Справа № 826/17866/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 грудня 2014 року 13:20
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Кузьменка В.А., суддів Добрівської Н.А.,
Гарника К.Ю., за участю секретаря
Калужського Д.О., розглянувши у
письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомОСОБА_2доНаціонального банку
Українитреті особи1. ОСОБА_3 2.
ОСОБА_4провизнання протиправною та
скасування постанови в
частиніОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач,
ОСОБА_2.), звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
адміністративними позовом до
Національного банку України, в якому
просить: 1) визнати протиправною
постанову Правління Національного
банку України від 03 листопада 2014 року
№699 в частині прирівнення осіб,
місцезнаходження яких
(зареєстровані/постійно проживають) на
території вільної економічної зони
"Крим" до нерезидентів; 2) скасувати
пункт 1 постанови Правління
Національного банку України від 03
листопада 2014 року №699.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19 листопада 2014
року відкрито провадження в
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 01 грудня 2014 року
залучено до участі у справі в якості
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача ОСОБА_3 (далі по тексту
- третя особа 1) та ОСОБА_4 (далі по тексту
В судовому засіданні 10 грудня 2014 року
позивач та представник третьої особи 1
позовні вимоги підтримав, представник
відповідача проти задоволення
позовних вимог заперечив; третя особа 2
чи її представник до суду не прибули.
Відповідно до частини шостої статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
Враховуючи неприбуття третьої особи 2
або її представника, беручи до уваги
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, в судовому засіданні 10
грудня 2014 року суд ухвалив перейти до
розгляду справи в письмовому
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
Відповідно до пункту 1 постанови
Правління Національного банку України
від 03 листопада 2014 року №699 "Про
застосування окремих норм валютного
законодавства під час режиму
тимчасової окупації на території
вільної економічної зони "Крим"
установлено, що для цілей застосування
нормативно-правових актів
Національного банку України:
особа, місцезнаходження якої
(зареєстрована/постійно проживає) на
території вільної економічної зони
"Крим" (далі - суб'єкт Криму),
прирівнюється до нерезидента (за
інвестиційними операціями - до
іноземного інвестора);
договори, укладені суб'єктами Криму із
суб'єктами з місцезнаходженням
(зареєстровані/постійно проживають) на
іншій території України (далі -
материкова територія України), є
документами, що використовуються
замість зовнішньоекономічних
договорів (контрактів) під час
застосування нормативно-правових
актів Національного банку України.
Позивач вважає, що вказана постанова в
частині прирівнення осіб,
місцезнаходження яких
(зареєстровані/постійно проживають) на
території вільної економічної зони
"Крим", до нерезидентів є незаконною,
мотивуючи позовні вимоги тим, що
Національний банк України не наділений
правом на визначення статусу
особи-громадянина України, жодним
законодавчим актом не визначено
громадян України, які проживають на
окупованій території України,
нерезидентами України та не
передбачено скасування громадянства
України для зазначеної категорії
населення; наслідком прийняття
оскаржуваної постанови є
дискримінація громадян України за
територіальною ознакою. При цьому
позивач зазначає, що є належним
позивачем у справі, оскільки
оскаржуваною постановою створюються
перешкоди для вільного зайняття
адвокатською діяльністю; крім того,
постанова обмежує право на вільний
вибір місця проживання, оскільки
обравши місцем проживання Крим, особа
автоматично підпадає під дію обмежень
згідно спірної постанови.

Відповідач проти задоволення позовних
вимог заперечив, виходячи з того, що
ОСОБА_2 не доведено факту застосування
до нього оскаржуваного
нормативно-правового акта або те, що
він є суб'єктом відповідних відносин,
на які поширюється дія зазначеного
акта в цілому; та зауважив, що
оскаржувана постанова прийнята у межах
та на підставі повноважень, визначених
Законом.

Треті особи просили адміністративний
позов задовольнити, підтримавши
наведене позивачем обґрунтування.

Окружний адміністративний суд міста
Києва, виходячи зі змісту пред'явлених
позовних вимог, звертає увагу на
наступне.

Частина перша статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначає, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 6
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачає, що юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 162
Кодексу адміністративного судочинства
України у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про: 1) визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинним рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення; 2) зобов'язання
відповідача вчинити певні дії; 3)
зобов'язання відповідача утриматися
від вчинення певних дій; 4) стягнення з
відповідача коштів; 5) тимчасову
заборону (зупинення) окремих видів або
всієї діяльності об'єднання громадян; 6)
примусовий розпуск (ліквідацію)
об'єднання громадян; 7) примусове
видворення іноземця чи особи без
громадянства за межі України; 8)
визнання наявності чи відсутності
компетенції (повноважень) суб'єкта
владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б
гарантувала дотримання і захист прав,
свобод, інтересів людини і громадянина,
інших суб'єктів у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку суб'єктів владних
повноважень.

Виходячи зі змісту постанови Правління
Національного банку України від 03
листопада 2014 року №699 "Про застосування
окремих норм валютного законодавства
під час режиму тимчасової окупації на
території вільної економічної зони
"Крим", вона є нормативно-правовим
актом, оскільки спрямована на
регулювання суспільних відносин у
сфері валютного законодавства,
встановлює права і обов'язки для
неозначеного кола суб'єктів та
розрахована на тривале багаторазове
застосування.

Особливості провадження у справах щодо
оскарження нормативно-правових актів
органів виконавчої влади, Верховної
Ради Автономної Республіки Крим,
органів місцевого самоврядування та
інших суб'єктів владних повноважень
визначено статтею 171 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Відповідно до частини другої статті 171
Кодексу адміністративного судочинства
України передбачено, що право
оскаржити нормативно-правовий акт
мають особи, щодо яких його
застосовано, а також особи, які є
суб'єктом правовідносин, у яких буде
застосовано цей акт.

У пункті 21 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від 06
березня 2008 року №2 "Про практику
застосування адміністративними судами
окремих положень Кодексу
адміністративного судочинства України
під час розгляду адміністративних
справ" Вищий адміністративний суд
України вказав, що судам слід мати на
увазі, що за правилами частини другої
статті 171 Кодексу адміністративного
судочинства України право оскаржити
нормативно-правовий акт мають особи,
щодо яких його застосовано, а також
особи - суб'єкти правовідносин, у яких
буде застосовано цей акт. Тобто, особа
(позивач) повинна довести факт
застосування до неї оскаржуваного
нормативно-правового акта або те, що
вона є суб'єктом відповідних відносин,
на які поширюється дія цього акта. Суд
не може давати оцінку таким обставинам
при відкритті провадження в
адміністративній справі, а тому не має
права відмовити у відкритті
провадження у справі чи повернути
позовну заяву з посиланням на частину
другу цієї статті, якщо особа своє
звернення обґрунтовує необхідністю
захисту своїх прав, свобод чи
інтересів. Приписи зазначеної частини
можуть бути підставою для відмови в
задоволенні позовних вимог, якщо суд
встановить, що оскаржуваний акт до
особи не застосовувався і вона не
перебуває у відносинах, до яких цей акт
може бути застосовано. У такому разі
суд не проводить перевірку
нормативно-правового акта на предмет
його протиправності (законності та
відповідності правовим актам вищої
юридичної сили).

Системний аналіз наведених норм
Кодексу адміністративного судочинства
України свідчить, що судовий захист
прав, свобод або інтересів шляхом
повного чи часткового задоволення
адміністративного позову, можливий
виключно відносно тієї особи, права,
свободи або інтереси якої порушено з
боку конкретного суб'єкта владних
повноважень та за умови порушення її
прав.

У даному випадку право на захист
виникає за умови доведення позивачем
факту застосування до нього норм
оскаржуваного акта, або того, що він є
суб'єктом правовідносин, у яких буде
застосовано цей акт, а законність
оскаржуваного нормативно-правового
акта може бути перевірена лише після
встановлення у позивача права на його
оскарження.

Зі змісту пункту 1 оскаржуваної
постанови вбачається, що її норми
застосовуються виключно щодо осіб, які
знаходяться (зареєстровані або
постійно проживають) на території
вільної економічної зони "Крим" та осіб,
що уклали договори із суб'єктами Криму.

В обґрунтування фактів порушення
оскаржуваною постановою його прав та
інтересів позивач зазначає про
перешкоди у здійсненні адвокатської
діяльності у зв'язку із прийняттям
оскаржуваної постанови та
необхідністю укладання
зовнішньоекономічних договорів із
потенційними клієнтами, та вказує про
обмеження у випадку можливого вибору
місця проживання у Криму.

Згідно з частиною першою статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Частина четверта статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлює, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Разом з тим, позивачем не надано
жодного доказу, який міг би
підтвердити, що пункт 1 постанови
Правління Національного банку України
від 03 листопада 2014 року №699 "Про
застосування окремих норм валютного
законодавства під час режиму
тимчасової окупації на території
вільної економічної зони "Крим"
застосовувався або застосовується до
ОСОБА_2, або підтвердити, що позивач є
суб'єктом відносин, зокрема: доказів
того, що ОСОБА_2 зареєстрований або
постійно проживає на території вільної
економічної зони "Крим"; укладені
договори із суб'єктами Криму, договори
про наміри або інші докази, що
підтверджують договірні відносини
позивача із суб'єктами Криму чи наміри
їх реалізувати у майбутньому; докази
щодо майбутнього переїзду до Криму.

Суд зауважує, що можливість оскаржити
нормативно-правовий акт відповідно до
статті 171 Кодексу адміністративного
судочинства України повинна бути
документально підтвердженою та не може
базуватись на припущеннях.

Враховуючи викладене, на думку суду,
позивачем не доведено права на
оскарження пункту 1 постанови
Правління Національного банку України
від 03 листопада 2014 року №699 "Про
застосування окремих норм валютного
законодавства під час режиму
тимчасової окупації на території
вільної економічної зони "Крим", що, у
свою чергу, виключає необхідність
перевіряти законність оскаржуваного
нормативно-правового акта в цій
частині.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про
визнання протиправною та скасування
постанови в частині нормативно та
документально не підтверджуються.

Згідно з частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного
суду міста Києва, позивачем не доведено
обставин, на яких ґрунтуються його
вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень законодавства України та
доказів, наявних у матеріалах справи,
адміністративний позов ОСОБА_2
задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
В.А. Кузьменко

Судді
Н.А. Добрівська

К.Ю. Гарник