Справа № 803/1638/14
Суддя: Макарик В.Я.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року
Справа №
8709/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Макарика В.Я.

суддів -
Глушка І.В. Большакової О.О.

за участю секретаря судового засідання
- Федак С.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
заступника прокурора Волинської
області на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від
21.08.2014р. у справі № 803/1638/14 за позовом
Прокурора міста Луцька до Луцької
міської ради третя особа ОСОБА_1 про
визнання протиправним та скасування
рішення,-

В С Т А Н О В
И В:

Прокурор міста Луцька звернувся
адміністративним позовом до Луцької
міської ради, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору ОСОБА_1 про визнання протиправним
та скасування рішення від 24.07.2014 року №
62/85 "Про надання громадянці ОСОБА_1
дозволу на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1".

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 21.08.2014р., у
задоволенні адміністративного позову
прокурора міста Луцька до Луцької
міської ради, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача ОСОБА_1
про визнання протиправним та
скасування рішення, відмовлено
повністю.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, заступник прокурора
Волинської області оскаржив її в
апеляційному порядку та просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог прокурора
м. Луцька. Апелянт свої вимоги мотивує
тим, що судом 1 інстанції неповно
з'ясовано обставини справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, висновки суду вважає
необґрунтованими з підстав викладених
в апеляційній скарзі, та порушено норми
матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що в ході
проведення перевірки встановлено, що
Луцька міська рада рішенням №62/85 від
24.07.2014 року надала громадянці ОСОБА_1
дозвіл на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1.

Згідно Генерального плану міста
Луцька, затвердженого рішенням Луцької
міської ради 42/1 від 24.06.2009 року земельна
ділянка на АДРЕСА_1 відноситься до
земель історико-культурного
призначення.

Комплекс пам'яток історії та культури
м. Луцька "Старе місто" відповідно до
Постанови Ради Міністрів Української
PCP від 26 березня 1985 року №130 оголошено
історико-культурним заповідником
республіканського значення, отже
зазначений Заповідник є об'єктом
історико-культурного призначення, що
має особливу наукову, естетичну та
історико-культурну цінність, а відтак
землі, що знаходяться під даним
об'єктом, належать до земель державної
власності і не можуть передаватись у
приватну власність, виходячи зі змісту
статті 47, підпункту 4 статті 84
Земельного кодексу України.

На підставі вищевикладеного, позивач
вважає, що законні підстави для
передачі у приватну власність ОСОБА_1
земельної ділянки по АДРЕСА_1 відсутні,
що свідчить про незаконність
оскаржуваного рішення Луцької міської
ради.

У зв'язку з тим, при прийнятті рішення
Луцької міської ради №62/85 від 24.07.2014
року порушено вимоги земельного
законодавства, а тому вказане рішення є
протиправним та підлягає скасуванню.

Представники Луцької міської ради та
третьої особи ОСОБА_1 в судове
засідання на виклик суду не з'явилися,
що не перешкоджає розгляду справи у
його відсутності згідно із ч.4 ст. 196 КАС
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана апеляційна
скарга не підлягає до задоволення, з
наступних підстав.

Як стверджується матеріалами справи,
та встановлено судом, що громадянці
ОСОБА_1 на праві власності належить
житловий будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується
копією витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно №15114901 від
04.07.2007 року та копією технічного
паспорту на вказаний житловий будинок.

Рішенням Луцької міської ради №62/85 від
24.07.2014 року "Про надання громадянці
ОСОБА_1 дозволу на розроблення
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості) на
АДРЕСА_1" надано дозвіл громадянці
ОСОБА_1 на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі(на місцевості) по АДРЕСА_1.

Положеннями статті 19 Конституції
України визначено, що органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
органи місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Згідно з вимогами ст.40 Земельного
кодексу України (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин)
громадянам України за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування можуть передаватися
безоплатно у власність або надаватися
в оренду земельні ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
гаражного будівництва в межах норм,
визначених цим Кодексом. Понад норму
безоплатної передачі громадяни можуть
набувати у власність земельні ділянки
для зазначених потреб за
цивільно-правовими угодами.

Відповідно до статтей 53, 54 Земельного
кодексу України до земель
історико-культурного призначення
належать землі, на яких розташовані
пам'ятки культурної спадщини, їх
комплекси (ансамблі),
історико-культурні заповідники,
історико-культурні заповідні
території, охоронювані археологічні
території, музеї просто неба,
меморіальні музеї-садиби.

Землі історико-культурного
призначення можуть перебувати у
державній, комунальній та приватній
власності.

Пунктом „г" ч.4 ст.84 Земельного кодексу
України визначено, що до земель
державної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать землі під об'єктами
природно-заповідного фонду,
історико-культурного та оздоровчого
призначення, що мають особливу
екологічну, оздоровчу, наукову,
естетичну та історико-культурну
цінність, якщо інше не передбачено
законом.

Отже, чинним законодавством визначенні
певні обмеження щодо використання
земель історико-культурного
призначення, однак, законодавство не
містить категоричної заборони
передачі у власність громадянам всіх
земельних ділянок, які знаходяться на
території земель історико-культурного
призначення.

Така заборона встановлена лише для
земель, які перебувають під об'єктами
природно-заповідного фонду,
історико-культурного та оздоровчого
призначення, що мають особливу
екологічну, оздоровчу, наукову,
естетичну та історико-культурну
цінність.

Згідно повідомлення Державної служби з
питань національної культурної
спадщини Міністерства культури і
туризму України листом №22-483/12 від
05.03.2010 року, остання не заперечує
стосовно відведення у встановленому
порядку земельної ділянки по АДРЕСА_1 в
місті Луцьку Волинської області для
обслуговування та експлуатації
існуючого житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

З наявного в матеріалах справи
висновку директора
історико-культурного заповідника
республіканського значення в м. Луцьку
за №6/1-6 від 21.01.2010 року вбачається, що
будинок по АДРЕСА_1 знаходиться на
території історико-культурного
заповідника в м. Луцьку і не являється
пам'яткою культурної спадщини.

Таким чином, з наявних в матеріалах
справи письмових доказів, судом
встановлено, що будинок який
знаходиться по АДРЕСА_1 на земельній
ділянці, яка має історико-культурне
значення не відноситься до об'єктів
культурної спадщини і не представляє
собою історико-культурне значення.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що обставини, які слугували предметом
спору у даній адміністративній справі,
щодо приналежності земельної ділянки
по АДРЕСА_1 до земель
історико-культурного призначення, були
предметом розгляду в судах інших
інстанцій.

Так, постановою Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 22.06.2011 року, залишеною без
змін згідно ухвали Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 18.12.2012 року та ухвали Вищого
адміністративного суду України від
28.05.2014 року, в справі за позовом ОСОБА_1
до Луцької міської ради про визнання
нечинним рішення Луцької міської ради
№9/80 від 05.05.2011 року "Про відмову у
передачі безоплатно у власність
громадянці ОСОБА_1 земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд на АДРЕСА_1", позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено, а саме:
визнано нечинним та скасовано рішення
Луцької міської ради №9/80 від 05.05.2011
року "Про відмову у передачі безоплатно
у власність громадянці ОСОБА_1
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд на
АДРЕСА_1" та зобов'язано Луцьку міську
раду повторно розглянути питання про
передачу безоплатно у власність ОСОБА_1
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд на
АДРЕСА_1.

Судами вищевказаних інстанцій
встановлено, що будинок який
знаходиться по АДРЕСА_1 на земельній
ділянці, яка має історико-культурне
значення не відноситься до об'єктів
культурної спадщини і не представляє
собою історико-культурне значення.

Частиною 1 статті 72 КАС України
визначено, що обставини, встановлені
судовим рішенням в адміністративній,
цивільній або господарській справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини того, що будинок який
знаходиться по АДРЕСА_1 на земельній
ділянці, яка має історико-культурне
значення не відноситься до об'єктів
культурної спадщини і не представляє
собою історико-культурне значення,
встановлені, в тому числі і судовими
рішеннями, а відтак є встановленими і
не потребують додаткового доказування.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
будинок який належить на праві
власності громадянці ОСОБА_1
знаходиться по АДРЕСА_1 на земельній
ділянці, яка має історико-культурне
значення не відноситься до об'єктів
культурної спадщини і не представляє
собою історико-культурне значення, а
тому рішення Луцької міської ради від
24.07.2014 року №24/85 "Про надання громадянці
ОСОБА_1 дозволу на розроблення
технічної документації землеустрою
щодо встановлення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості) на
АДРЕСА_1" є законним.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, на підставі
правильно встановлених обставин
справи та визначених їм правовідносин,
прийшов до обґрунтованих і законних
висновків. Доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції і не свідчать про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи і
відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Тобто, постанова суду першої інстанції
відповідає вимогам ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
щодо вимог законності та
обґрунтованості судових рішень, і
підстав для її скасування і відповідно
задоволення апеляційної скарги
колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, ст. 198, ст. 200,
ст. 205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський
апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л
И В:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Волинської області залишити
без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 21.08.2014р. у
справі № 803/1638/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя:
В.Я.Макарик

Судді:
І.В.Глушко

О.О.Большакова

Повний текст ухвали складений 23 грудня
2014 року.