Справа № 810/4766/14
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/4766/14
Головуючий у 1-й інстанції: Скрипка
Суддя-доповідач: Желтобрюх І.Л.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2014 року м.
Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючої-судді:
Желтобрюх І.Л.,

суддів:
Мамчура Я.С.,

Шостака О.О.,

при секретарі:
Оліщук А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельно-проектна фірма Україна» на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 17 жовтня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельно-проектна
фірма Україна» до Державної податкової
інспекції у Києво-Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будівельно-проектна
фірма Україна» звернулось до Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області та просило визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 25 липня 2014
року № та №.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 17 жовтня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим
рішенням позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просив постанову суду
першої інстанції скасувати як таку, що
ухвалена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити в повному обсязі. В
обґрунтування вимог апеляційної
скарги посилається на те, що сукупність
наданих ним доказів та первинних
документів повною мірою підтверджує
реальність проведених господарських
операцій з ТОВ «СК «Вардат Сервіс» за
період, що перевірявся, а тому вважає
висновки суду першої інстанції хибними
та такими, що не відповідають
обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, які з'явилися у судове
засідання, вивчивши матеріали справи,
дослідивши й проаналізувавши доводи
апеляційної скарги і докази на їх
підтвердження, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
у період з 19 червня 2014 року по 25 червня
2014 року ДПІ у Києво-Святошинському
районі ГУ Міндоходів у Київській
області проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельно-проектна
фірма Україна» з питань повноти
нарахування та своєчасності сплати
податку на додану вартість та податку
на прибуток при взаємовідносинах із
ТОВ «СК «Вардат Сервіс» за період з 1
січня 2013 року по 1 березня 2014 року, за
результатами якої складено Акт від 03
липня 2014 року №324/10-13-22-01-121/33776341.

В ході проведення перевірки податковим
органом виявлено порушення позивачем
пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4,
201.6, 201.10 статті 201 ПК України, у зв'язку
із чим занижено податок на додану
вартість на суму 584653,95 грн. та підпункту
139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 138.1
підпункту 138.5.1 пункту 138.5 статті 138 ПК
України, в результаті чого занижено
податок на прибуток на суму 555421 грн.

На підставі Акта перевірки, 25 липня 2014
року відповідачем прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, а саме: №,
яким збільшено грошове зобов'язання із
податку на додану вартість на 584654 грн.
за основним платежем і на 146163 грн. за
штрафними санкціями; №, згідно
якого збільшено суму грошового
зобов'язання із податку на прибуток на
555421 грн. за основним платежем та на 138855
грн. за штрафними санкціями.

Відмовляючи в задоволенні
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що за
спірними операціями між позивачем та
контрагентом лише оформлювались
окремі первинні документи та податкові
накладні без фактичного виконання
контрагентом обумовлених операцій, чим
створювалась видимість (зовнішні
ознаки) реального здійснення операцій
та правомірності формування спірних
сум податкових вигод, наслідком чого є
отримання позивачем необґрунтованої
податкової вигоди. Складені за такими
операціями первинні документи та
податкові накладні внаслідок
«безтоварності» спірних операцій, є
юридично дефектними та не створюють
правових наслідків для цілей
формування податкових вигод, що,
відповідно, зумовлює висновок про
відсутність у позивача підстав для
формування спірних сум податкових
вигод.

Надаючи правову оцінку встановленим
обставинам справи та висновкам суду
першої інстанції, колегія суддів
виходить з такого:

Відповідно до п.п.134.1.1. п. 134.1. ст.131 ПК
України об'єктом оподаткування
податком на прибуток підприємств є
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138-143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.6. ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.
Порушення порядку заповнення
податкової накладної не дає права
покупцю на включення сум податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Для підтвердження включення до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість сплачених позивачем у
складі ціни за придбану продукцію та
виконані роботи, необхідні первинні
документи, оформлені відповідно до
вимог Закону України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» встановлено
вимоги до первинних документів, які є
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку. Згідно з даною
нормою, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, 03
вересня 2013 року між ТОВ
«Будівельно-проектна фірма Україна»
(генпідрядник) та ТОВ «СК «Вардат
Сервіс» (субпідрядник) укладено
договір субпідряду №15ДС/2013, за умовами
якого генпідрядник доручає, а
субпідрядник зобов'язується на власний
ризик виконати, у відповідності до умов
цього договору, роботу, а генпідрядник -
прийняти та оплатити її.

Крім того, 25 листопада 2013 року між ТОВ
«Будівельно-проектна фірма Україна»
(генпідрядник) та ТОВ «СК «Вардат
Сервіс» (субпідрядник) укладено
договір субпідряду №21/ДС2013, відповідно
до якого субпідрядником виконуються
роботи щодо реконструкції об'єкта
незавершеного будівництва та
допоміжних споруд для розміщення офісу
ДП «Державний фармакологічний центр
МОЗ України» та
медико-реабілітаційного центру по вул.
Смоленській, 10 у Солом'янському районі
міста Києва, 1-й пусковий комплекс.

Факт виконання сторонами договірних
зобов'язань підтверджується належним
чином оформленими первинними
бухгалтерськими документами, а саме:
актами приймання виконаних
будівельних робіт, податковими
накладними та платіжними і
бухгалтерськими документами.

Крім того, на підтвердження
використання у власній господарській
діяльності отриманих від товариства
«СК «Вардат Сервіс» робіт позивачем
було подано суду засвідчені копії
наступних документів: договору підряду
№34-110-01 від 13 серпня 2013 року, укладеного
між ТОВ «Будівельно-проектна фірма
Україна» та ПрАТ «По виробництву
інсулінів «Індар», актів №1 та №2
приймання виконаних робіт за вересень
та жовтень 2013 року; договору про
закупівлю робіт за державні кошти №49
від 16 травня 2013 року між позивачем та
Центром харчування Київського
національного університету імені
Тараса Шевченка №2, актів №1 та №2
приймання виконаних робіт за червень
та жовтень 2013 року; договору підряду
№ПР059/532 від 20 грудня 2013 року між
товариством «Будівельно-проектна
фірма Україна» та Київським
національним університетом імені
Тараса Шевченка; акту №1 приймання
виконаних робіт за грудень 2013 року за
договором №059/485 від 19 грудня 2013 року;
договору будівельного субпідряду №181013
від 18 жовтня 2013 року, який укладено між
позивачем та Державним підприємством
«Центр капітального будівництва»
Міністерства доходів і зборів
України», актів приймання виконаних
робіт за грудень 2013 року №1, №2, №4, №7,
№8, №10; договору №11-4/3282-13 від 25 липня 2013
року між ТОВ «Будівельно-проектна
фірма Україна» та Державним
підприємством «Національна
енергетична компанія «Укренерго»,
актів №4 та №5 приймання виконаних
робіт за жовтень та листопад 2013 року.

Відповідно до п. 201.8 ст. 201 Податкового
кодексу України право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу. На момент укладення договору,
ТОВ «СК «Вардат Сервіс мало Свідоцтво
про реєстрацію платника податку на
додану вартість.

Аналізуючи доводи податкового органу
та висновки суду першої інстанції,
колегія суддів виходить з наступного.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, відповідно до частини 2
статті 71 КАСУ, обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів (ст. 69 ч. 1 КАСУ).

Згідно з ч. 1 ст. 70 КАС України належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не приймає до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Частиною 4 ст. 70 КАС України
передбачено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Оцінка доказів здійснюється судом за
правилами статті 89 КАСУ, відповідно до
приписів якої суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Стосовно посилань пордаткового на
дефекти форми та змісту актів прийому
виконаних робіт та податкових
накладних як на підставу правомірності
винесення оскаржуваного
повідомлення-рішення колегія суддів
апеляційної інстанції зазначає
наступне:

Застосуванням формального підходу до
визначення достовірності первинних
документів інтересам добросовісної
особи може бути заподіяна шкода,
причому без будь-якої вини з її боку.

Крім того, вимоги статті 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» щодо
необхідної наявності в кожному
первинному документі належних
реквізитів варто поширювати саме на
того суб'єкта господарювання, який веде
бухгалтерський облік. Немає підстав
покладати відповідальність за
невиконання обов'язку щодо належного
ведення бухгалтерського обліку одним
суб'єктом господарювання на інших,
зокрема, на його контрагентів.

Таким чином, відповідно до зазначеного
Закону відповідальність за неповноту
чи недостовірність даних первинних
документів несуть особи, які
забезпечують ведення бухгалтерського
обліку та складають ці первинні
документи. А відтак, контрагенти
суб'єкта господарювання не можуть
нести відповідальності за
недобросовісне виконання ним своїх
обов'язків щодо складання первинних
документів.

Тому, невиконання обов'язку щодо
належного підписання первинного
документу, складеного однією особою і
переданого іншій особі, може
позбавляти цю накладну статусу
первинного документу або в разі
обізнаності контрагента з відсутністю
повноважень щодо складання такого
документу, або в разі фактичної
відсутності господарської операції.

В свою чергу, реальність господарської
операції визначається фактом руху
активів та зміною стану зобов'язань
суб'єкта господарювання, а не
повноваженнями осіб із складання
первинних документів, що засвідчують
здійснення господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 17 червня 2014 року по справі
№ К/800/10842/13.

Що стосується пояснень посадової особи
ТОВ «СК «Вардат Сервіс» Єрмакової І.Є., -
то вони теж не можуть бути визнані
належними і допустимими доказами у
справі внаслідок наступного. Ці
свідчення не були отримані (перевірені)
судом першої інстанції з межах
процедури, встановленої процесуальним
законодавством: свідок не був
допитаний судом безпосередньо, із
дотриманням вимог, визначених статтею
65 КАСУ (йому не роз'яснювалися права,
він не складав присяги, його не було
попереджено про кримінальну
відповідальність за завідомо
неправдиві свідчення). З матеріалів, що
містяться у справі, не вбачається, у
межах якого провадження відібрані такі
пояснення. Означеним свідченням не
була надана правова оцінка як доказу
такими, що набрали законної сили,
вироком суду, чи постановою у справі
про адміністративну відповідальність.
Докази, одержані з порушенням закону,
не беруться до уваги судом при
вирішенні справи (ст. 70 ч. 3 КАСУ, ст. 62 ч. 2
Конституції України).

Разом з тим, платник податків не може
нести юридичної відповідальності за
дії або бездіяльність контрагентів за
відсутності вини. Несплата
контрагентом податку на додану
вартість до бюджету, у разі фактичного
здійснення господарської операції, не
впливає на формування податкового
кредиту позивачем та не є підставою для
позбавлення останнього права на
відшкодування цього податку, якщо він
виконав усі передбачені законом умови
отримання такого відшкодування і має
всі документальні підтвердження
розміру заявленого податкового
кредиту.

Окрім того, у матеріалах справи
відсутні судові рішення з приводу
визнання зазначеного правочину
недійсним, немає відомостей щодо
наявності проваджень по кримінальних
справах відносно посадових осіб
позивача або за фактом скоєння злочину
за ознаками статті 212 Кримінального
кодексу України або вироків суду, які
набрали законної сили.

Аналогічна правова позиція висловлена
в ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 17.04.2013 року по справі №
К/9991/56246/12.

З цього приводу Вищий адміністративний
суд України у своєму Інформаційному
листі від 20.07.2010 №1112/11/13-10 також
зазначає: «У разі якщо дії платника
податків свідчать про його
сумлінність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності і
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних».

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що вказані вище первинні
документи і документи бухгалтерського
обліку, а також встановлені обставини
справи підтверджують факт товарності
господарських операцій, - з огляду на що
обґрунтованих підстав вважати, що вони
реально не відбулися, - немає. Тому
віднесення позивачем до складу
податкового кредиту з податку на
додану вартість сум, сплачених у ціні
придбаного товару, є правомірним.
Докази, надані на підтвердження
реальності виконання сторонами
спірних договорів, відповідачем не
спростовані.

Дослідивши й проаналізувавши
обставини справи, колегія суддів
дійшла висновку, що відповідачем не
доведено правомірності своїх дій в
порядку, визначеному ст. 72 ч. 2 КАСУ. З
огляду на викладене, колегія вважає, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 25 липня 2014 року № та
№ є протиправними та підлягають
скасуванню.

Отже, висновки суду першої інстанції не
відповідають дійсним обставинам
справи, під час ухвалення
оскаржуваного рішення судом першої
інстанції допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
а тому, у відповідності до ст.202 КАС
України, постанова Київського
окружного адміністративного суду від 17
жовтня 2014 року підлягає скасуванню з
ухваленням нового судового рішення про
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 212, 254
КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельно-проектна фірма Україна»
задовольнити.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 17 жовтня 2014
року скасувати.

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельно-проектна фірма Україна» до
Державної податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень задовольнити.

Податкові повідомлення-рішення від 25
липня 2014 року № та № визнати
протиправними та скасувати.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 22
грудня 2014 року.

Головуючий суддя

Желтобрюх І.Л.

Судді:

Мамчур Я.С

Шостак О.О.