Справа № 816/4097/14
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2014 року м. ПолтаваСправа
№816/4097/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Кукоби О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Шевченко О.С.

та представників сторін:

від позивача - Баранік К.В.,

від відповідача - Вербицька І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Комунального підприємства
"Кременчуцьке підрядне спеціалізоване
шляхове ремонтно-будівельне
управління" до Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство "Кременчуцьке
підрядне спеціалізоване шляхове
ремонтно-будівельне управління"
(надалі - позивач, КП КПС ШРБУ)
звернулось до суду з позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області (надалі - відповідач,
Кременчуцька ОДПІ) та з урахуванням
заяви про збільшення позовних вимог
від 30 жовтня 2014 року /т. І, а.с. 161-163/
просило визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 07 жовтня 2014
року №/1899 про збільшення
грошового зобов'язання зі сплати
податку на прибуток загалом в розмірі 50
695 грн та №/1900 про збільшення
грошового зобов'язання зі сплати
податку на додану вартість загалом в
розмірі 20 136 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що контролюючим органом
порушено права та законні інтереси КП
КПС ШРБУ у сфері публічно-правових
відносин через безпідставне
донарахування грошового зобов'язання
зі сплати податків. Стверджував, що
доводи відповідача про порушення КП
КПС ШРБУ вимог податкового
законодавства не відповідають
фактичним обставинам справи та
спростовуються наданими на перевірку
та до матеріалів справи письмовими
доказами.

Відповідач позов не визнав. У письмових
запереченнях просив відмовити у
задоволенні позовних вимог КП КПС ШРБУ
повністю. При цьому, посилався на
відомості, встановлені позаплановою
виїзною перевіркою КП КПС ШРБУ з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 січня 2011 року по 31 січня 2013
року, викладені у акті Кременчуцької
ОДПІ від 18 вересня 2014 року
№452/16-03-22-01-08/03332033.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала та
просила їх задовольнити з підстав,
наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечувала,
просила відмовити у задоволенні
позовних вимог з мотивів, викладених у
письмових запереченнях Кременчуцької
ОДПІ.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши
докази, що мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступні факти та
відповідні до них правовідносини.

КП КПС ШРБУ у встановленому
законодавством порядку зареєстроване
як юридична особа, , з 24
лютого 1995 року перебуває на обліку в
якості платника податків в
Кременчуцькій ОДПІ та зареєстроване
платником податку на додану вартість з
02 липня 1997 року /т. І, а.с. 22, 23, 25/.

Видами діяльності позивача за КВЕД-2010
є: будівництво доріг і автострад (42.11),
виробництво бетонних розчинів, готових
для використання (23.63), допоміжне
обслуговування наземного транспорту
(52.21), надання в оренду й експлуатацію
власного чи орендованого нерухомого
майна (68.20), діяльність у сфері
інжинірингу, геології та геодезії,
надання послуг технічного
консультування в цих сферах (71.12) /т. І,
а.с. 24/.

У період з 29 серпня 2014 року по 11 вересня
2014 року фахівцями Кременчуцької ОДПІ
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку КП КПС ШРБУ з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 січня 2011 року по 31 січня 2013
року.

Правомірність підстав та порядку
проведення перевірки позивачем не
оскаржено.

За результатами перевірки складено акт
від 18 вересня 2014 року №452/16-03-22-01-08/03332033
(далі по тексту - Акт перевірки), в якому
вказано на порушення платником
податків вимог:

- пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2,
підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", пунктів 138.2, 138.4 статті 138,
підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України, наслідком
чого визначено заниження позивачем
податку на прибуток загалом в розмірі 37
162 грн (в т.ч., за ІІ квартал 2011 року - 786
грн, ІІІ квартал 2011 року - 7738 грн, ІІ
квартал 2012 року - 323 грн, IV квартал 2012
року - 24 047 грн, 2013 рік - 4268 грн);

- підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7
Закону України "Про податок на додану
вартість", пунктів 198.1, 198.6 статті 198,
пункту 201.11 статті 201 Податкового
кодексу України, в результаті чого
вказано на заниження КП КПС ШРБУ
податку на додану вартість загалом в
розмірі 14 108 грн (в т.ч., за березень 2011
року - 510 грн, за квітень 2011 року - 174 грн,
за травень 2012 року - 307 грн, за грудень 2012
року - 13 117 грн) /т. ІІ, а.с. 167-181/.

На підставі даних висновків Акта
перевірки Кременчуцькою ОДПІ 07 жовтня
2014 року сформовано податкові
повідомлення-рішення:

- №/1899, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем "Податок на прибуток
підприємств і організацій, що належать
до комунальної власності (міста та
району), 11020201" загалом в розмірі 50 695 грн
(в т.ч., основний платіж - 36 376 грн,
штрафні (фінансові) санкції - 14 319 грн) /т.
І, а.с. 21/;

- №/1900, яким КП КПС ШРБУ збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем "Податок на додану вартість із
вироблених в Україні товарів, 14010100"
загалом в розмірі 20 136 грн (в т.ч.,
основний платіж - 13 424 грн, штрафні
(фінансові) санкції - 6712 грн) /т. І, а.с.
164/.

З урахуванням визначених статтею 102
Податкового кодексу України граничних
строків донарахування платнику
податків грошових зобов'язань зі
сплати податку на прибуток за ІІ
квартал 2011 року та податку на додану
вартість за березень, квітень 2011 року
не здійснювалось.

Не погоджуючись із зазначеними вище
податковими повідомленнями-рішеннями,
позивач звернувся до суду з позовом про
визнання їх протиправними та
скасування.

Надаючи правову оцінку спірним
рішенням суб'єкта владних повноважень,
суд виходить з критеріїв правомірності
таких рішень, що визначені частиною
третьою статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у зв'язку з чим перевіряє чи
прийнято дані рішення: на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване ці рішення;
з урахуванням права особи на участь у
процесі прийняття рішення; своєчасно,
тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що донарахування
спірного грошового зобов'язання зі
сплати податку на прибуток та ПДВ
контролюючим органом здійснено з
огляду на наступні доводи.

Позивач у грудні 2012 року мав
господарські відносини з Приватним
підприємством /надалі - ПП/ "Агроінвест
плюс" з приводу придбання бітуму
(договір від 05.06.2012 №48 про закупівлю
товарів за державні кошти).

Взаємовідносини між даними
контрагентами на суму ПДВ в розмірі
13116,67 грн не підтверджено актом
Кременчуцької ОДПІ від 11.02.2014
№398/16-03-22-01-08/36410576, у зв'язку з чим існує
розбіжність.

Як зазначено відповідачем, податковий
кредит ПП "Агроінвест плюс" по ланцюгу
постачання сформований підприємствами
зі станом відмінним від 0, що не мають
трудових та виробничих ресурсів для
здійснення виробничої діяльності, а
створені лише з метою формування
податкового кредиту по ланцюгу
постачання до кінцевого споживача
(вигодонабувача).

Підпунктом 5.2 договору від 05.06.2012 №48
визначено місце поставки товарів -
вул. Бетонна, 128, м. Кременчук
Полтавської області. Разом з цим, в
наданих на перевірку
товарно-транспортних накладних не
вказано місце навантаження та
розвантаження товарів. Крім того, для
перевірки не надано сертифікати на
бітум, у зв'язку з чим неможливо
встановити його походження.

За таких обставин, контролюючий орган
дійшов висновку про те, що операції з
придбання товарів у ПП "Агроінвест
плюс" по ланцюгу постачання не мали
реального характеру, товар не
перевозився і не зберігався,
перевіркою не виявлено розумних
економічних або інших причин (ділової
мети), систематичного придбання та
продажу товарів.

Наведене, на переконання відповідача,
свідчить про порушення КП КПС ШРБУ
вимог пункту 138.2 статті 138, підпункту
139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 198.1, 198.6
статті 198, пункту 201.11 статті 201
Податкового кодексу України, у зв'язку
з чим підприємством неправомірно
віднесено до складу витрат операційної
діяльності за IV квартал 2012 року суму в
розмірі 65 583 грн та безпідставно
сформовано податковий кредит у грудні
2012 року на суму 13 116 грн 67 коп.

Також, перевіркою встановлено, що
позивач у травні 2012 року мав
господарські відносини з ПП "Таір-1" (), що стосувались придбання
товарів (відра, цемент, фарба тощо) на
підставі договору від 01.01.2011 №Т/15/5.

Взаємовідносини між даними
контрагентами не підтверджено актом
Кременчуцької ОДПІ від 19.10.2012
№4378/15-322/34451048, у зв'язку з чим виникла
розбіжність.

Контролюючим органом зазначено, що ПП
"Таір-1" формує податковий кредит по
ланцюгу постачання з підприємствами,
що не мають необхідних трудових та
виробничих ресурсів для здійснення
господарської діяльності, а створені
лише з метою штучного формування
податкового кредиту по ланцюгу
постачання до кінцевого споживача
(вигодонабувача).

У наданих на перевірку
товарно-транспортних накладних не
конкретизовано місце навантаження та
розвантаження товарів (вказано лише м.
Кременчук), а до перевірки не надано
сертифікати на товар, у зв'язку з чим
неможливо встановити його походження.

За таких обставин, відповідач
стверджував про недоведеність
здійснення господарських операцій між
КП КПС ШРБУ та ПП "Таір-1" та, як наслідок,
порушення позивачем вимог пункту 138.2
статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1
статті 139, пунктів 198.1, 198.6 статті 198,
пункту 201.11 статті 201 Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим
підприємством неправомірно віднесено
до складу витрат операційної
діяльності за ІІ квартал 2012 року суму в
розмірі 1536 грн та безпідставно
сформовано податковий кредит у травні
2012 року на суму 307,14 грн.

Окрім того, процитувавши зміст акта
планової виїзної ревізії
фінансово-господарської діяльності КП
КПС ШРБУ за період з 01.03.2011 по 31.12.2013 від
17.03.2014 №01-21/006, складеного Кременчуцькою
об'єднаною державною фінансовою
інспекцією, відповідач вказав на
порушення позивачем вимог пункту 138.4
статті 138 Податкового кодексу України,
наслідком чого визначив неправомірне
віднесення до складу витрат
операційної діяльності суми в розмірі
124 534 грн 40 коп. (в т.ч., за результатами
здійснення господарських операцій з
ТОВ "Хелітрейнінг Україна" у IV кварталі
2012 року - 44025 грн, щодо понаднормового
списання бітуму (завищення
собівартості реалізованої продукції) у
ІІ-ІІІ кварталах 2011 року - 33 602 грн 88 коп.,
IV кварталі 2012 року - 46 906 грн 64 коп.).

Оцінюючи наведені доводи в їх
сукупності, суд виходить з наступного.

Правовідносини щодо формування
платником податків податкового
кредиту з 01 січня 2011 року
врегульовано статтею 198 Податкового
кодексу України від 02 грудня 2010 року
№2755-VI. А порядок формування платником
податків витрат, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування
податком на прибуток, з 01 квітня 2011 року
врегульовано статтями 138 - 139
Податкового кодексу України.

Оскільки перевірку проведено за період
з 01.01.2011 та в ході проведення перевірки
не встановлено випадків протиправного
формування позивачем витрат
операційної діяльності у І кварталі 2011
року, у Акті перевірки безпідставно
вказано на порушення КП КПС ШРБУ вимог
Законів України "Про оподаткування
прибутку підприємств" та "Про податок
на додану вартість", які на момент
виникнення спірних відносин втратили
чинність.

Водночас, згідно з пунктом 138.2 статті 138
Податкового кодексу України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

А підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139
Податкового кодексу України визначено,
що не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Крім того, за змістом абзацу "а" пункту
198.1 статті 198 Податкового кодексу
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
послуг.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
/пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу
України/.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, відповідно до пункту 198.6
статті 198 Податкового кодексу України
не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку, відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів чи сплати грошових коштів.

Суд зазначає, що перевірці у спірних
відносинах підлягає саме правильність
ведення позивачем податкового обліку.

А оскільки відповідач уповноважений на
здійснення контролю за додержанням
платником податків саме вимог
податкового законодавства, то така
перевірка з боку контролюючого органу
має полягати у самостійному
дослідженні останнім правомірності
декларування позивачем показників
податкової звітності.

За таких обставин, обґрунтування
ймовірних фактів порушення позивачем
вимог податкового законодавства
відомостями, встановленими в ході
проведення Кременчуцькою об'єднаною
державною фінансовою інспекцією
виїзної ревізії
фінансово-господарської діяльності КП
КПС ШРБУ за період з 01.03.2011 по 31.12.2013, без
самостійного дослідження реальності
здійснення КП КПС ШРБУ господарської
діяльності, виходить за межі
повноважень відповідача та не
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства.

Суд зазначає, що складений органом
державного фінансового контролю акт
ревізії не носить преюдиційного
характеру та не може слугувати доказом
допущення позивачем порушень вимог
податкового законодавства, про які
стверджує відповідач.

Зважаючи на те, що відповідно до вимог
статті 19 Конституції України та
підпункту 21.1.1 пункту 21.1 статті 21
Податкового кодексу України
відповідач, як орган державної влади,
зобов'язаний діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією і законами
України, суд дійшов висновку про
безпідставність тверджень
Кременчуцької ОДПІ про порушення КП
КПС ШРБУ вимог пункту 138.4 статті 138
Податкового кодексу України в частині
завищення витрат загалом в розмірі 124 534
грн 40 коп.

При цьому, суд враховує, що
відображення спірних господарських
операцій у податковому обліку позивач
здійснив відповідно до їх фактичного
змісту та на підставі даних
бухгалтерського обліку підприємства
про вартість виконаних робіт та
кількість витрачених матеріалів.
Відповідні обставини підтверджено
залученими до матеріалів справи
копіями первинних документів (актів
приймання виконаних будівельних робіт,
довідок про вартість виконаних
будівельних робіт і витрати,
відомостей ресурсів, податкових
накладних, видаткових накладних) /т. І,
а.с. 46-110, 119-123, 128-132, 137-141, 146-150/.

Окрім того, суд зважає на висновки,
наведені в постанові Полтавського
окружного адміністративного суду від 05
листопада 2014 року у справі №816/3246/14,
якою відмовлено в задоволенні позову
Державної фінансової інспекції в
Полтавській області до КП КПС ШРБУ в
частині щодо зобов'язання останнього
усунути порушення вимог законодавства
стосовно господарських відносин з ТОВ
"Хелітрейнінг Україна" та відносно
понаднормового списання бітуму.

Щодо господарських відносин позивача з
ПП "Агроінвест плюс" та ПП "Таір-1" суд
встановив наступне.

Позивачем з ПП "Таір-1" укладено договір
постачання від 03.01.2012 №Т/24/3 /т. І, а.с. 174/,
за умовами якого останнє
зобов'язувалось передати у власність
КП КПС ШРБУ належний йому товар,
асортимент, кількість та ціна одиниці
якого визначається у видаткових
накладних.

На виконання умов даного договору ПП
"Таір-1" у травні 2012 року відвантажило
позивачу товарно-матеріальні цінності
загальною вартістю 1842 грн 83 коп., на
підтвердження чого виписано податкову
накладну від 31 травня 2012 року №187 /т. І,
а.с. 45/, видаткову накладну від 31 травня
2012 року №РН-0000187 /т. І, а.с. 43/,
рахунок-фактуру від 31 травня 2012 року
№СФ-0000724 /т. І, а.с. 42/,
товарно-транспортну накладну від 31
травня 2012 року серії БЗС №77 /т. І, а.с. 44/.

Позивач оплатив вартість товарів /т. І,
а.с. 213/, оприбуткував придбаний товар на
склад /т. І, а.с. 214-215/ та використав у
власній господарській діяльності /т.
ІІ, а.с. 219-223/.

Крім того, позивачем з ПП "Агроінвест
плюс" укладено договори про закупівлю
товарів за державні кошти від 05.06.2012
№№47, 48 /т. І, а.с. 198-203/, за умовами яких
останнє зобов'язувалось поставити
замовнику товар (продукти
нафтопереробки /бітум/) кількістю 500 тон
за кожним договором.

На виконання умов даного договору ПП
"Агроінвест плюс" протягом
листопада-грудня 2012 року відвантажило
позивачу товарно-матеріальні цінності
(бітум) загальною вартістю 667 532 грн, на
підтвердження чого виписано податкові
накладні /т. І, а.с. 114, 126, 135, 144, 153/,
видаткові накладні /т. І, а.с. 112, 116, 125, 134,
143, 152/, рахунки /т. І, а.с. 111, 115, 124, 133, 142, 151/,
товарно-транспортні накладні /т. І, а.с.
113, 117, 127, 136, 145, 154/.

Позивач оплатив вартість товарів /т. І,
а.с. 230, 234/, оприбуткував придбаний товар
на склад /т. І, а.с. 235-237/ та використав у
власній господарській діяльності /т.
ІІ, а.с. 229, 232/.

За змістом пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

У відповідності до частини першої
статті 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних відносин)
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Відповідно до приписів частини другої
статті 3 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Тобто, при дослідженні факту
здійснення господарської операції
мають досліджуватись відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовано
дані податкового обліку. При цьому, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братись до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Разом з цим, перевіряючи факт
здійснення господарської операції, на
підставі якої платником податків
сформовано дані податкового обліку,
суд досліджує товарність такої
операції в сукупності чинників, що
впливають на її реальний зміст.
Зокрема, суд оцінює документи та інші
дані, що відображені платником
податків в податковому та
бухгалтерському обліку, з урахуванням
специфіки спірної господарської
операції.

Отже, сама собою наявність або
відсутність окремих документів чи
допущення помилок в їх оформленні не
може слугувати підставою для висновків
про відсутність господарської
операції, якщо іншими даними буде
підтверджено фактичний рух активів або
зміни у власному капіталі чи
зобов'язаннях платника податку у
зв'язку з його господарською
діяльністю.

Суд зазначає, що сертифікати та
паспорти якості на товар чинним
законодавство не віднесено до
первинних бухгалтерських документів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких визначено пунктом 44.1 статті 44
Податкового кодексу України, а тому
ненадання на перевірку таких
документів не може бути визнано
беззаперечним доказом удаваності
господарської операції.

Залучена до матеріалів справи копія
товарно-транспортної накладної від 31
травня 2012 року серії БЗС №77 містить
конкретизовані відомості щодо пунктів
навантаження та розвантаження товарів
/т. І, а.с. 44/, у зв'язку з чим суд відхиляє
як необґрунтовані твердження
відповідача про відсутність таких
відомостей.

Стосовно товарно-транспортних
накладних, складних позивачем на
доставку придбаного у ПП "Агроінвест
плюс" бітуму, суд зазначає, що
відсутність конкретної адреси у графі
"Пункт розвантаження" не є
беззаперечним доказом фіктивності
господарських операцій. Суд зважає на
те, що всі товарно-транспортні накладні
/т. І, а.с. 113, 117, 127, 136, 145, 154/ містять
відмітку про отримання товару
позивачем, а матеріалами справи
підтверджено факт оприбуткування
бітуму. За таких обставин, суд дійшов
висновку про те, що товар (бітум
нафтовий дорожній) отримано позивачем
у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене в своїй
сукупності, суд дійшов висновку, що
матеріалами справи в повному обсязі
підтверджено товарність спірних
господарських операцій з ПП
"Таір-1" та ПП "Агроінвест плюс", факт
сплати позивачем у ціні придбаних
товарів ПДВ загалом в розмірі 13 423 грн 81
коп., а також рух активів в ході
здійснення господарської діяльності.

Відтак, позивач правомірно врахував
при розрахунку податкового кредиту
спірну суму ПДВ.

Посилання контролюючого органу на
відомості, викладені в актах перевірок
контрагентів позивача, не приймаються
судом в якості достатніх обґрунтувань
правомірності оскаржених податкових
повідомлень-рішень, оскільки отримання
контролюючим органом акта перевірки
контрагента платника податків, в якому
викладені висновки про вчинення таким
контрагентом нікчемного правочину або
відображення в звітності показників
господарських операцій, які фактично
не відбулись, не звільняє контролюючий
орган від виконання обов'язку по
самостійному встановленню та
доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, адже акт
перевірки контрагента не має
преюдиційного значення та не є
документом, що достовірно та
безсумнівно підтверджує обставини
фактичної дійсності.

З приводу посилань відповідача на
відомості Системи автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів щодо наявних
розбіжностей між сумами податкового
кредиту позивача та сумами податкових
зобов'язань його контрагентів, суд
звертає увагу на наступне.

Як визначено частиною другою статті 61
Конституції України, юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер.

Частиною першою статті 218
Господарського кодексу України
передбачено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Таким чином, кожен платник податку несе
самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зважаючи на принцип
персональної відповідальності
платника податку, право добросовісного
платника податків на податковий кредит
з ПДВ не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами.

Крім того, у постановах від 09 вересня 2008
року у справі №21-500во08, від 01 червня 2010
року у справі №21-573во10, від 31 січня 2011
року у справі №21-47а10 Судова палата в
адміністративних справах Верховного
Суду України дійшла висновку, що якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи.

Так само, Європейський Суд з прав
людини у рішенні від 22 січня 2009 року у
справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії"
(заява №3991/03) зазначив, що "…
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності."
/пункт 71/.

Як висновок, суд зазначає, що допущені
попередніми постачальниками у ланцюгу
постачання товару певні порушення
податкового законодавства тягнуть
негативні наслідки саме для таких
постачальників та не впливають на
право позивача (добросовісного
платника податку) на віднесення до
складу податкового кредиту сплаченого
податку на додану вартість
постачальникам товарів/послуг.

Підставою для донарахування платнику
податку грошових зобов'язань може
слугувати лише встановлення факту
узгодженості дій платника податків з
недобросовісними платниками податків
(постачальниками) з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями
постачальників чи сприяння ухиленню
постачальниками товару у ланцюгу
постачання від виконання податкових
зобов'язань. Однак, матеріали справи
таких доказів не містять.

Відповідачем не надано доказів та не
зазначено обставин, які б ставили під
сумнів фактичне здійснення спірних
господарських операцій. Зокрема, не
надано доказів, що підтверджували б
невідповідність змісту угод дійсним
намірам сторін щодо набуття цивільних
прав і обов'язків чи свідчили про намір
сторін ухилитися від оподаткування
доходів, отриманих внаслідок виконання
договорів або приховування дійсного
об'єкта оподаткування, зменшення бази
оподаткування, створення штучних
підстав для незаконного відшкодування
сум сплачених податків за рахунок
коштів бюджету, отримання незаконних
пільг з оподаткування тощо.

Так само, наявні у справі документи не
містять жодних доказів наявності між
позивачем та його контрагентами
взаємоузгоджених зловмисних дій,
спрямованих на порушення існуючого в
державі суспільного ладу або моральних
засад.

Стосовно тверджень контролюючого
органу про невідповідність договірних
відносин позивача та його контрагентів
вимогам статей 203, 215, 228 Цивільного
кодексу України, суд вважає за
необхідне зазначити, що належними та
допустимими в розумінні статті 124
Конституції України, статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами факту вчинення платником
податків нікчемного правочину або
факту відображення в обліку показників
господарських операцій, які в
дійсності не відбулись, можуть бути або
обвинувальний вирок суду по
кримінальній справі (адже діяння
платника податків по протиправному
заволодінню майном іншої особи або
ухиленню від сплати податків, тобто
вчинення нікчемного правочину, є
об'єктивною стороною злочинів,
передбачених статтями 191, 212
Кримінального кодексу України), або
рішення суду у справі про стягнення
одержаного за нікчемним правочином
(адже наслідком вчинення платником
податків нікчемного правочину
відповідно до статей 207, 208, 250
Господарського кодексу України є
застосування конфіскаційного заходу у
вигляді стягнення одержаного за
нікчемним правочином), або рішення суду
про визнання правочину недійсним (адже
відповідно до частини третьої статті 228
Цивільного кодексу України вчинення
платником податків правочину, котрий
суперечить інтересам держави і
суспільства, є підставою для звернення
до суду з вимогою про визнання такого
правочину недійсним).

Проте, у ході розгляду справи
відповідачем не подано до суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
відносно посадових (службових) осіб
платника податків, наявності
обвинувального вироку суду, рішення
суду про стягнення одержаного за
нікчемним правочином, наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним тощо.

Враховуючи наведене вище в своїй
сукупності, висновок податкової
інспекції про порушення позивачем
окремих вимог Податкового кодексу
України здійснено при помилковому
розумінні норм діючого на час
виникнення спірних відносин
законодавства та фактичних обставин
справи.

Виходячи з визначення поняття штрафна
санкція, що міститься в підпункті 14.1.265
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України, відповідно до якого дана
санкція може бути застосована до
платника податків лише у разі вчинення
останнім порушення вимог податкового
законодавства, а такі порушення в діях
позивача відсутні, суд дійшов висновку,
що спірними податковими
повідомленнями-рішеннями також
неправомірно застосовано до КП КПС
ШРБУ штрафні (фінансові) санкції в
розмірі 21 031 грн.

В силу частини положень другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до підпункту 21.1.1 пункту 21.1
статті 21 Податкового кодексу України
посадові особи контролюючих органів
зобов'язані дотримуватися Конституції
України та діяти виключно у
відповідності з цим Кодексом та іншими
законами України, іншими нормативними
актами.

Згідно із частиною першою статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що
відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі "Компанія "Вестберґа таксі
Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд
визначив, що "… адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.".

Відповідачем під час розгляду
адміністративної справи не наведено
об'єктивних доводів та не надано
належних доказів наявності в діях
позивача ознак протиправної
діяльності. Тобто, відповідачем не
доведено правомірності оскарженого
податкового повідомлення-рішення.

Разом з цим, залученими до матеріалів
справи копіями первинних документів
бухгалтерського обліку підтверджено
правомірність ведення позивачем
податкового обліку та, як наслідок,
відсутність підстав для донарахування
платнику грошових зобов'язань зі
сплати податку на прибуток, ПДВ та
застосування штрафних (фінансових)
санкцій.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає
доведеним належними доказами той факт,
що при прийнятті спірних
повідомлень-рішень суб'єкт владних
повноважень діяв всупереч
встановленому законом порядку,
необґрунтовано, упереджено, без
з'ясування необхідних обставин, що мали
значення для прийняття рішення, без
дотримання необхідного балансу між
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів позивача і цілями,
на досягнення яких спрямовано ці
рішення, чим порушено законні інтереси
позивача.

За таких обставин, податкові
повідомлення-рішення Кременчуцької
ОДПІ від 07 жовтня 2014 року
№№/1899, /1900 необхідно визнати
протиправними та скасувати, а позов КП
КПС ШРБУ - задовольнити.

У відповідності до частини першої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України.

Водночас, згідно з підпунктом 3 пункту 9
розділу VI "Прикінцеві та перехідні
положення" Бюджетного кодексу України
у разі безспірного списання коштів
державного бюджету (місцевих бюджетів)
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, відображає в обліку
відповідні бюджетні зобов'язання
розпорядника бюджетних коштів, з вини
якого виникли такі зобов'язання.
Погашення таких бюджетних зобов'язань
здійснюється виключно за рахунок
бюджетних асигнувань цього
розпорядника бюджетних коштів.
Одночасно розпорядник бюджетних
коштів зобов'язаний привести у
відповідність з бюджетними
асигнуваннями інші взяті бюджетні
зобов'язання.

Отже, судовий збір в розмірі 182 грн 70
коп., сплачений позивачем при зверненні
до суду з даним позовом, необхідно
стягнути з Державного бюджету України
за рахунок бюджетних асигнувань,
призначених для утримання
Кременчуцької ОДПІ.

При розподілі судових витрат
відповідно до положень частини третьої
статті 4 Закону України "Про судовий
збір", суд виходить з приписів пункту 21
частини першої статті 5 вказаного
Закону, згідно з яким відповідача
звільнено від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 94, 158-163
Кодексу адміністративного судочинства
України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Комунального
підприємства "Кременчуцьке підрядне
спеціалізоване шляхове
ремонтно-будівельне управління" до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області від 07 жовтня 2014 року
№№/1899, /1900.

Стягнути з Державного бюджету України
за рахунок бюджетних асигнувань за
зобов'язаннями Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області () на користь Комунального
підприємства "Кременчуцьке підрядне
спеціалізоване шляхове
ремонтно-будівельне управління" () витрати зі сплати судового
збору в розмірі 182 (сто вісімдесят дві)
гривні 70 (сімдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання її
копії з одночасним надісланням копії
апеляційної скарги до суду апеляційної
інстанції.

Повний текст постанови складено 16
грудня 2014 року.

Суддя
О.О. Кукоба