Справа № 816/4867/14
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м.
ПолтаваСправа №816/4867/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Петрової
Л.М.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Лисака С.В.,

представника позивача - Білокінь А.В.,

відповідача, представника відповідача
- Гак І.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Приватної агрофірми
"Агротехнологія" до Реєстраційної
служби Новосанжарського районного
управління юстиції, Державного
реєстратора прав на нерухоме майно Гак
Інни Іванівни, третя особа: ОСОБА_3 про
визнання протиправним та скасування
рішення,

В С Т А Н О В И В:

08 грудня 2014 року Приватна агрофірма
"Агротехнологія" звернулася до
Полтавського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Реєстраційної служби
Новосанжарського районного управління
юстиції, Державного реєстратора прав
на нерухоме майно Гак Інни Іванівни,
третя особа: ОСОБА_3 про визнання
протиправним та скасування рішення від
29 жовтня 2014 року №16837380 про відмову у
державній реєстрації іншого речового
права, розташованого за адресою
Полтавська область, Новосанжарський
район, Судівська сільська рада,
кадастровий номер земельної ділянки
:00:005:0241 за суб'єктом Приватна
агрофірма "Агротехнологія";
зобов'язання зареєструвати договір
оренди земельної ділянки, що
розташована за адресою Полтавська
область, Новосанжарський район,
Судівська сільська рада, кадастровий
номер земельної ділянки :00:005:0241 за
суб'єктом Приватна агрофірма
"Агротехнологія".

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що формулювання відмови
державного реєстратора не відповідає
жодній підставі з переліку,
передбаченого Законом, документи,
подані на реєстрацію, відповідають
вимогам законодавства. Державний
реєстратор вийшов за межі повноважень,
наданих йому законом, оскільки
відмовив у реєстрації з підстав, не
передбачених Законом, фактично
здійснюючи тлумачення норм
законодавства України, що не входить до
його компетенції, у той час як жодним
законом України не передбачено
заборони на передачу в оренду
земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
для ведення особистого селянського
господарства громадянином юридичній
особі для використання цієї земельної
ділянки сільськогосподарського
призначення з метою вирощування
сільгоспкультур для товарного
сільськогосподарського виробництва.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
просив суд задовольнити позов.

Відповідач, представник відповідача у
судовому засіданні проти позову
заперечувала, просила суд відмовити у
задоволенні позовних вимог.

У своїх письмових запереченнях
зазначала, що під час розгляду
документів поданих позивачем для
реєстрації права оренди земельної
ділянки державний реєстратор
встановив, що земельна ділянка з
кадастровим номером :00:005:0241,
цільове призначення якої для ведення
особистого селянського господарства,
власником якої є громадянин,
передається в оренду юридичній особі,
що суперечить нормам законодавства та
у зв'язку з чим державним реєстратором
було правомірно винесено рішення про
відмову у проведенні державної
реєстрації договору оренди.
Наголошувала, що чинним законодавством
України не передбачено можливості
передачі земельних ділянок
сільськогосподарського призначення
юридичним особам в оренду для ведення
особистого селянського господарства.
Отже, на думку реєстратора, з боку
відповідачів було правомірно
відмовлено у державній реєстрації
договору оренди земельної ділянки,
оскільки державний реєстратор діяв у
межах та у спосіб вставлений чинними
приписами законодавства України /а.с.
15-17/.

Третя особа у судове засідання не
з'явилася, будучи належним чином
повідомленою про дату, час та місце
розгляду справи, надіслала до суду
клопотання про розгляд справи без її
участі /а.с. 18/.

Враховуючи, що у матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення справи, суд
вважає за можливе проводити розгляд
справи за даної явки та наявними у
справі матеріалами.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, відповідача,
вивчивши та дослідивши матеріали
справи, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення, оцінивши докази,
які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 29 жовтня 2014
року між ОСОБА_3 (Орендодавець) та
Приватною агрофірмою "Агротехнологія"
(Орендар) було укладено договір оренди
землі /а.с. 8-9/.

За умовами вищезазначеного
договору оренди, Орендодавець надає, а
Орендар приймає у строкове платне
користування земельну ділянку
сільськогосподарського призначення,
яка знаходиться на території
Судівської сільської ради, кадастровий
номер :00:005:0241. В оренду
передається земельна ділянка
загальною площею 2,71 га, у тому числі
рілля - 2,71 га.

Земельна ділянка, яка знаходиться
на території Судівської сільської
ради, кадастровий номер :00:005:0241
була передана в оренду позивачу
третьою особою 29 жовтня 2014 року згідно
акту прийому - передачі земельної
ділянки від 29 жовтня 2014 року /а.с. 10/.

Матеріалами справи підтверджено,
що 29 жовтня 2014 року позивач звернувся
до Реєстраційної служби
Новосанжарського районного управління
юстиції із заявою №8737941 про проведення
державної реєстрації іншого речового
права - права оренди земельної ділянки
/а.с. 20/.

До зазначеної заяви позивачем
також було додано:

- договір оренди землі від 29 жовтня 2014
року;

- доручення на представника;

- копію паспорту та копію дубліката
картки фізичної особи-платника
податків;

- документ про сплату державного мита
/а.с. 47/.

29 жовтня 2014 року рішенням державного
реєстратора Новосанжарського
районного управління юстиції №16837380, ПП
"Агротехнологія" було відмовлено у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень /а.с. 46/.

У даному рішенні, державний реєстратор
прийшов до висновку, що на підставі
статті 22 Земельного кодексу України,
статті 1 Закону України "Про особисте
селянське господарство" ПП
"Агротехнологія" не може
використовувати дану земельну ділянку
для ведення особистого селянського
господарства, так як така земельна
ділянка може бути використана лише
фізичною особою для задоволення
особистих потреб.

Позивач не погодився із прийнятим
рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до частини третьої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Надаючи правову оцінку позовним
вимогам суд виходить з наступного.

Правовідносини, що виникли між
сторонами регулюються Конституцією
України, нормами Цивільного кодексу
України, Земельного кодексу України,
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", Закону України
"Про особисте селянське господарство",
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку
надання інформації з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17 жовтня 2013 року
№868.

Згідно статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 41 Конституції України
встановлено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 182 Цивільного кодексу
України передбачено, що право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Спеціальним законом, що визначає
правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації за цим Законом,
та їх обтяжень і спрямований на
забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна
є Закон України від 01 липня 2004 року
№1952-IV "Про державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно положень статті 2 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", державна реєстрація речових
прав на нерухоме майно - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 3
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", державна
реєстрація прав є обов'язковою.
Інформація про права на нерухоме майно
та їх обтяження підлягає внесенню до
Державного реєстру прав.

Згідно статті 4 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень",
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме:

1) право власності на нерухоме майно;

2) право володіння; право користування
(сервітут); право користування
земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном;

3) інші речові права відповідно до
закону;

4) податкова застава, предметом якої є
нерухоме майно, та інші обтяження.

Речові права на нерухоме майно,
зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої
цієї статті, є похідними і реєструються
після державної реєстрації права
власності на таке майно, крім випадків,
передбачених статтею 4-1 цього Закону.

До повноважень органу державної
реєстрації прав належить, зокрема:
проведення державної реєстрації прав
та їх обтяжень або відмова у їх
реєстрації; забезпечення ведення
Державного реєстру прав /пункти 1, 2
частини першої статті 8 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень"/.

Відповідно до частини другою
статті 9 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", державний
реєстратор встановлює відповідність
заявлених прав і поданих документів
вимогам законодавства, а також
відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями.

Статтею 15 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень"
визначено, що державна реєстрація прав
та їх обтяжень проводиться в такому
порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації;

4) внесення записів до Державного
реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Орган державної реєстрації прав,
державні реєстратори зобов'язані
надати до відома заявників інформацію
про необхідний перелік документів для
здійснення державної реєстрації прав.
Перелік документів для здійснення
державної реєстрації прав
визначається Кабінетом Міністрів
України у Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України від 17 жовтня 2013 року
№868 /далі-Порядок №868/.

Для проведення державної
реєстрації речових прав необхідними
документами є документи, що
підтверджують виникнення, перехід або
припинення таких прав на нерухоме
майно, та інші документи, визначені цим
Порядком.

Для проведення державної
реєстрації речового права на нерухоме
майно, що є похідним від права
власності, одночасно з проведенням
державної реєстрації права власності
на таке майно заявником подаються
документи, необхідні для проведення
державної реєстрації права власності
на таке майно та державної реєстрації
речового права, що є похідним від нього
/пункт 36 Порядку №868/.

Згідно пункту 37 Порядку №868 -
документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
речових прав на нерухоме майно, є:

1) укладений в установленому законом
порядку договір, предметом якого є
нерухоме майно, права щодо якого
підлягають державній реєстрації, або
речове право на нерухоме майно чи його
дублікат;

2) свідоцтво про право власності на
частку в спільному майні подружжя в
разі смерті одного з подружжя, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат;

3) свідоцтво про право на спадщину,
видане нотаріусом або консульською
установою України, чи його дублікат;

4) видані нотаріусом свідоцтво про
придбання майна з прилюдних торгів
(аукціонів) та свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів (аукціонів),
якщо прилюдні торги (аукціони) не
відбулися, чи їх дублікати;

5) свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, видане державним
реєстратором відповідно до закону;

6) свідоцтво про право власності, видане
органом приватизації наймачам
житлових приміщень у державному та
комунальному житловому фонді, чи його
дублікат;

7) свідоцтво про право власності на
нерухоме майно чи його дублікат, видані
до 1 січня 2013 р. органом місцевого
самоврядування або місцевою
держадміністрацією;

8) рішення про закріплення нерухомого
майна на праві оперативного управління
чи господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;

9) державний акт на право приватної
власності на землю, державний акт на
право власності на землю, державний акт
на право власності на земельну ділянку
або державний акт на право постійного
користування землею;

10) рішення суду, що набрало законної
сили, щодо права власності та інших
речових прав на нерухоме майно;

11) ухвала суду про затвердження
(визнання) мирової угоди;

12) заповіт, яким установлено сервітут
на нерухоме майно;

13) закон, яким установлено сервітут на
нерухоме майно;

14) рішення уповноваженого законом
органу державної влади про повернення
об'єкта нерухомого майна релігійній
організації;

15) рішення власника майна,
уповноваженого ним органу про передачу
об'єкта нерухомого майна з державної у
комунальну власність чи з комунальної
у державну власність або з приватної у
державну чи комунальну власність;

16) інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.

У відповідності до пункту 13
Порядку №868, заявник подає разом із
заявою органу державної реєстрації
прав, нотаріусу необхідні для
державної реєстрації прав документи,
визначені цим Порядком, їх копії,
документ, що підтверджує внесення
плати за надання витягу з Державного
реєстру прав, та документ про сплату
державного мита.

Подання заявником документів,
необхідних для проведення державної
реєстрації прав, не в повному обсязі не
є підставою для відмови у прийнятті
заяви.

Згідно із пунктом 15 Порядку №868,
під час розгляду заяви і документів, що
додаються до неї, державний реєстратор
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та
зареєстрованими речовими правами на
нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема
щодо:

1) обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення (у встановлених законом
випадках);

2) повноважень заявника;

3) відомостей про нерухоме майно,
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах;

4) наявності обтяжень прав на нерухоме
майно, зареєстрованих відповідно до
закону;

5) наявності факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав.

Відповідно до пункту 16 Порядку
№868, у разі подання документів,
необхідних для проведення державної
реєстрації речових прав, не в повному
обсязі державний реєстратор приймає
рішення про зупинення розгляду заяви,
яке містить рекомендації щодо усунення
обставин, що були підставою для його
прийняття.

За результатами розгляду заяви та
документів, необхідних для проведення
державної реєстрації прав, державний
реєстратор приймає рішення про
державну реєстрацію прав або рішення
про відмову в такій реєстрації /пункт 20
Порядку №868/.

Пунктом 28 Порядку №868
встановлено, що державний реєстратор
приймає рішення про відмову в
державній реєстрації прав виключно за
наявності підстав для відмови в
державній реєстрації прав, що
визначені Законом України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до статті 24 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" визначено перелік підстав
для відмови у державній реєстрації
прав та їх обтяжень.

Згідно частини другої статті 792
Цивільного кодексу України відносини,
пов'язані з орендою землі, регулюються
законом.

Статтею 6 Закону України "Про
оренду землі" передбачено, що орендарі
набувають права оренди земельної
ділянки на підставах і в порядку,
передбачених Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
цим та іншими законами України і
договором оренди землі.

Згідно частини першої статті 93
Земельного кодексу України право
оренди земельної ділянки - це засноване
на договорі строкове платне володіння
і користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 125 Земельного кодексу
України передбачено, що право оренди
земельної ділянки виникає з моменту
державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 93 Земельного
кодексу України земельні ділянки
можуть передаватися в оренду
громадянам та юридичним особам
України, іноземним особам і особам без
громадянства, орендодавцями земельних
ділянок є їх власники або уповноважені
ними органи, відносини, пов'язані з
орендою землі регулюються законом.

Об'єктами оренди, згідно статті 3
Закону України "Про оренду землі" є
земельні ділянки що перебувають у
власності громадян, юридичних осіб,
комунальній та державній власності.

Статтею 4 Закону України "Про
оренду землі" встановлено, що
орендодавцями земельних ділянок є
громадяни та юридичні особи, у
власності яких перебувають земельні
ділянки, або уповноважені ними особи.

Згідно статті 7 Закону України
"Про особисте селянське господарство"
члени особистого селянського
господарства мають право укладати
особисто або через уповноважену особу
будь-які угоди, що не суперечать
законодавству.

Крім того, преамбулою Закону
України "Про особисте селянське
господарство" зазначено, що цей закон
визначає правові, організаційні,
економічні та соціальні засади ведення
особистого селянського господарства.

Тобто, вищевказаним нормативним
актом не визначається правовий режим
земель.

У відповідності зі статтею 19
Земельного кодексу України головним
критерієм класифікації земель є їх
основне цільове призначення, що
впливає на зміст прав і обов'язків
суб'єктів земельних правовідносин.

Також, частиною третьою статті 22
Земельного кодексу України
встановлено, що землі
сільськогосподарського призначення
передаються у власність та надаються у
користування:

а) громадянам - для ведення особистого
селянського господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння та випасання
худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва;

б) сільськогосподарським
підприємствам - для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва;

в) сільськогосподарським
науково-дослідним установам та
навчальним закладам, сільським
професійно-технічним училищам та
загальноосвітнім школам - для
дослідних і навчальних цілей,
пропаганди передового досвіду ведення
сільського господарства;

г) несільськогосподарським
підприємствам, установам та
організаціям, релігійним організаціям
і об'єднанням громадян - для ведення
підсобного сільського господарства;

ґ) оптовим ринкам
сільськогосподарської продукції - для
розміщення власної інфраструктури.

Аналіз вказаних норм дає підстави
вважати, що чинне законодавство
України не містить заборон на передачу
в оренду юридичним особам земель
сільськогосподарського призначення.

Тобто, передача в оренду
земельних ділянок, наданих у власність
громадянам для ведення особистого
селянського господарства, юридичним
особам для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
провадиться в межах однієї категорії
земель без зміни їх цільового
призначення, оскільки зміна
відбувається лише тільки при
віднесенні земель до тієї чи іншої
категорії земель.

Так, Комітет з питань аграрної
політики та земельних відносин
Верховної ради України у відповіді на
звернення Державного комітету України
по земельних ресурсах від 03серпня 2006
року №14 13-2/5762 зазначив, що він вважає,
що громадяни, у власності яких є
земельні ділянки для ведення
особистого селянського господарства,
можуть надавати їх в оренду юридичним
особам, без зміни цільового
призначення земель, для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва.

Так, підставою для відмови
позивачу в проведенні державної
реєстрації іншого речового права -
права оренди за договором оренди землі
від 29 жовтня 2014 року є посилання
державного реєстратора на статтю 22
Земельного кодексу України, статтю 1
Закону України "Про особисте селянське
господарство" з зазначенням того, що
позивач не може використовувати дану
земельну ділянку, так як земельна
ділянка для ведення особистого
селянського господарства може бути
використана лише фізичною особою для
задоволення особистих потреб.

При цьому, підставою для відмови
позивачу в проведенні державної
реєстрації прав та їх обтяжень є
посилання відповідача на статтю 1
Закону України "Про особисте селянське
господарство", якою встановлено, що
особисте селянське господарство - це
господарська діяльність, яка
проводиться без створення юридичної
особи фізичною особою індивідуально
або особами, які перебувають у сімейних
чи родинних відносинах і спільно
проживають, з метою задоволення
особистих потреб шляхом виробництва,
переробки і споживання
сільськогосподарської продукції,
реалізації її надлишків та надання
послуг з використанням майна
особистого селянського господарства, у
тому числі й у сфері сільського
зеленого туризму.

Враховуючи наведене, суд вважає
неправомірним та законодавчо не
обґрунтованим рішення від 29 жовтня 2014
року №16837380 про відмову у державній
реєстрації іншого речового права,
розташованого за адресою Полтавська
область, Новосанжарський район,
Судівська сільська рада, кадастровий
номер земельної ділянки :00:005:0241 за
суб'єктом Приватна агрофірма
"Агротехнологія".

Щодо позовних вимог про
зобов'язання зареєструвати договір
оренди земельної ділянки, що
розташована за адресою Полтавська
область, Новосанжарський район,
Судівська сільська рада, кадастровий
номер земельної ділянки :00:005:0241 за
суб'єктом Приватна агрофірма
"Агротехнологія", суд зазначає
наступне.

Відповідно до частини першої
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

При цьому, суд не підміняє
суб'єкта владних повноважень у
реалізації відповідних управлінських
функцій і вирішенні питань, віднесених
до виключної компетенції такого
суб'єкта.

Питання про державну реєстрацію
права оренди на земельну ділянку
віднесено виключно до компетенції
державного реєстратора та не входить
до компетенції суду, а тому вказані
позовні вимоги є такими, що не
відповідають нормам матеріального та
процесуального права.

Водночас, частиною другою статті
11 Кодексу адміністративного
судочинства України передбачено, що
суд розглядає адміністративні справи
не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Таким чином, враховуючи висновок суду
про обґрунтованість позовних вимог про
визнання протиправним рішення від 29
жовтня 2014 року №16837380 про відмову у
державній реєстрації іншого речового
права, з метою повного захисту прав,
свобод та інтересів позивача, суд
вважає за можливе вийти за межі
позовних вимог та зобов'язати
Реєстраційну службу Новосанжарського
районного управління юстиції
розглянути подану представником
Приватної агрофірми "Агротехнологія"
заяву про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень за реєстраційним номером
8737941 та прийняти рішення у
відповідності до вимог чинного
законодавства України.

Відповідно до частини другої статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

У ході судового розгляду
відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірність
прийнятого ним рішення.

За викладених обставин, позовні
вимоги є частково обґрунтованими та
підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень частини третьої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Приватної
агрофірми "Агротехнологія" до
Реєстраційної служби Новосанжарського
районного управління юстиції,
Державного реєстратора прав на
нерухоме майно Гак Інни Іванівни, третя
особа: ОСОБА_3 про визнання
протиправним та скасування рішення
задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
рішення від 29 жовтня 2014 року №16837380 про
відмову у державній реєстрації іншого
речового права, розташованого за
адресою Полтавська область,
Новосанжарський район, Судівська
сільська рада, кадастровий номер
земельної ділянки :00:005:0241 за
суб'єктом Приватна агрофірма
"Агротехнологія".

Зобов'язати Реєстраційну службу
Новосанжарського районного управління
юстиції розглянути подану
представником Приватної агрофірми
"Агротехнологія" заяву про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень за
реєстраційним номером 8737941 та прийняти
рішення у відповідності до вимог
чинного законодавства України.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Приватної агрофірми
"Агротехнологія" витрати зі сплати
судового збору у розмірі 36,54 грн
/тридцять шість гривень п'ятдесят
чотири копійки/.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 19
грудня 2014 року.

Суддя
Л.М. Петрова