Справа № 806/7845/13-а
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року м. Київ
К/800/50911/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:
Вербицької О.В.

суддів:
Маринчак Н.Є.

Муравйова О.В.

за участю секретаря:
Іванова Д.О.

представників:

позивача: Шатила Л.К., Трунова О.М.

відповідача: Благодарська О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Малинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області

на постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 06.08.2014 року

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 18.09.2014 року

у справі № 806/7845/13-а

за позовомДержавного підприємства
«Радомишльське лісомисливське
господарство» доМалинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області провизнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Радомишльське
лісомисливське господарство» (далі по
тексту - позивач, ДП «Радомишльське
лісомисливське господарство»)
звернулось з позовом до Малинської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Житомирській області
(далі по тексту - відповідач, ОДПІ) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 06.08.2014 року
адміністративний позов задоволено.

Ухвалою Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 18.09.2014 року
апеляційну скаргу ОДПІ залишено без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Відповідач, не погоджуючись з
вищевказаними рішеннями судів першої
та апеляційної інстанцій, оскаржив їх у
касаційному порядку, просить скасувати
з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права та прийняти
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представників сторін, дослідивши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, суд касаційної
інстанції дійшов висновку щодо
наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОДПІ проведено планову
виїзну перевірку ДП «Радомишльське
лісомисливське господарство» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.10.2011 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складено акт від 11.10.
2013 року № 19/22-10/13568251.

В акті перевірки зазначено, що
позивачем порушено ст. 3, ст. 4, ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», п. 44.1, ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1
ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п.
198.6 ст. 198, п. 201.8, п. 201.10, п. 201.14, п. 201.15 ст.
201, п. 202.1, п. 202.7 ст. 202, п. 138.2 пп. 138.8.1, п. 138.8.
та пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.
139, п. 146.11, п. 146.12 ст. 146, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, а саме:
занижено податок на прибуток в сумі
1984948,00 грн. п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1
ст. 188, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, завищено від'ємне
значення з податку на додану вартість
на загальну суму 112 854,00 грн., пп. 169.14.1, пп.
169.2.1, пп. 169.2.2 ст. 169 Податкового кодексу
України на суму 2 775,22 грн., п. 129.4 ст. 129,
пп. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу
України в результаті чого нараховано
пеню за несвоєчасну сплату на суму 3 845,98
грн., п. 119.2 ст. 119 Податкового кодексу
України.

На підставі висновків, що викладені в
акті перевірки, ОДПІ прийнято
податкові повідомлення-рішення від
01.11.2013 року № , яким ДП
«Радомишльське лісомисливське
господарство» зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість на 112 854,00 грн. та №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на 2 977 422,00 грн.
(основний платіж - 1 984 948,00 грн. та 992 474, 00
грн. штрафна (фінансова) санкція).

За результатами адміністративного
оскарження, зазначені податкові
повідомлення-рішення податковими
органами залишено без змін, а скарги
позивача без задоволення.

Суди першої та апеляційної інстанцій
визнали необґрунтованими такі
висновки податкового органу, з чим
погоджується суд касаційної інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 185.1 ст. 185
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) об'єктом оподаткування є
операції платників податку з: а)
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом. З метою оподаткування цим
податком до операцій з ввезення
товарів на митну територію України та
вивезення товарів за межі митної
території України прирівнюється
поміщення товарів у будь-який митний
режим, визначений Митним кодексом
України.

Згідно п. 187.1. ст. 187 ПК України датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: а)
дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку. За операціями з
виконання підрядних будівельних робіт
суб'єкти підприємницької діяльності
можуть застосовувати касовий метод
податкового обліку відповідно до
підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього
Кодексу.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України
передбачено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник. податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно п. 198.1 ст. 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до вимог п. 198.3 ст. 198 ПК
України (в редакції, чинній на час
спірних правовідносин) податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, та
було встановлено судами попередніх
інстанцій, між ДП «Радомишльське
лісомисливське господарство» та ПАТ
«Аверс», ПНВП «Вітраж», ПП «Дивосвіт
Плюс», ТОВ «Стандарт», ІП «СЖС Україна»,
ФОП ОСОБА_5, ТОВ «Арктур К-19», ТОВ
«Лісторг Переробка», ТОВ «Монблан», ПФ
«Лазур» були здійсненні господарські
операції щодо придбання товарів та
послуг.

Реальність здійснення господарських
операцій між позивачем та
вищевказаними контрагентами
підтверджується наявними в матеріалах
справи податковими накладними,
видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
платіжними дорученнями, актами
виконання робіт, актами
приймання-здавання наданих послуг,
тощо.

Вищевказані документи оформлені
відповідно до вимог чинного
законодавства, Закону України № 996 «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», є документами
первинного обліку.

Використання позивачем придбаних
товарів та послуг у власній
господарській діяльності
підтверджується матеріалами справи.

Отже, з огляду на вищевказані обставини
справи, колегія суду погоджується з
висновками судів першої та апеляційної
інстанції щодо реальності
господарських операцій, укладених між
позивачем та вищевказаними
контрагентами.

Крім того, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ПАТ «Аверс», ПНВП
«Вітраж», ПП «Дивосвіт Плюс», ТОВ
«Стандарт», ІП «СЖС Україна», ФОП
ОСОБА_5, ТОВ «Арктур К-19», ТОВ «Лісторг
Переробка», ТОВ «Монблан», ПФ «Лазур»
на час спірних відносин були
зареєстровані як платники податку
(відповідно до вимог чинного
законодавства).

Таким чином, суди обґрунтовано не
прийняли до уваги висновки ОДПІ щодо
нікчемності правочинів, з урахуванням
всіх обставин справи та вимог діючого
на час спірних правовідносин
законодавства.

В свою чергу, слід зазначити, що
висновки ДПІ про безпідставне
віднесення позивачем сум податку на
додану вартість до складу податкового
кредиту по господарським операціям з
ПП «АМІ» є помилковими, оскільки ДП
«Радомишльське лісомисливське
господарство» не включалась до складу
податкового кредиту у травні 2012 року
сума податку на додану вартість у
розмірі 5 963,60 грн. по придбанню товарів
у ПП «AMI», що підтверджується
матеріалами справи.

Відповідно до вимог п. 138.1 ст. 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Згідно пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України
витрати операційної діяльності
включають: собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг та інші витрати беруться для
визначення об'єкта оподаткування з
урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї
статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140,
статей 142 і 143 та інших статей цього
Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку; витрати банківських
установ, до яких відносяться: а)
процентні витрати за
кредитно-депозитними операціями, в
тому числі за кореспондентськими
рахунками та коштами до запитання,
цінними паперами власного обігу; б)
комісійні витрати, в тому числі за
кредитно-депозитними операціями,
розрахунково-касове обслуговування,
інкасацію та перевезення цінностей,
операціями з цінними паперами,
операціями на валютному ринку,
операціями з довірчого управління; в)
від'ємний результат (збиток) від
операцій з купівлі/продажу іноземної
валюти та банківських металів; г)
від'ємне значення курсових різниць від
переоцінки активів та зобов'язань у
зв'язку зі зміною офіційного курсу
національної валюти до іноземної
валюти відповідно до підпункту 153.1.3
пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу; ґ)
суми страхових резервів, сформованих у
порядку, передбаченому статтею 159 цього
Кодексу; д) суми коштів (зборів), внесені
до Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб; е) витрати з придбання права
вимоги на виконання зобов'язань у
грошовій формі за поставлені товари чи
надані послуги (факторинг); є) витрати,
пов'язані з реалізацією заставленого
майна; ж) інші витрати, прямо пов'язані
зі здійсненням банківських операцій та
наданням банківських послуг; з) інші
витрати, передбачені цим розділом.

Пунктом 138.8. ст.138 ПК України
передбачено, що собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Відповідно до вимог п. «г» пп. 138.8.5 п. 138.8
ст. 138 ПК України до складу
загальновиробничих витрат включаються
витрати на утримання, експлуатацію та
ремонт, страхування, оперативну оренду
основних засобів, інших необоротних
активів загальновиробничого
призначення.

Згідно п. 146.12 ст. 146 ПК України до складу
витрат відноситься сума витрат, що
пов'язана з ремонтом та поліпшенням
об'єктів основних засобів, у тому числі
орендованих або отриманих у концесію
чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься платником податку до
складу витрат.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідачем до складу
витрат, що враховуються при визначенні
суми поліпшень основних засобів,
віднесено витрати, які обліковуються
на бухгалтерському рахунку 912
«Загальновиробничі витрати: витрати на
утримання та експлуатацію обладнання».

З матеріалів справи вбачається, що в
акті перевірки зазначено про порушення
ДП «Радомишльське лісомисливське
господарство» п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 Податкового кодексу України,
завищено витрати, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування.

Пунктом 138.2 ст. 138 ПК України
передбачено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді. Платник податку для
визначення об'єкта оподаткування має
право на врахування витрат,
підтверджених документами, що складені
нерезидентами відповідно до правил
інших країн.

Згідно пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи, витрати що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування,
підтверджуються наявними в матеріалах
справи належно оформленими
документами, зокрема - витягом з
Головної книги за 2011 рік, податковими
деклараціями з податку на прибуток
підприємства за 9 місяців 2011 року та за
2011 рік, актами надання послуг,
товарно-транспортними накладними,
актами звірки взаєморозрахунків,
податковими накладними, видатковими
накладними, платіжними дорученнями,
тощо.

Таким чином, колегія суду погоджується
з висновками судів першої та
апеляційної інстанції, щодо
задоволення позовних вимог ДП
«Радомишльське лісомисливське
господарство» в цій частині.

Крім того, в акті перевірки зазначено,
що ДП «Радомишльське лісомисливське
господарство» завищило показник у
рядку 05.1 СВ Декларації «Собівартість
придбаних (виготовлених) та
реалізованих товарів та послуг» за
період з 01.10.2011 року до 31.12.2012 року на
суму 5 525,00 грн.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що TOB «Стандарт» було
поставлено ДП «Радомишльське
лісомисливське господарство»
товарно-матеріальні цінності (вивіски
та таблички) на загальну суму 6 630,00 грн.,
у тому числі податок на додану вартість
1 105,00 грн.

Реальність здійснення господарської
операції між позивачем та TOB «Стандарт»
підтверджується наявними в матеріалах
справи первинними документами

Отже, враховуючи вищевикладене,
позивачем правомірно віднесено суму
витрат вартості отриманого від TOB
«Стандарт» товару у розмірі 5 525,00 грн.
до витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування.

Як вбачається з матеріалів справи, в
акті перевірки також зазначено, що ДП
«Радомишльське лісомисливське
господарство» неправомірно віднесено
до складу витрат на збут (Рядок 06.2
Декларації) витрати на придбання
товарно-експедиційних послуг.

Відповідно до вимог пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138
ПК України до складу інших витрат
включаються: витрати на збут, які
включають витрати, пов'язані з
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг: а) витрати на
пакувальні матеріали для затарювання
товарів на складах готової продукції;
б) витрати на ремонт тари; в) оплата
праці та комісійні винагороди
продавцям, торговим агентам та
працівникам підрозділів, що
забезпечують збут; г) витрати на
рекламу та дослідження ринку
(маркетинг), на передпродажну
підготовку товарів; ґ) витрати на
відрядження працівників, зайнятих
збутом; д) витрати на утримання
основних засобів, інших необоротних
матеріальних активів, пов'язаних зі
збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг (оперативна оренда,
страхування, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, охорона); е)
витрати на транспортування, перевалку
і страхування товарів,
транспортно-експедиційні та інші
послуги, пов'язані з транспортуванням
продукції (товарів) відповідно до умов
договору (базису) поставки; є) витрати
на гарантійний ремонт і гарантійне
обслуговування; ж) витрати на
транспортування готової продукції
(товарів) між складами підрозділів
підприємства; з) інші витрати, пов'язані
зі збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між ДП «БС Транс
Сервіс» (експедитор) та ДП
«Радомишльське лісомисливське
господарство» (замовник) було укладено
договір транспортного експедирування
від 03.05.2011 року № 24/ДП, відповідно до
вимог якого експедитор зобов'язується
за винагороду та за рахунок замовника
виконати транспортно-експедиційні
послуги по організації та перевезенню
вантажу.

Фактичне виконання умов вищевказаного
договору підтверджується наявними в
матеріалах справи актами надання
послуг, товарно-транспортними
накладними, платіжними дорученнями,
тощо.

Документи оформлені відповідно до
вимог чинного законодавства, Закону
України № 996 «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні», є
документами первинного обліку.

Колегія суддів приходить до висновку,
що саме за вищевказаних обставин
справи, суди першої та апеляційної
інстанцій вірно застосували норми
матеріального права, отже, прийняті
податковим органом спірні рішення є
неправомірними.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено,
правова оцінка обставин у справі дана
вірно.

В свою чергу, доводи касаційної скарги
не відповідають фактичним обставинам
справи та спростовуються
вищезазначеними нормами права, отже,
відсутні підстави для її задоволення.

За таких обставин, касаційна скарга
відповідача підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Житомирського
окружного адміністративного суду від
06.08.2014 року та ухвала Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 18.09.2014 року залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210, 214-215, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Малинської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Житомирській області залишити без
задоволення.

Постанову Житомирського окружного
адміністративного суду від 06.08.2014 року
та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 18.09.2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, установленому статтями 237, 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька Судді
Н.Є. Маринчак О.В. Муравйов