Справа № 809/3859/14
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"18" грудня 2014 р.
Справа № 809/3859/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

судді Боршовського Т.І.

за участю секретаря судового засідання
Ферштей А.М.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Турчина П.П.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Рожнятівської районної державної
адміністрації

про визнання незаконним розпорядження
№ 120-к від 04.06.2014 року в частині підстави
звільнення з займаної посади, про
зобов'язання змінити підставу
звільнення та стягнення 32344,08 грн.
вихідної допомоги -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з адміністративним
позовом до Рожнятівської районної
державної адміністрації, з врахуванням
заяви про збільшення (уточнення)
позовних вимог від 17.12.2014 року, в якому
просить суд: визнати незаконним
розпорядження голови Рожнятівської
районної державної адміністрації №
120-к від 04.06.2014 року «Про звільнення
ОСОБА_3 з посади заступника голови
райдержадміністрації» в частині
підстав звільнення з посади;
зобов'язати відповідача змінити
підставу звільнення ОСОБА_3 з посади
заступника голови
райдержадміністрації з пункту 2
частини 1 статті 36 Кодексу законів про
працю України на пункту 5 частини 1
статті 41 Кодексу законів про працю
України; стягнути з Рожнятівської
районної державної адміністрації
вихідну допомогу в розмірі не меншому
ніж шестимісячний середній заробіток в
розмірі 32344,08 грн.

Адміністративний позов обґрунтований
тим, що Рожнятівською районною
державною адміністрацією в
розпорядженні № 120-к від 04.06.2014 року про
звільнення ОСОБА_3 з посади заступника
голови цієї державної адміністрації з
підстави, передбаченої статтею 10
Закону України «Про місцеві державні
адміністрації» - припиненням
повноважень в зв'язку з призначенням
нового голови районної державної
адміністрації, неправомірно зазначено
про його звільнення згідно п. 2 ст. 36
Кодексу законів про працю (надалі -
КЗпП) України, тоді як на час прийняття
вказаного розпорядження набрала
чинності спеціальна норма закону, а
саме: п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, яка й
підлягала застосуванню до спірних
правовідносин. Окрім цього, позивач
посилається на те, що згідно положень
ст. 44 КЗпП України роботодавець
зобов'язаний виплати йому вихідну
допомогу в розмірі не меншому, ніж
шестимісячний середній заробіток.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримала позов в повному
обсязі.

Рожнятівська районна державна
адміністрація в письмовому
запереченні просить відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на те,
що станом на день написання позивачем
заяви про припинення повноважень
згідно статті 10 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»
частина 1 статті 41 Кодексу законів про
працю України ще не було доповнено
пунктом 5, а тому 04.06.2014 року
відповідачем видано розпорядження про
звільнення позивача на підставі п. 2 ст.
36 цього Кодексу. Також відповідач
зазначає про те, що в бюджеті районної
адміністрації не передбачено коштів на
виплату позивачу вихідної допомоги
згідно статті 44 КЗпП України.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримав заперечення проти
адміністративного позову та просив в
його задоволенні відмовити.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства (надалі
- КАС) України в судовому засіданні 18
грудня 2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників сторін,
оцінивши зібрані в матеріалах справи
докази в їх взаємному зв'язку та
сукупності, судом встановлено таке.

Розпорядженням Рожнятівської районної
державної адміністрації № 120-к від
04.06.2014 року ОСОБА_3 звільнено з посади
заступника голови
райдержадміністрації з 05.06.2014 року
згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Також судом встановлено з пояснень
представників сторін, оглянутого
оригіналу вище вказаного наказу,
особової картки позивача форми № П-2 ДС,
що знаходяться в його особовій справі,
ОСОБА_3 був ознайомлений зі змістом
наказу № 120-к від 04.06.2014 року та отримав
трудову книжку 05.06.2014 року.

Згідно записів в трудовій книжці,
розписки в особовій картці, позивач
16.09.1995 року прийняв присягу державного
службовця.

Також судом встановлено, що 13.07.2010 року
ОСОБА_3 був призначений на посаду
заступника Рожнятівської районної
державної адміністрації з присвоєнням
йому 11 рангу державного службовця.

Згідно інформації, розміщеної на
офіційною сайті Президента України:
http://www.president.gov.ua, розпорядженням
Президента України від 28.04.2014 року №
707/2014-рп призначено В.Рибчака головою
Рожнятівської районної державної
адміністрації Івано-Франківської
області.

28.04.2014 року ОСОБА_3 написав заяву про
припинення ним повноважень заступника
голови Рожнятівської районної
державної адміністрації у зв'язку з
припинення повноважень голови цієї
державної адміністрації відповідно до
статті 10 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації».

14.05.2014 року Івано-Франківська обласна
державна адміністрація погодила
Рожнятівській районній державній
адміністрації звільнення ОСОБА_3 з
посади заступника голови
Рожнятівської районної державної
адміністрації.

Розпорядженням голови Рожнятівської
районної державної адміністрації №
120-к від 04.06.2014 року «Про звільнення
заступника голови
райдержадміністрації ОСОБА_3»
відповідно до статті 10 Закону України
«Про місцеві державні адміністрації»
звільнено позивача з 05.06.2014 року з
посади заступника голови
Рожнятівської районної державної
адміністрації у зв'язку з припиненням
повноважень голови державної
адміністрації згідно пункту 2 статті 36
КЗпП України.

Вищевказані обставини визнаються
обома сторонами. Суд констатує, що між
сторонами відсутній спір щодо обставин
справи, а наявний спір про право, що
полягає в різному тлумаченні сторонами
норм матеріального права, які
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин.

При вирішення даної адміністративної
справи суд виходив з огляду на таке.

Частиною 1 статті 3 Кодексу законів про
працю України передбачено, що
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами. Статтею
5 цього Кодексу визначено, що
законодавство про працю складається з
Кодексу законів про працю України та
інших актів законодавства України,
прийнятих відповідно до нього.

Законом України «Про державну службу»
від 16.12.1993 року № 3723-XII, з огляду на його
преамбулу, регулюються суспільні
відносини, які охоплюють діяльність
держави щодо створення правових,
організаційних, економічних та
соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу, що є складовою права громадян
на працю, гарантованого статтею 2
Кодексу законів про працю України.

Враховуючи посаду, яку займав позивач
на день звільнення, правовий статус
районної державної адміністрації,
норми статтей 1, 2, 24, 25 Закону України
«Про державну службу» № 3723-XII, статтей 1,
10 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації» № 586-ХІV,
пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
України, суд дійшов висновку про те, що
даний спір виник з приводу звільнення
позивача з державної служби.

За змістом частини 2 статті 2 КЗпП
України працівники реалізують право на
працю шляхом укладення трудового
договору про роботу на підприємстві, в
установі, організації або з фізичною
особою.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону
України «Про державну службу» підстави
припинення державної служби можуть
бути загальними, тобто передбаченими
Кодексом законів про працю України, та
спеціальними, які наведені в цьому
Законі.

В даному випадку відповідачем при
звільненні позивача з займаної
підстави застосовано як підставу для
припинення державної служби загальні
норми, передбачені Кодексом законів
про працю України.

Частиною 3 статті 30 Закону № 3723-XII
передбачено, що зміна керівників або
складу державних органів не може бути
підставою для припинення державним
службовцем державної служби на
займаній посаді з ініціативи
новопризначених керівників, крім
державних службовців патронатної
служби.

Статтею 10 Закону України «Про місцеві
державні адміністрації» визначено
статус першого заступника та
заступників голови районної державної
адміністрації, порядок їх призначення
та припинення ними повноважень.

Зокрема частинами 2, 3 вищевказаної
статті Закону № 586-ХІV передбачено, що
перший заступник та заступники голови
районної державної адміністрації
призначаються на посаду та
звільняються з посади головою районної
державної адміністрації за
погодженням з головою обласної
державної адміністрації. Перші
заступники та заступники голів
місцевих державних адміністрацій
заявляють про припинення своїх
повноважень новопризначеним головам
місцевих державних адміністрацій у
день їх призначення.

Отже, зі змісту статті 10 Закону України
«Про місцеві державні адміністрації»
випливає, що позивач, перебуваючи на
посаді заступника голови районної
державної адміністрації, був державним
службовцем патронатної служби,
державна служба якого на вказаній
посаді припиняється в зв'язку зі
звільненням з посади голови
відповідної районної державної
адміністрації та призначенням нового
голови.

Загальні підстави припинення
трудового договору передбачені
статтею 36 КЗпП України. Зокрема,
пунктом 2 частини 1 вказаної статті
Кодексу передбачено, що трудовий
договір припиняється в разі закінчення
строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

В даному випадку, відповідач виходячи з
трудового договору, укладеного між
сторонами, враховуючи патронатний
характер державної служби позивача на
посаді заступника голови районної
державної адміністрації, звільнив
ОСОБА_3 з посади заступника голови
райдержадміністрації згідно пункту 2
частини 1 статті 36 КЗпП України. Суд
погоджується з доводами відповідача
про те, що на час настання правої
підстави, передбаченої статтею 10
Закону України № 586-ХІV, для звільнення
позивача - призначення нового голови
Рожнятівської районної державної
адміністрації згідно розпорядження
Президента України від 28.04.2014 року №
707/2014-рп, виходячи з принципу правової
визначеності як складової частини
принципу верховенства права,
закріпленого статтею 8 Конституції
України, таке формулювання причини
звільнення найбільш повно відображало
правові підстави для розірвання
трудового договору з позивачем.

В той же час судом встановлено, що
Законом України № 1255-VІІ від 13.05.2014 року,
який набрав чинності 01.06.2014 року,
частину 1 статті 41 КЗпП України
доповнено пунктом 5, яким встановлено,
що трудовий договір може бути
розірваний з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, крім
підстав, передбачених статтею 40 цього
Кодексу, також у випадку припинення
повноважень посадових осіб.

Вказана норма закону, виходячи з її
змісту, не має винятків за суб'єктами
правового регулювання, а отже, поширює
свою дію й на посадових осіб, які
перебувають на державній службі.

Таким чином, суд враховуючи, що
написання заяви про припинення
повноважень є обов'язком посадової
особи - заступника голови районної
державної адміністрації в силу норми
статті 10 Закону № 586-ХІV та пов'язане з
настанням юридичного факту:
звільненням з посади голови такої
державної адміністрації та
призначенням на посаду нового голови,
наслідком чого є звільнення заступника
голови з державної служби, вважає, що в
даному випадку припинення трудового
договору відбувається з ініціативи
власника, і до спірних правовідносин з
01.06.2014 року підлягала застосуванню
спеціальна норма, передбачена пунктом 5
частини 1 статті 41 КЗпП України.

Необхідність застосування вказаної
норми також узгоджується з загальними
засадами права щодо дії законодавчих
актів в часі, згідно яких до
правовідносин підлягає застосуванню
та норма права, яка прийнята пізніше.

При цьому, суд також вказує на те, що
застосуванню підлягає не норма, яка
діяла на день виникнення обставин, що
слугують підставою для звільнення, а
норма, яка діяла на час прийняття
рішення (наказу, розпорядження тощо)
про звільнення працівника, оскільки
трудові відносини припиняються саме на
підставі вказаного рішення.

Вказаний висновок суду також
узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини щодо
позитивного обов'язку Держави з метою
дотримання прав людини, гарантованих
Європейською Конвенцією «Про захист
прав людини і основоположних свобод»,
забезпечити якість закону та внаслідок
цього його ясність при
правозастосуванні, виходячи з принципу
правової визначеності.

Судом враховано, що у справах Burdov v. Russia,
no. 59498/00, §§ 37-38, ECHR 2002), Yvonne van Duyn v. Home Office
(Case 41/74 van Duyn v. Home Office), Європейський суд з
прав людини зазначає, що принцип
юридичної визначеності означає, що
зацікавлені особи повинні мати змогу
покладатися на зобов'язання, взяті
державою в особі відповідних суб'єктів
владних повноважень, навіть якщо такі
зобов'язання містяться у законодавчому
акті, який загалом не має автоматичної
прямої дії. При цьому, якщо держава
схвалила певну концепцію, то суб'єкт
владних повноважень вважатиметься
таким, що діє протиправно, якщо він
відступить від встановлених
обов'язків, оскільки схвалення такої
політики чи поведінки дало підстави
для виникнення обґрунтованих
сподівань у суб'єктів відповідних
правовідносин стосовно суворого
додержання уповноваженим державою
суб'єктом владних повноважень такої
політики чи поведінки.

В даному випадку суд вважає, що не
застування відповідачем норми пункту 5
частини 1 статті 41 КЗпП України до
спірних правовідносин є порушенням
принципу правової визначеності,
оскільки Держава прийнявши Закон №
1255-VІІ від 13.05.2014 року, встановила нові
правила, які врегульовують правові
наслідки припинення повноважень
посадових осіб, в тому числі щодо
виплати вихідної допомоги згідно норми
статті 44 КЗпП України, а тому позивач
мав всі законні сподівання на
дотримання відповідачем, який є
органом державної виконавчої влади, і
згідно частини 2 статті 19 Конституції
України зобов'язаний діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України, його трудових прав на
підставі прийнятого Закону.

Таким чином, на переконання суду, що
ґрунтується на вищевказаних нормах
права та практиці Європейського суду з
прав людини, відповідач правильно
зазначивши в розпорядженні № 120-к від
04.06.2014 року обставини, які стали
підставами для звільнення позивача з
займаної посади: подання заяви про
припинення повноважень заступника
голови Рожнятівської районної
державної адміністрації згідно статті
10 Закону України «Про місцеві державні
адміністрації» у зв'язку з
призначенням нового голови державної
адміністрації, - в той же час дав їм
помилкову юридичну кваліфікацію,
неправильно зазначивши причиною
звільнення ОСОБА_3: пункт 2 частини 1
статті 36 КЗпП України (закінчення
строку трудового договору), замість
правильно: пункт 5 частини 1 статті 41
КЗпП України (припинено повноваження
посадової особи).

Пленум Верховного Суду України в
пункті 18 постанови «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992 року № 9 з наступними змінами та
доповненнями, роз'яснив, що якщо
обставинам, які стали підставою
звільнення, в наказі (розпорядженні)
дана неправильна юридична
кваліфікація, суд може змінити
формулювання причин звільнення і
привести його у відповідність з чинним
законодавством про працю.

Також судом враховано, що згідно
підпункту 2.3 пункту 2 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої спільним
наказом Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.1993 року № 58,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 17 серпня 1993 року за № 110, записи
в трудовій книжці при звільненні або
переведенні на іншу роботу повинні
провадитись у точній відповідності з
формулюванням чинного законодавства і
з посиланням на відповідну статтю,
пункт закону.

За таких обставин та норм права,
враховуючи вищевказані роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України, суд
вважає, що вищевказані помилки
відповідача щодо правової
кваліфікації обставин, які стали
підставою для звільнення позивача з
займаної посади, не є достатніми для
висновку про незаконність
розпорядження Рожнятівської районної
державної адміністрації № 120-к від
04.06.2014 року в частині підстав
звільнення, а тому в задоволенні позову
в цій частині позовних вимог належить
відмовити.

Також суд вважає, що не буде повним
захистом порушених прав позивача у
спірних правовідносинах прийняте
судом рішення про зобов'язання
відповідача змінити формулювання
причин звільнення позивача з посади в
розпорядженні № 120-к від 04.06.2014 року. В
той же час суд, керуючись наданим йому
частиною 2 статті 163 КАС України
повноваженнями, дійшов висновку з
метою повного захисту порушених
трудових прав позивача, виходячи з
принципу правової визначеності в
спірних правовідносинах, змінити
формулювання причини звільнення
ОСОБА_3 з посади заступника голови
Рожнятівської районної державної
адміністрації в розпорядженні
Рожнятівської районної державної
адміністрації № 120-к від 04.06.2014 року та в
трудовій книжці на: «згідно п. 5 ч. 1 ст. 41
КЗпП України (припинено повноваження
посадової особи)», частково
задовольнивши позов в цій частині
позовних вимог.

Щодо позову ОСОБА_3 в частині стягнення
на його користь з Рожнятівської
районної державної адміністрації
вихідної допомоги в розмірі не меншому
ніж шестимісячний середній заробіток в
розмірі 32344,08 грн., то суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позову з огляду на таке.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що
у разі припинення трудового договору з
підстав, зазначених у пункті 5 частини
першої статті 41 цього Кодексу,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі не менше ніж
шестимісячний середній заробіток.

Суд погоджується з доводами позивача
про те, що йому належить до виплати
роботодавцем вихідна допомога в
зв'язку з його звільненням згідно
пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП
України. В той же час суд констатує, що
статтею 44 КЗпП України не встановлено
конкретного розміру такої вихідної
допомоги, а лише зазначено про те, що
вона не може бути меншою
шестимісячного середнього заробітку
працівника, якого звільнено згідно
пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП
України. За своїм змістом вказана норма
Кодексу дає роботодавцю дискреційні
повноваження визначати розмір такої
вихідної допомоги, встановивши лише
обмеження її мінімального розміру. За
таких обставин, суд не вправі
втручатися у вказані повноваження
роботодавця, та стягувати з нього
користь звільненого працівника
вихідну допомогу без прийняття
роботодавцем рішення про її розмір.

Підсумовуючи вказане, враховуючи, що на
час розгляду справи відповідач не
прийняв рішення про виплату позивачу
вихідної допомоги, суд дійшов висновку
зобов'язати Рожнятівську районну
державну адміністрацію виплатити
ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі,
передбаченому статтею 44 Кодексу
законів про працю України.

Відповідно до частини третьої статті 94
КАС України, якщо адміністративний
позов задоволено частково, судові
витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог, а відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Судом встановлено, що позивач
звільнений від сплати судового збору
на підставі пункту 1 статті 5 Закону
України "Про судовий збір" від
08.07.2011року № 3674-VI.

Оскільки сторонами не подано доказів
понесення інших судових витрат, то в
суду немає правових підстав для їх
розподілу.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Змінити формулювання причини
звільнення ОСОБА_3 з посади заступника
голови Рожнятівської районної
державної адміністрації в
розпорядженні Рожнятівської районної
державної адміністрації № 120-к від
04.06.2014 року та в трудовій книжці на:
«згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України
(припинено повноваження посадової
особи)».

Зобов'язати Рожнятівську районну
державну адміністрацію виплатити
ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі,
передбаченому статтею 44 Кодексу
законів про працю України.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки, встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя:
Боршовський Т.І.

Постанова складена в повному обсязі
23.12.2014 року.