
відповідно до статті 34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» Фонд
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття зобов'язаний
контролювати правильність
нарахування, своєчасність сплати
страхових внесків, а також витрат за
страхуванням на випадок безробіття,
передбачених цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами з питань
страхування на випадок безробіття,
правильність призначення роботодавцем
та виплати застрахованим особам
допомоги по частковому безробіттю.
Даний контроль здійснюється і поза
межами вказаного Порядку
розслідування, зокрема, отримання
інформації з інших джерел (довідка
державного реєстратора).

Тому, оскільки статтею 36 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» не передбачено чіткого
порядку фіксації центром зайнятості
подання особою неправдивих відомостей
про обставини, що впливають на умови
виплати їм забезпечення та надання
соціальних послуг, спеціалістами
центру зайнятості, по аналогії,
складається акт перевірки відповідно
до Порядку розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплат
матеріального забезпечення
безробітним, в якому фіксується факт
одночасного перебування особи у
статусі приватного підприємця та у
статусі безробітного.

Згідно із пунктами 7-9 цього Порядку,
рішення про повернення коштів особою
чи роботодавцем оформлюється наказом.

Протягом двох робочих днів після
прийняття рішення центр зайнятості
надсилає особі чи роботодавцю
рекомендованим листом повідомлення
про необхідність протягом 15
календарних днів з дня отримання
повідомлення повернути незаконно
виплачені кошти.

У разі неможливості вручення
повідомлення про необхідність
повернення коштів з підстав,
передбачених абзацом першим пункту 132
Правил надання послуг поштового
зв'язку, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 17
серпня 2002 року №1155, відмови особи чи
роботодавця повернути кошти, а також у
разі неповернення їх у встановлений
строк стягнення таких коштів
здійснюється у судовому порядку
відповідно до законодавства.

Рішення центру зайнятості щодо
повернення коштів може бути оскаржено
в центрі зайнятості вищого рівня або в
судовому порядку.

Таким чином, аналіз наведеного
законодавства дає можливість дійти
висновку про те, що держава в особі
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття виступає
гарантом забезпечення реалізації
застрахованими особами своїх прав.

Тобто, застрахованій особі, державою
забезпечується у випадку відсутності
заробітку або інших передбачених
законодавством доходів через
відсутність роботи отримання
матеріальної підтримки у вигляді
виплати допомоги.

В свою чергу, особа вільна у бажанні
застосувати своє право на соціальне
забезпечення або не скористатися ним. У
всіх випадках конкретний вид
соціального забезпечення надається
особі лише після її звернення із заявою
і прийняття рішення компетентного
органу про призначення пенсії,
соціальної допомоги, послуги.

При цьому, слід враховувати, що
зазначені правовідносини реалізуються
за умови, що обидві сторони, як держава
в особі Фонду, так і особа, несуть як
права так і обов'язки, а у разі
зловживання правом або неналежного
виконання обов'язків притягуються до
юридичної відповідальності.

Наведені ж відповідачем обставини,
щодо неотримання від підприємницької
діяльності доходів, на думку суду, не
можуть слугувати підставою для
звільнення ОСОБА_2 від
відповідальності, так як чинним
законодавством констатовано, що він
відноситься до самозайнятого
населення.

З урахуванням викладеного, після
детального з'ясування обставин справи
та аналізу законодавчих норм, суд
апеляційної інстанції приходить до
переконання, що вимоги позивача є
обґрунтованими, відповідають дійсним
обставинам та матеріалам справи,
оскільки заявлена сума до стягнення
складається із виплаченої ОСОБА_2
допомоги по безробіттю та матеріальної
допомоги на період підвищення
кваліфікації, сума яких не
заперечується відповідачем, але у
випадку відмови у добровільному
виконанні підлягає забезпеченню
примусом в судовому порядку, докази
сплати ОСОБА_2 на час розгляду та
вирішення справи - відсутні, тому
наявні обґрунтовані підстави для
задоволення позову.

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, передбачені ст. 212
КАС України.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя
Троян Н.М.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.