Справа № 2а-18775/11/2670
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 грудня 2014 року 13:05 №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Кармазіна О.А., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовомОСОБА_1 до 1. Київської
міської ради 2. Департаменту земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації)треті особи:1.
ОСОБА_2 2. ОСОБА_3 3. ОСОБА_4про скасування
У червні 2010 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1,
позивач) звернувся до Оболонського
районного суду м. Києва з позовом до
Київської міської ради (далі - Київрада,
відповідач-1), ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2) та
ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3.), в якому просив:
- скасувати рішення відповідача-1 в
частині передачі у власність земельних
ділянок ОСОБА_2 - по АДРЕСА_1 та - ОСОБА_3
- скасувати з моменту реєстрації
державні акти, видані на підставі
Ухвалою Оболонського районного суду м.
Києва від 30 червня 2010 року, яка набрала
законної сили, вище вказаний позов
передано для розгляду до
Шевченківського районного суду м.
Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 22 липня 2010 року
призначено до розгляду позов ОСОБА_1 до
Київради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю
третьої особи - Головного управління
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) (далі
- ГУ земресурсів) про скасування рішень
31 січня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до з
заявою про уточнення позовних вимог, в
- скасувати рішення відповідача-1 від 24
травня 2001 року №322/1298 в частині
передачі у приватну власність ОСОБА_2
земельної ділянки по АДРЕСА_1 та -
рішення від 30 вересня 2004 року №517/1927 в
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_2;

- скасувати з моменту реєстрації
державний акт на бланку серії ІІІ-КВ
№118532 від 07 серпня 2001 року №85-2-00993,
виданий ОСОБА_2 на право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1 та -
державний акт на бланку серії КВ №127977
від 29 грудня 2004 року №04-7-00701, виданий
ОСОБА_3 на право власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_2, які видані на
підставі вказаних рішень відповідача-1.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 грудня 2011 року
справу №2а-136/11 за вказаним позовом
ОСОБА_1 передано на розгляд Окружного
адміністративного суду м. Києва, яким
ухвалою від 19 грудня 2011 року справу
прийнято до провадження за №2а-18775/11/2670.

Під час розгляду даної справи позов
ОСОБА_1 та склад учасників за останнім
змінені, а саме: вказаним позивачем
звернуто вимоги про скасування рішень
до Київради (відповідач-1) та ГУ
земресурсів (далі також - відповідач-2).
Також до участі у справі №2а-18775/11/2670
залучені ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (далі -
ОСОБА_4.) як треті особи, які не
заявляють самостійні вимоги на предмет
спору, на стороні відповідачів
(відповідно, третя особа-1, третя особа-2,
третя особа-3).

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва (суддя
Скочок Т.О.), залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 20 листопада
2012 року (колегія суддів у складі суддів
Федорова Г.Г., Федотов І.В., Вівдиченко
Т.Р.), у задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України (колегія суддів у складі суддів
Голяшкіна О.В., Заяць В.С., Стрелец Л.Г.)
від 20 березня 2013 року вище зазначені
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій скасовані, а справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 20
червня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 вересня
2013 року, ОСОБА_1 у задоволенні позову
відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України (колегія суддів у складі суддів
Голяшкіна О.В., Заяць В.С., Логвиненко
А.О.) від 04 вересня 2014 року рішення судів
попередніх інстанцій скасовані, а
справу №2а-18775/11/2670 направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Під час вирішення даної справи
допущено заміну первинного
відповідача-2 на Департамент земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) (далі -
Департамент земресурсів, відповідач-2).

Ухвалою суду від 02 жовтня 2014 року
справу прийнято до провадження судді
Кармізіна О.А. та призначено розгляд
справи. Згідно з ухвалою суду сторонами
та третім особам запропоновано надати
пояснення/заперечення та всі матеріали
і пояснення, що мають значення для
розгляду даної справи, враховуючи
висновки та вказівки, викладені в
ухвалі ВАСУ від 04.09.2014 року.

В обґрунтування позову позивач
зазначає про порушення його прав на
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3, -
що знаходиться у його користуванні,
оскільки при передачі земельних
ділянок у власність третім особам була
включена частина земельної ділянки, що
перебуває у його користуванні, без його
відома та погодження меж земельних
ділянок.

При цьому, позивач вважає, що
оскаржувані рішення відповідачів є
неправомірними, оскільки під час
прийняття не було здійснено погодження
меж земельних ділянок третіх осіб, а
також роботи по вимірюванню спірних
ділянок і перенесенні меж в натуру (на
місцевість) не проводилось. Акт
погодження меж з межуючими власниками
не підписаний, бо складався без виїзду
на місце. Межі не встановлені і не
закріплені межовими знаками.
Відповідно, акт на збереження цих
межових знаків не складався.

Виходячи з наведеного у сукупності
позивач просить задовольнити позов.

В останнє судове засідання 04.12.2014 р.
відповідачі не з'явилися. Між тим, були
належним чином повідомлені про розгляд
справи. Враховуючи відсутність доказів
поважності причин неприбуття
відповідачів у судове засідання, суд на
підставі ч. 4 ст. 128 КАС України ухвалив
про розгляд справи за відсутності
відповідачів.

Окрім того, треті особи-1 та -2 також в
судові засідання не заявлялися.
Направлені за їх зареєстрованими
адресами процесуальні документи,
повістки, повернуті поштою без
вручення з незалежним від суду причин
(«за закінченням встановленого строку
зберігання») з огляду на що та, виходячи
з положень ч. 4 ст. 167, ч. 4 ст. 33, ч. 11 ст. 35
КАС України, процесуальні документи та
повістки вважаються врученими цим
особам в силу закону, а зазначені треті
особи - належним чином повідомленим про
розгляд справи.

Враховуючи неявку цих осіб в судове
засідання, відсутність доказів
поважності причин їх неприбуття та
враховуючи відсутність підстав для
відкладення розгляду справи, судом
ухвалено розглядати справу за їх
відсутності.

В судовому засіданні 04.12.2014 р. на
підставі ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено
про продовження розгляду справи в
порядку письмового провадження.

З матеріалів справи вбачається, що
Київська міська рада стосовно
задоволення позовних вимог ОСОБА_1
заперечує. У письмових запереченнях
відповідача зазначено про те, що
розмежування земель державної і
комунальної власності та повноваження
щодо розпорядження землями в межах м.
Києва, крім земель, переданих у
приватну власність та земель, на яких
розташовані державні, в тому числі
казенні, підприємства, господарські
товариства, у статутних фондах яких
державі належать частки (акції, паї),
належать Київській міській раді.
Станом на момент прийняття
оскаржуваних рішень відсутні підстави
стверджувати про факт порушення прав
позивача як співкористувача спірної
земельної ділянки. Вважає, що Київська
міська рада не виходила за межі наданих
їй повноважень, діяла у відповідності
до чинного законодавства щодо
прийняття оскаржуваного рішення та не
порушувала прав та законних інтересів
позивача.

ГУ земельних ресурсів (у подальшому -
Департаменту земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) у запереченнях від
04.04.2012 р. зазначало, що державні акти на
право власності на землю складені,
видані та зареєстровані компетентним
органом з дотриманням норм чинного
законодавства України, зокрема, ст. 81,
125, 126 ЗК України. Враховуючи наведене,
відповідач-2 просив відмовити у
задоволенні позову. У заяві від 30.05.2013 р.
Департамент просив розглядати справу
за його відсутності.

При новому розгляді справи треті особи
1, 2 своїх пояснень з приводу
правомірності заявлених позовних
вимог, з урахуванням позиції та
вказівок ВАС України, суду не надали.

Між тим, у матеріалах справи наявна
заява ОСОБА_3 від 05.03.2012 р., в якій третя
особа проінформувала суд, що земельна
ділянка їй вже не належить. В контексті
наведеного до матеріалів справи додано
протокол про проведення прилюдних
торгів від 30.06.2010 р. № 11016 та акт від
30.07.2010 р. № 671/10, складений державним
виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м.
Києві, згідно з якими ОСОБА_5 (третя
особа-3) придбав вказану вище земельну
ділянку з прилюдних торгів в процесі
виконання судового рішення (виконавче
провадження № 671/10 по примусовому
виконанню виконавчого листа № 6-252 від
09.09.2009 р. виданого Шахтарським
міськрайонним судом Донецької області
про стягнення з ОСОБА_3 боргу). Вказана
особа (ОСОБА_4.) залучений до участі у
справі в якості третьої особи без
самостійних вимог згідно ухвали від
21.03.2012 р.

Третя особа-3 в особі представника у
своїх запереченнях від 30.05.2014 р.
зазначила, що позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
того, що оскаржуваним рішенням
зачіпаються права позивача. Третя
особа-3 також звернула увагу, що
відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК України майно
не може бути витребувано від
добросовісного набувача, якщо воно
було продано у порядку встановленому
для виконання судових рішень. У
запереченнях зазначається, що ОСОБА_4
отримав земельну ділянку з публічних
торгів і є добросовісним набувачем
земельної ділянка, що раніше належала
ОСОБА_3 ОСОБА_5 наголошує на тому, що
публічні торги, з яких була придбана
земельна ділянка, ніким не скасовані та
не оскаржувались.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
докази, заслухавши пояснення присутніх
осіб, які беруть участь у справі (їх
представників) з'ясувавши фактичні
обставини справи, на яких ґрунтується
позов, та заперечення щодо задоволення
позовних вимог, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

Рішенням виконавчого комітету
Київської міської ради від 15 лютого 1955
року №193 за будинком АДРЕСА_3 (на даний
час АДРЕСА_3) зареєстровано земельну
ділянку площею 2809кв.м, у тому числі
норма - 1820кв.м та надлишок - 989кв.м.
Вказане домоволодіння знаходиться в
Пущі-Водиці, яке на той час входило до
складу земель Подільського району м.
Києва.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 25 січня 1978 року ОСОБА_7, як
співвласнику домоволодіння, виділено у
користування частину вказаної
земельної ділянки площею 416кв.м, що
становить 15/48 її частини. Крім того, в
загальне користування його та інших
осіб виділено 8кв.м від загальної
ділянки для проходу до криниці.

На підставі договору дарування
житлового будинку від 24 червня 1999 року,
посвідченого державним нотаріусом
Дванадцятої Київської державної
нотаріальної контори, запис в реєстрі
№ 24-1257, позивачу даровано від свого
батька ОСОБА_7 15/48 частин жилого будинку
по АДРЕСА_3.

Рішенням Київської міської ради від 24
травня 2001 року №322/1298 передано ОСОБА_2 у
приватну власність земельну ділянку,
площею 0,1га, для обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель по АДРЕСА_1; на підставі
вказаного рішення ОСОБА_2 видано
державний акт на право приватної
власності на вище зазначену земельну
ділянку, який зареєстровано у Книзі
записів державних атів на право
приватної власності на землю за №
85-2-00993.

Рішенням Київської міської Ради від 30
вересня 2004 року №517/1927 передано ОСОБА_3
у приватну власність земельну ділянку,
площею 0,10га, для обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель по АДРЕСА_2; і на підставі
даного рішення ОСОБА_3 видано державний
акт на право приватної власності на
вищезазначену земельну ділянку, який
зареєстровано у Книзі записів
державних атів на право приватної
власності на землю за №04-7-00701.

У жовтні 2001 року в результаті
реорганізації районів в м. Києві,
Пуща-Водиця втратила статус селища і
увійшла до Оболонського району м.
Києва.

Позивач вважає, що зазначеним вище
рішеннями Київської міської ради від 24
травня 2001 року №322/1298 та від 30 вересня
2004 року № 517/1927, передано в у приватну
власність третім особам ОСОБА_2 та
ОСОБА_8, частина земельної ділянки, що
перебуває у його користуванні, без його
відома та погодження меж земельних
ділянок.

Крім того, з листа Головного управління
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) від 07
серпня 2009 року за №07-387/21853 вбачається,
що станом на 05 серпня 2009 року в
автоматизованій системі ПК «Кадастр»
земельна ділянка, кадастровий номер
якої 85:039:011, площею 397,28кв.м. по АДРЕСА_3
зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі
технічного звіту по встановленню
зовнішніх меж землекористування.
Документи, що посвідчують право
власності на вказану земельну ділянку
та визначені чинним законодавством, у
Головному управлінні не зареєстровані.

Крім того, Департаментом земресурсів
листом від 28 жовтня 2014 року №0
повідомлено, що відповідно до
матеріалів технічного звіту по
встановленню зовнішніх меж
землекористування кварталу №85039,
розробленого розробником документації
із землеустрою у 1994 році, комплекс
робіт по інвентаризації земельної
ділянки проведено у відповідності з
«Керівним технічним матеріалом з
інвентаризації земель населених
пунктів (наземні методи)» ГКНТА - 3.01.05.-39
ГУГКК України з метою виконання
рішення виконкому Київської міської
Ради народних депутатів від 17.02.92 №163
«Про проведення в м. Києві
інвентаризації земель і ведення
державного земельного кадастру».

При цьому, згідно з матеріалами
технічного звіту по встановленню
зовнішніх меж землекористування
кварталу №85039, стосовно земельної
ділянки по АДРЕСА_3 (обліковий код
85:039:011) у м. Києві, 10 грудня 1994 року
складено акт встановлення меж та
узгодження в натурі зовнішніх меж
земельної ділянки 311, який складено у
присутності ОСОБА_1, а також за участю
представників суміжних
землекористувачів: ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, - про
що свідчать підписи останніх.
Відповідно до абрису земельної ділянки
землекористувача ОСОБА_1 та плану
встановлених меж, у користуванні
останнього знаходить земельна ділянка,
площею 506,17кв.м.

Таким чином, вважаючи, що до сусідніх
земельних ділянок третіх осіб ОСОБА_2
та ОСОБА_8 увійшли частини земельної
ділянки, яка знаходиться в
користуванні позивача, останній
звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Вирішуючи у взаємозв'язку з наведеним
спір по суті, суд зазначає наступне.

Вищий адміністративний суд України
скасовуючи ухвалою від 04 вересня 2014
року постанову суду першої інстанції
від 20 червня 2013 року та ухвалу суду
апеляційної інстанції від 18 вересня 2013
року, і, направляючи справу до суду
першої інстанції на новий розгляд,
зазначив, що посилаючись на відомості
системи ПК «Кадастр», акт встановлення
та узгодження в натурі зовнішніх меж
земельної ділянки від 10 грудня 1994 року
№11, судами не надано оцінки наявним у
них розбіжностям щодо розмірів,
конфігурації та меж ділянки позивача.
Так, відповідно до ГУ земресурсів від 07
серпня 2009 року №07-387/21853 в
автоматизованій системі ПК «Кадастр»
за ОСОБА_1 зареєстрована земельна
ділянка по АДРЕСА_3, площею 397,28кв.м.,
тоді як згідно з актом від 10 грудня 1994
року №11 та Плану встановлення та
узгодження в натурі меж земельної
ділянки позивача її фактична площа
складає 506,17м.кв., при цьому у рішенні
Подільського районного суду м. Києва
від 25 січня 1978 року визначено, що розмір
площі земельної ділянки ОСОБА_7 складає
416кв.м. Вказані розбіжності не усунуті.
Судами не наведено мотивів, за якими
надано перевагу саме даним АС ПК
«Кадастр», не з'ясовано підстав
внесення відповідних відомостей, не
вжито заходів щодо дослідження
технічного звіту по встановленню
зовнішніх меж землекористування, на
підставі якого такі дані були до нього
внесені.

Судами не надано оцінки посиланню
позивача на рішення Пуще-Водицької
селищної ради від 28 серпня 1996 року про
дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_12 змінити межі
їх земельних ділянок по АДРЕСА_3 та
АДРЕСА_1 і переходу до ОСОБА_1 ділянки,
площею 340м.кв., із земельної ділянки
ОСОБА_12, не досліджено обставини щодо
доводів позивача відносно
необхідності погодження з ним меж
земельних ділянок, переданих третім
особам.

Так, спірне рішення «Про приватизацію
земельних ділянок» №322/1298 від 24 травня
2001 року, яким передано ОСОБА_2 у
приватну власність земельну ділянку,
площею 0,1га, для обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель по АДРЕСА_1 приймалось
відповідно до ст. 17 Земельного кодексу
України, Декрету Кабінету Міністрів
України «Про приватизацію земельних
ділянок» від 26 грудня 1992 року №15-92.

Зокрема, за частиною 1 вказаного вище
Декрету сільським, селищним, міським
Радам народних депутатів було доручено
забезпечити передачу протягом 1993 року
громадянам України у приватну
власність земельних ділянок, наданих
їм для ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, у межах норм,
установлених Земельним кодексом
України.

За змістом ст. 17 Земельного кодексу
України, 1990 року, в редакції, що діяла на
час виникнення спірних правовідносин,
передача земельних ділянок у
колективну та приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки.

Передача у власність земельної
ділянки, що була раніше надана
громадянину, провадиться сільськими,
селищними, міськими Радами народних
депутатів за місцем розташування цієї
ділянки для:

ведення селянського (фермерського)
господарства у розмірі згідно з
статтею 52 цього Кодексу;

ведення особистого підсобного
господарства у розмірі згідно з
статтею 56 цього Кодексу;

будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка), садівництва,
дачного і гаражного будівництва у
розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього
Кодексу.

Зазначені земельні ділянки
передаються у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Ради народних депутатів розглядають у
місячний строк зазначені заяви і
матеріали та приймають відповідні
рішення.

Водночас, спірне рішення Київської
міськради №517/1927 від 30 вересня 2004 року,
яким передано ОСОБА_3 у приватну
власність земельну ділянку, площею
0,10га, для обслуговування житлового
будинку і господарських будівель по
АДРЕСА_2, прийнято згідно з Земельним
кодексом України, Постановою Верховної
Ради Української РСР «Про земельну
реформу» від 18 грудня 1990 року.

Зокрема, у відповідності до Постанови
Верховної Ради Української РСР «Про
земельну реформу» №563-ХІІІ від 18 грудня
1990 року вирішено провести земельну
реформу, яка є складовою частиною
економічної реформи, здійснюваної в
Україні у зв'язку з переходом економіки
держави до ринкових відносин.
Завданням цієї реформи є перерозподіл
земель з одночасною передачею їх у
приватну та колективну власність, а
також у користування підприємствам,
установам і організаціям з метою
створення умов для рівноправного
розвитку різних форм господарювання на
землі, формування багатоукладної
економіки, раціонального використання
та охорони земель.

Статтею 12 Земельного кодексу в
редакції, що діяла на час винесення
спірного рішення, до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин на території
сіл, селищ, міст належить:
розпорядження землями територіальних
громад; передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу; надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу; інше.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 116
Земельного кодексу України в тій же
редакції, громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом. Набуття права
на землю громадянами та юридичними
особами здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Статтею 118 Земельного кодексу України
(в тій же редакції) встановлено, що
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається у місячний строк на
підставі технічних матеріалів та
документів, що підтверджують розмір
земельної ділянки.

Проект відведення земельної ділянки
розробляється за замовленням громадян
організаціями, які мають відповідні
дозволи (ліцензії) на виконання цих
видів робіт, у строки, що обумовлюються
угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки
погоджується з органом по земельних
ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада у
місячний строк розглядає проект
відведення та приймає рішення про
передачу земельної ділянки у
власність.

За частиною 1 статті 125 Земельного
кодексу України право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

При цьому, статтею 7 Порядку набуття
права на землю юридичними особами та
громадянами в місті Києві,
затвердженим рішенням Київської
міської ради від 14 березня 2002 року
№313/1747, який був чинним на момент
виникнення спірних правовідносин,
визначено наступний порядок передачі
громадянам безоплатно у власність або
надання в оренду ділянок для
будівництва і обслуговування жилих
будинків, господарських будівель і
споруд, ведення садівництва,
індивідуального дачного та гаражного
будівництва: подання до Київської
міської ради заяви про передачу
земельної ділянки у власність;
направлення заяви за підписом міського
голови або заступника міського голови -
секретаря ради до управління земельних
ресурсів для опрацювання; підготовка
та направлення управлінням земельних
ресурсів запитів до
Головкиївархітектури, Державного
управління екології та природних
ресурсів в місті Києві, міської
санітарно-епідеміологічної станції із
зазначенням умов та обмежень
використання земельної ділянки;
надання зазначеними органами
висновків щодо відведення земельної
ділянки відповідної до своєї
компетенції із зазначенням умов та
обмежень використання землі; розробка
проекту відведення земельної ділянки і
перенесення їх меж у натуру (на
місцевість); підготовка управлінням
земельних ресурсів на підставі
складеного проекту відведення
земельної ділянки проекту рішення
Київської міської ради про
затвердження проекту відведення
земельної ділянки та передачу її у
власність або ж в оренду; прийняття
відповідного рішення Київською
міською радою; виготовлення документа,
що посвідчує користування землею або
право власності на землю; реєстрація
документу, що посвідчує право на землю.

З наведених норм земельного
законодавства вбачається, що
передумовою для отримання у власність
громадянином земельної ділянки на час
винесення Київською міською радою
спірних рішень, було звернення до
останньої із відповідною заявою.

При цьому, рішення про передачу
земельної ділянки у власність
приймається на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки, та які розробляються
відповідними організаціями, які мають
відповідні дозволи (ліцензії) на
виконання цих видів робіт, у строки, що
обумовлюються угодою сторін.

За таких обставин є безпідставними
твердження позивача щодо
протиправності спірних рішень,
оскільки відповідачами не було
погоджено з позивачем межі земельних
ділянок третіх осіб, а роботи по
вимірюванню спірних ділянок і
перенесенні меж в натуру (на
місцевість) не проводилось; не
складався акт погодження меж з
межуючими власниками; межі не
встановлені і не закріплені межовими
знаками; не складався акт на збереження
цих межових знаків. Зокрема, на
відповідачів як суб'єктів владних
повноважень, обов'язок по здійсненню
вище наведених дій, не покладався.

Водночас позивач, вважає спірні
рішення протиправними, оскільки ними
передано третім особам частини
земельної ділянки, що, як вважає
позивач, перебувають у його
користуванні, чим порушено його права
та законні інтереси як
землекористувача.

Зокрема, як вище встановлено судом,
ОСОБА_7 користувався спірною земельною
ділянкою на підставі Рішення
виконавчого комітету Київської
міської ради від 15 лютого 1955 року №193,
яким за будинком АДРЕСА_3 (на даний час
АДРЕСА_3) зареєстровано земельну
ділянку площею 2809кв.м та рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 25 січня 1978 року, яким ОСОБА_7, як
співвласнику домоволодіння, виділено у
користування частину цієї земельної
ділянки площею 416кв.м, що становить 15/48
вказаної земельної ділянки.

Так, порядок надання земель у
користування на той період
регламентувався Главою 4 Земельного
кодексу Української РСР в редакції 1970
року, відповідно до статті 16 якого
надання земельних ділянок у
користування здійснюється в порядку
відведення.

Відведення земельних ділянок
провадиться на підставі постанови Ради
Міністрів УРСР або рішення виконавчих
комітетів обласної, районної, міської,
селищної і сільської Рад депутатів
трудящих в порядку, встановлюваному
законодавством Союзу РСР і Української
РСР.

У постановах або рішеннях про надання
земельних ділянок вказується мета, для
якої вони надаються, і основні умови
користування землею.

Статтею 20 цього Кодексу встановлено, що
відповідно до Основ земельного
законодавства Союзу РСР і союзних
республік право землекористування
колгоспів, радгоспів та інших
землекористувачів засвідчується
державними актами на право
користування землею. Форми актів
встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Зазначені документи видаються після
відводу земельних ділянок в натурі.

Право землекористування громадян, які
проживають в сільській місцевості,
засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та погосподарських книгах
сільських Рад, а в містах і селищах
міського типу - в реєстрових книгах
виконавчих комітетів міських, селищних
Рад депутатів трудящих.

За змістом статті 21 вказаного Кодексу
землекористувачам, яким земельні
ділянки надано із земель міст і селищ
міського типу, документи на право
користування земельними ділянками
видаються відповідно виконавчими
комітетами міських і селищних Рад
депутатів трудящих.

При цьому, статтею 22 Земельного кодексу
Української РСР в редакції 1970 року,
встановлено, що приступати до
користування наданою земельною
ділянкою до встановлення відповідними
землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі документа, який засвідчує право
користування землею, забороняється.

Разом з тим, статтею 167 цього Кодексу
визначено, що спори між співвласниками
індивідуальних будівель на землях
міст, селищ міського типу і на
земельних ділянках у сільських
населених пунктах, що відводяться
виконавчими комітетами сільських Рад
депутатів трудящих, про порядок
користування спільною земельною
ділянкою розглядаються судами.

Тобто, з аналізу вищенаведених норм
Земельного кодексу Української РСР в
редакції 1970 року, випливає, що
громадянин мав право користуватися
виділеною йому земельною ділянкою лише
за умови встановлення відповідними
землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі документа, який засвідчує право
користування землею. При цьому,
рішенням суду можливо лише вирішення
спору щодо порядку користування
спільною земельною ділянкою.

За таких обставин, суд вважає, що
Рішення виконавчого комітету
Київської міської ради №193 від 15
лютого 1955 року та рішення Подільського
районного суду м. Києва від 25 січня 1978
року, не є документами, які засвідчують
право користування землею, в розумінні
Земельного кодексу Української РСР в
редакції 1970 року, натомість матеріали
справи відповідного документу на право
користування ОСОБА_7, передбаченого
чинним на той час земельним
законодавством, не містять.

Водночас, відповідно до норм чинного
Земельного кодексу України, право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав
(стаття 125). Аналогічна за змістом норма
діяла і на час прийняття Земельного
кодексу України - 25 жовтня 2001 рік.

Земельний кодекс України в редакції 1990
року встановлював, що право власності
на землю або право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.
Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється (стаття 22).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем документ, що посвідчує право
власності або користування на земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_3, -
відповідно до вимог Земельного кодексу
України, 1990 року не отримувався
взагалі, як і не реєструвалось право
такої власності або користування у
відповідності до вимог чинного
Земельного кодексу України.

За таких обставин суд дійшов висновку,
що є безпідставними посилання позивача
на рішення Пуще-Водицької селищної
ради народних депутатів Подільського
району м. Києва від 27 серпня 1995 року №31,
яким дозволено ОСОБА_1 змінити межі
земельних ділянок по АДРЕСА_3 та
АДРЕСА_1. Так, вказаним рішенням не
встановлено права власності чи
користування на вказану земельну
ділянку із визначенням її меж та площі,
як того вимагає земельне
законодавство. В свою чергу, позивач не
скористався наданим йому дозволом
(правом) згідно вказаного вище рішення,
та не вчинив відповідних дій,
спрямованих на зміну меж зазначеної
земельної ділянки для забезпечення
своїх інтересів.

Водночас, в матеріалах справи наявний
лист ГУ земресурсів №07-387/21853 від 07
серпня 2009 року, згідно з яким в
автоматизованій системі ПК «Кадастр»
за ОСОБА_1 зареєстрована земельна
ділянка по АДРЕСА_3, площею 397,28кв.м.
Також зі змісту вказаного листа
документи, що посвідчують право
власності зазначеною земельною
ділянкою, визначені чинним
законодавством, у ГУ земресурсів не
зареєстровані.

Тобто, інформація про те, що на праві
власності чи користування
зареєстрована вказана земельна
ділянка за позивачем відсутня.
Водночас, як уже було встановлено
раніше, відповідні правовстановлюючі
документи позивачем не отримувались та
не реєструвались.

Проте, у листі Департаменту
земресурсів №0 від 28 жовтня 2014
року повідомлено, що відповідно до
матеріалів технічного звіту по
встановленню зовнішніх меж
землекористування кварталу №85039,
розробленого розробником документації
із землеустрою у 1994 році, комплекс
робіт по інвентаризації земельної
ділянки проведено у відповідності з
«Керівним технічним матеріалом з
інвентаризації земель населених
пунктів (наземні методи)» ГКНТА - 3.01.05.-39
ГУГКК України з метою виконання
рішення виконкому Київської міської
Ради народних депутатів «Про
проведення в м. Києві інвентаризації
земель і ведення державного земельного
кадастру» №163 від 17 лютого 1992 року.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 02 грудня 1997 року №1355 затверджено
Програму створення автоматизованої
системи ведення державного земельного
кадастру, яка передбачає комплекс
заходів, спрямованих на автоматизацію
інформаційно-технологічних процесів,
пов'язаних з оперативним веденням і
використанням даних державного
земельного кадастру.

Державний земельний кадастр містить
систему необхідних відомостей і
документів про правовий режим земель,
їх розподіл серед власників землі і
землекористувачів, у тому числі
орендарів, за категоріями земель, про
якісну характеристику і
народногосподарську цінність земель.

Суд, оцінюючи викладену вище в листах
інформацію, вважає необхідним
зазначити наступне.

Правові, економічні та організаційні
основи діяльності у сфері Державного
земельного кадастру установлює Закон
України «Про Державний земельний
кадастр», згідно статті 1 якого
державний земельний кадастр - єдина
державна геоінформаційна система
відомостей про землі, розташовані в
межах державного кордону України, їх
цільове призначення, обмеження у їх
використанні, а також дані про
кількісну і якісну характеристику
земель, їх оцінку, про розподіл земель
між власниками і користувачами;
державна реєстрація земельної ділянки
- внесення до Державного земельного
кадастру передбачених цим Законом
відомостей про формування земельної
ділянки та присвоєння їй кадастрового
номера;

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
Державний земельний кадастр»
відомості про об'єкти Державного
земельного кадастру під час внесення
їх до Державного земельного кадастру
мають відповідати існуючим
характеристикам об'єктів у натурі (на
місцевості), визначеним з точністю
відповідно до державних стандартів,
норм та правил, технічних регламентів.
Зміна вимог державних стандартів, норм
та правил, технічних регламентів щодо
показників точності або способів її
визначення, зміна геодезичної або
картографічної основи Державного
земельного кадастру (у тому числі
систем координат), що
використовувалися для його ведення, не
є підставою для визнання відомостей
Державного земельного кадастру такими,
що підлягають уточненню, якщо на момент
їх внесення вони відповідали державним
стандартам, нормам та правилам,
технічним регламентам.

В контексті ст. 11 Закону України «Про
Державний земельний кадастр»
відомості Державного земельного
кадастру можуть бути визнані такими, що
підлягають уточненню, якщо на момент їх
внесення вони не відповідали державним
стандартам, нормам та правилам,
технічним регламентам.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
«Про Державний земельний кадастр»
земельні ділянки, право власності
(користування) на які виникло до 2004
року, вважаються сформованими
незалежно від присвоєння їм
кадастрового номера.

Згідно з абзацом 3 пункту 4 Прикінцевих
та перехідних положень Закону України
«Про Державний земельний кадастр» у
разі, якщо після перенесення
інформації про земельні ділянки з
Державного реєстру земель до
Державного земельного кадастру
виявлені помилки у визначенні площ
та/або меж земельних ділянок
(розташування в межах земельної
ділянки частини іншої земельної
ділянки; невідповідність меж земельної
ділянки, вказаних у Державному реєстрі
земель, її дійсним межам;
невідповідність площі земельної
ділянки, вказаної у Державному реєстрі
земель, її дійсній площі у зв'язку із
зміною методів підрахунку (округлення);
присвоєння декільком земельним
ділянкам однакових кадастрових
номерів), такі помилки за згодою
власника земельної ділянки,
користувача земельної ділянки
державної чи комунальної власності
можуть бути виправлені на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) або за матеріалами
інвентаризації земель. Зміна меж
земельної ділянки при виправленні
вказаних помилок допускається за
письмовим погодженням з особами, яким
належить право власності (а щодо земель
державної та комунальної власності -
право користування) на суміжні
земельні ділянки. Відсутність згоди
власника земельної ділянки,
користувача земельної ділянки
державної чи комунальної власності на
виправлення вказаних помилок не є
підставою для відмови у перенесенні
відомостей про відповідну земельну
ділянку до Державного земельного
кадастру, надання відомостей про
земельну ділянку з Державного
земельного кадастру. Про виявлені
помилки центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері земельних відносин, письмово
безоплатно повідомляє власників
(користувачів) земельних ділянок.

Отже, Законом передбачено, що у разі
виявлення помилок у кадастровій
документації, такі помилки за згодою
власника земельної ділянки,
користувача земельної ділянки
державної чи комунальної власності
можуть бути виправлені на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) або за матеріалами
інвентаризації земель.

Як встановлено судом, згідно з
автоматизованою системою ПК «Кадастр»
зареєстровано за ОСОБА_1 земельна
ділянка по АДРЕСА_3 площею 397,28кв.м., про
що позивачу стало достовірно відомо з
листа ГУ земресурсів від 07 серпня 2009
року №07-387/21853.

Відповідно до п. 2.2. «Положення по
земельно-кадастровій інвентаризації
земель населених пунктів»,
затвердженого Наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
за №85 від 26 серпня 1997 року та
зареєстрованому в Міністерстві
юстиції України за №522/2326 21 жовтня 1997
року (далі Положення) до відання
виконавчих органів міських, селищних
та сільських рад належить:
затвердження технічних завдань на
проведення робіт по інвентаризації
земель; встановлення порядку, обсягу,
черговості та строків проведення робіт
по інвентаризації земель; погодження
результатів закінченої інвентаризації
в цілому і подання їх на затвердження
відповідним радам.

Виконавцями робіт по інвентаризації
земель є госпрозрахункові підрозділи
при міських управліннях та районних
відділах земельних ресурсів або інші
організації, які мають дозволи
(ліцензії) на здійснення
топографо-геодезичних та
землевпорядних робіт (далі - підрядчик)
( п. 3.1. Положення).

Згідно з п. 5.3 Положення документацію
щодо інвентаризації земель підрядчик
подає до міського управління,
районного відділу земельних ресурсів.

Як передбачено п. 5.8. Положення по
кожному мікрорайону, кварталу (масиву)
населеного пункту формується
документація, яка поповнюється
необхідними документами в міру
виконання додаткових вишукувальних
робіт.

Відповідно до п. 5.4. Положення міське
управління, районний відділ земельних
ресурсів розглядає подану
документацію і у випадку позитивного
висновку готує проект рішення
відповідної ради про затвердження
матеріалів інвентаризації для всіх
землекористувачів (власників землі)
даного кварталу. У разі прийняття
негативного висновку управління,
відділ земельних ресурсів повертає
документацію на доопрацювання.

Як підтверджується матеріалами справи,
додаткових інвентаризаційних робіт по
земельній ділянці позивача не
проводилось, з відповідною заявою про
проведення таких робіт позивач не
звертався, а тому є наявним висновок
про те, що ОСОБА_1 погодився з внесеними
відомостями до автоматизованої
системи ПК «Кадастр».

Розглянувши доданий до матеріалів
справи позивачем Абрис земельної
ділянки від 28 травня 2012 року, який
підготовлений ТОВ «Геометрікс-плюс»
(ліцензія на проведення робіт із
землеустрою серії АГ №583588), суд
зауважує на тому, що на відповідній
схемі зображено межі земельної
ділянки, якою фактично користується
позивач та межі земельних ділянок, які
передано у власність третім особам,
тощо. Проте, вказаний Абрис не містить
відомостей щодо правомірного
користування позивачем земельної
ділянки, на яке, як він вважає, має
право. Вказаний Абрис жодним чином не
підтверджує порушення прав позивача
третіми особами, а лише свідчить про
відсутність у нього правових підстав
на користування такою земельною
ділянкою у тих межах яких він бажає.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Частиною 3 вказаної норми у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відтак, з метою дотримання необхідного
балансу між будь-якими несприятливими
наслідками для прав, свобод та
інтересів особи позивача та третіх
осіб, суд приходить до висновку, що
відповідач приймаючи оскаржувані
рішення №322/1298 від 24 травня 2001 року та
№517/1927 від 30 вересня 2004 року діяв на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відтак, враховуючи, що на підставі
оскаржуваних рішень Київради №322/1298
від 24 травня 2001 року (яким передано
ОСОБА_2 у приватну власність земельну
ділянку, площею 0,1га, для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель по АДРЕСА_1) та -
№517/1927 від 30 вересня 2004 року (яким
передано ОСОБА_3 у приватну власність
земельну ділянку, площею 0,10га, для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель по АДРЕСА_2)
видано державні акти на право
приватної власності на вище зазначені
земельні ділянки, які зареєстровано у
Книзі записів державних атів на право
приватної власності на землю за №85-2-00993
та № 04-7-00701, відповідно, то такі акти
видано правомірно.

Доказів, які б свідчили про
обґрунтованість вимог позивача,
останній суду не надав.

При цьому, судом враховується, що в
порядку виконання судового рішенні
третя особа-3 (ОСОБА_4.) придбала у
власність земельну ділянку, яка раніше
належала ОСОБА_3 Позивачем прилюдні
торги не оскаржувались. Відповідно до
ч. 2. ст. 388 ЦК України майно не може бути
витребувано від добросовісного
набувача, якщо воно було продане у
порядку, встановленому для виконання
судових рішень. Ця норма фактично
спрямована на абсолютний захист
інтересів добросовісного набувача,
який набув у такому порядку майно, а
відтак не допускає можливості
витребування його власником за
будь-яких умов. В контексті наведеного
слід додати, що ненормативні правові
акти органу місцевого самоврядування є
актами одноразового застосування,
вичерпують свою дію фактом їхнього
виконання. Спірні рішення фактично
реалізовані шляхом їх виконання та
надалі склалися відносини власності на
земельні ділянки, у т.ч. за ОСОБА_4, у
зв'язку з чим суд не знаходить підстав
для скасування оскаржуваних рішень.

Таким чином, враховуючи вище наведене,
положення, зокрема, статей 2, 11, 162, КАС
України, межі заявлених ОСОБА_1 вимог,
суд дійшов висновку про те, що
останньому у задоволені позову
необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями 7, 9, 11, 69-72, 86, 128, 158-163,
167 Кодексу адміністративного
судочинства України Окружний
адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України.

Суддя
О.А. Кармазін