Справа № 2270/15448/11
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" грудня 2014 р. м. Київ
К/9991/30708/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль»

на постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 28 березня 2012 року

у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства (далі - ПАТ)
«Райффайзен Банк Аваль» до Першого
міського відділу державної виконавчої
служби Хмельницького міськрайонного
управління юстиції (далі - Перший
міський ВДВС Хмельницького МУЮ), треті
особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, про зняття
арешту із заставного майна,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» звернувся до суду з позовом про
зняття арешту із заставного майна. В
обґрунтування позовних вимог зазначав,
що державним виконавцем Першого
міського ВДВС Хмельницького МУЮ
накладено арешт на автомобіль Mitsubishi
Lancer, 2008 року випуску, що належить ОСОБА_5
для забезпечення виконання
виконавчого напису нотаріуса №672 від 10
травня 2011 року, виданого відповідно до
кредитного договору, укладеного між
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5
Зазначений автомобіль є предметом
застави за договором застави
транспортного засобу, укладеним 29
лютого 2008 року між цими сторонами для
забезпечення кредитного договору.
Посилаючись на те, що за заявою
позивача виконавчий документ
повернуто стягувачу, проте арешт з
автомобіля не знято, що порушує його
речові права на заставне майно, які
підлягають захисту у спосіб
встановлений частиною 1 статті 54 Закону
України «Про виконавче провадження»,
просив зняти арешт із заставного
автомобіля Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року, яку залишено без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 28 березня
2012 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» просить скасувати рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і ухвалити нове судове рішення, яким
позов задовольнити. Зазначає, що судами
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Судами встановлено, що при виконанні
виконавчого напису нотаріуса від 10
травня 2011 року № 672 про звернення
стягнення на автомобіль боржника
ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» державним виконавцем Першого
міського ВДВС Хмельницького МУЮ 30
травня 2011 року винесено постанову про
накладення арешту та затримання на
штрафний майданчик автомобіля марки
MITSUBISHI Lancer, 2008 року випуску з вилученням
технічної документації на автомобіль
боржника.

На підставі заяви позивача про
повернення виконавчого документу без
виконання у зв'язку із погашенням боргу
постановою державного виконавця
Першого міського ВДВС Хмельницького
МУЮ від 28 листопада 2011 року виконавчий
документ повернуто стягувачеві, проте
арешт з заставного майна не знято,
оскільки не стягнуто з боржника
виконавчий збір у розмірі 19927,97
грн.

Позивач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
звернувся до суду з вимогою про
звільнення з-під арешту
накладеного державним виконавцем
транспортного засобу марки MITSUBISHI Lancer,
2008 року випуску, посилаючись на те, що
зазначений автомобіль переданий у
заставу Банку на підставі Договору
застави транспортного засобу від 29
лютого 2008 року, укладеного між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5
(після зміни прізвища - ОСОБА_5), в
забезпечення виконання зобов'язань
заставодавця за Договором кредиту №
014/8711/73/15104 від 29 лютого 2008 року, за
умовами якого заставодавець, він же
позичальник, зобов'язаний повернути
Банку (заставодержателю) кредитні
кошти у сумі 1997579,76 грн.

Витягом з єдиного державного реєстру
обтяжень рухомого майна підтверджено
реєстрацію обтяження по типу «застава
рухомого майна» щодо рухомого майна -
транспортного засобу автомобіля MITSUBISHI
Lancer, номер об'єкта: НОМЕР_1, номер
державної реєстрації НОМЕР_2, за
обтяжувачем ХОД ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль», (реєстраційний номер запису
450417).

Посилаючись на приписи статті 572
Цивільного кодексу України, статті
20 Закону України «Про заставу»,
статтями 52, 54 Закону України «Про
виконавче провадження», статтями 12, 14
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»,
позивач вважає, що як заставодержатель
має переважне право на задоволення
своїх вимог за рахунок предмету
забезпечення, тому арешт заставленого
майна з метою його реалізації для
задоволення вимог державної
виконавчої служби про стягнення
виконавчого збору, який не є
заставодержателем, призводить до
порушення речового права позивача на
чуже майно, яке підлягає захисту у
спосіб встановлений Законом України
«Про виконавче провадження».

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
виходили з того, що відповідач діяв
відповідно до вимог закону «Про
виконавче провадження», в межах його
повноважень, а права заставодержателя
на предмет застави не порушені.

Проте з такими висновками погодитись
неможливо.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України «Про
виконавче провадження» від 21 квітня 1999
року № 606-XIV (далі - Закон № 606-ХІV в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин). Саме
відповідно до вимог цього Закону
належить давати оцінку діям державного
виконавця щодо вчинення виконавчих
дій.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 32
Закону України «Про виконавче
провадження» заходом примусового
виконання судових рішень є звернення
стягнення на кошти та інше майно
(майнові права) боржника, у тому числі
якщо вони перебувають у інших осіб або
належать боржникові від інших осіб.

Згідно із частиною 1 статті 52 Закону
України «Про виконавче провадження»
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може
накладатись державним виконавцем
шляхом винесення постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження (стаття 57 Закону
України «Про виконавче провадження»).

Загальний порядок звернення стягнення
на заставлене майно визначений статтею
54 Закону України «Про виконавче
провадження», відповідно до якої
звернення стягнення на заставлене
майно в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на
предмет застави здійснюється
державним виконавцем з урахуванням
положень стаття 54 Закону України «Про
виконавче провадження».

Частиною 3 цієї норми визначено, що для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю.

В пункті 5.3.1. Інструкції про проведення
виконавчих дій, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 15
грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 15 грудня
1999 року за № 865/4158 (далі - Інструкція)
визначено, що стягнення на заставлене
майно в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - заставодержателя. За
постановою державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, винесеною
у виконавчому провадженні про
звернення стягнення на заставлене
майно, стягнення звертається на вільне
від застави майно боржника.

При реалізації цієї норми слід мати на
увазі, що згідно із частиною 2 статті 1
Закону України «Про заставу» застава -
це спосіб забезпечення виконання
зобов'язання, згідно з яким кредитор
(заставодержатель) має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
заставою зобов'язання одержати
задоволення з вартості заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника у порядку,
встановленому цим Законом, та
відповідно статті 20 цього Закону, за
якою у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
заставодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
застави.

Для підтвердження своїх вимог
заставодержатель надає державному
виконавцю договір застави, кредитний
договір або інший договір, який
підтверджує основне зобов'язання,
документи, які підтверджують виконання
боржником зобов'язань перед
заставодержателем (платіжне доручення,
квитанція тощо про сплату відповідних
сум), розрахунки, які підтверджують
вимоги заставодержателя, та інші
документи на підтвердження таких вимог
(п. 5.3.3. Інструкції).

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави для висновку про те, що
застава як правовий інститут виконує
забезпечувальну функцію виконання
боржником основного зобов'язання,
тобто спрямований на те, щоб
гарантувати
кредитору-заставодержателю право на
задоволення його вимог за рахунок
певного, заздалегідь визначеного
сторонами майна за наявності в
боржника заборгованості перед
кредитором.

Застава має похідний характер від
основного зобов'язання і є дійсною до
припинення основного зобов'язання або
до закінчення строку дії договору
застави.

Відповідно до частини 6 статті 20 Закону
України «Про заставу» звернення
стягнення на заставлене майно
здійснюється за рішенням суду або
третейського суду, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
інше не передбачено законом або
договором застави.

Інше передбачено Законом України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», визначає
правовий режим регулювання обтяжень
рухомого майна, встановлених із метою
забезпечення виконання зобов'язань, а
також правовий режим виникнення,
оприлюднення та реалізації інших прав
юридичних і фізичних осіб стосовно
рухомого майна.

Статтями 14, 15 вказаного Закону
встановлюються правила пріоритету
обтяження. Зокрема, пріоритет права
заставодержателя на задоволення
забезпечених заставою вимог за рахунок
предмета застави відносно
зареєстрованих у встановленому
законом порядку прав чи вимог інших
осіб на передане в заставу рухоме майно
виникає з моменту державної реєстрації
застави. Зареєстровані права та вимоги
на рухоме майно підлягають задоволенню
згідно з їх пріоритетом - у черговості
їх державної реєстрації.

Отже, звернення стягнення на предмет
застави в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя, який має
переважне право перед іншими особами
на задоволення забезпечених заставою
вимог за рахунок предмета застави.

Аналогічні висновки містяться в
постанові Верховного Суду України від
09 квітня 2014 року, яка відповідно до
статті 244-2 КАС України є обов'язковою
для всіх суб'єктів владних повноважень,
які застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України.

У позовній заяві ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» посилався на те, що Банк
скористався своїм правом задоволення
вимог шляхом позасудового способу
звернення стягнення на заставлене
майно, внаслідок чого автомобіль MITSUBISHI
Lancer, державний номер НОМЕР_2, що належав
ОСОБА_5, був проданий третій особі -
ОСОБА_6

Суди першої та апеляційної інстанцій,
вирішуючи спір не врахували зазначені
вимоги закону, не дали оцінки тій
обставині, що зареєстрована у
встановленому порядку застава Банку
надає останньому пріоритет на
задоволення його вимог перед іншими
стягувачами, які не є
заставодержателями; не перевірили
доводи позивача щодо продажу вказано
автомобіля та його вартості за цією
угодою.

Зазначені обставини мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, оскільки відповідно до частини 3
статті 54 Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець має
право задовольнити вимоги інших
стягувачів ( у тому числі стягнути
виконавчий збір) за рахунок
заставленого майна, якщо вартість
предмета застави перевищує розмір
заборгованості боржника
заставодержателю.

Таким чином, судами не враховано, що
суттєве значення для вирішення спору у
даній справі є встановлення дійсної
вартості предмета застави на час
розгляду даної справи та
співвідношення такої вартості із сумою
заборгованості боржника ОСОБА_5 перед
позивачем.

Втім, зазначена обставина залишилась
не встановленою судами обох інстанцій,
що призвело до передчасних висновків
про відсутність підстав для
задоволення позову.

Згідно із частиною 1 статті 220 КАС
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні.

Відповідно до частини 2 статті 227 КАС
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, рішення судів
підлягають скасуванню з направленням
справи до суду першої інстанції на
новий розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити частково.

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 28 березня 2012 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак