Справа № 2а-16695/11/2670
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Пащенко К.С.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів
Аліменка В.О., Гром Л.М.,

при секретарі Строяновській
О.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача, ОСОБА_4, - ОСОБА_5,

представника відповідача - Ельбабаєва
Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Відділу
державної виконавчої служби
Деснянського районного управління
юстиції у м. Києві, треті особи: Відділ
опіки та піклування Деснянської
районної у м. Києві державної
адміністрації, Деснянська районна у м.
Києві державна адміністрація, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про визнання арешту квартири
незаконним, звільнення з-під арешту,
визнання незаконним акту державного
виконавця, за апеляційними скаргами
ОСОБА_7, ОСОБА_8 на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 22
лютого 2012 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися у суд із
позовом до відділу державної
виконавчої служби Деснянського
районного управління юстиції у м.
Києві, за участю третіх осіб: відділу
опіки та піклування Деснянської
районної у м. Києві державної
адміністрації, Деснянської районної у
м. Києві державної адміністрації,
ОСОБА_7 і ОСОБА_8, в якому, з урахуванням
уточнених вимог, просили визнати арешт
на квартиру АДРЕСА_1, накладений
постановою державного виконавця,
незаконним і недійсним, звільнити цю
квартиру з-під арешту, визнати акт
відповідача від 01.02.2002 про передачу
цієї квартири, не реалізованої з
прилюдних торгів, ОСОБА_7 незаконним і
недійсним.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 лютого 2012 року адміністративний
позов задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано акт передачі
квартири стягувачеві, не реалізованої
з прилюдних торгів, від 01.02.2002,
затверджений начальником відділу
державної виконавчої служби
Деснянського районного управління
юстиції у місті Києві 07.02.2002, яким
квартира, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, була передана ОСОБА_7 У
задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, треті
особи: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали
апеляційні скарги, в яких просять
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарг, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
залишенню без задоволення, а постанова
суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи позов в частині визнання
протиправним та скасування акту
державного виконавця щодо передачі
квартири, не реалізованої з прилюдних
торгів, стягувачеві, суд першої
інстанції виходив із того, що на момент
передачі квартири були чинними ухвали
судів про накладення арешту та
заборону вчинення будь-яких дії,
пов'язаних з відчуженням цієї квартири.
Крім того, місцевий суд дійшов висновку
про порушення відповідачем під час
передачі цим актом квартири ОСОБА_7
приписів частини 4 статті 61 Закону
України «Про виконавче провадження»
щодо строків виявлення бажання
останнім залишити за собою непродане
майно.

З таким висновком суду не можна не
погодитися.

Враховуючи, що постанова суду першої
інстанції оскаржується третіми
особами в частині задоволення позову,
колегія суддів не переглядає судове
рішення в частині залишених без
задоволення вимог позивачів.

Колегією суддів установлено, що
рішенням Мінського районного суду м.
Києва від 31.08.2000 у справі №1-10/2000,
залишеним без змін ухвалою Київського
міського суду від 15.11.2000, позов ОСОБА_9
до ОСОБА_7 задоволено, а зустрічний
позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 - задоволено
частково. Визнано договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
25.08.1995 недійсним. Стягнуто з ОСОБА_9 на
користь ОСОБА_7 43765,92 грн -
заборгованості за договором позики.

Під час примусового виконання
виконавчого листа №2-10, виданого на
підставі вищевказаного судового
рішення в частині стягнення з ОСОБА_9 на
користь ОСОБА_7 грошових коштів у
розмірі 43072,92 грн, постановою
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Деснянського районного управління
юстиції у м. Києві від 25.05.2001 було
накладено арешт на квартиру, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У подальшому згадана квартира була
виставлена для реалізації на прилюдних
торгах (двічі), однак у зв'язку з
відсутністю покупців реалізована не
була.

Керуючись ст. 61 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець листом від 11.01.2002 №6-63/2,
адресованим ОСОБА_7, запропонував
останньому визначитися щодо залишення
за собою непроданого майна.

Згідно із заявою від 24.01.2002 ОСОБА_7
погодився залишити за собою вказану
вище квартиру.

01.02.2002 державним виконавцем складено
акт передачі вищевказаної квартири, не
реалізованої з прилюдних торгів,
стягувачу, затверджений начальником
ВДВС Деснянського районного
управління юстиції у місті Києві 07.02.2002.

Матеріали справи свідчать про те, що на
підставі вказаного акту державного
виконавця та рішення Деснянського
районного суду м. Києва у справі
№2-4137/2002 від 31.10.2002 державним нотаріусом
Лазарук О.В. видано ОСОБА_7 свідоцтво
про право власності на вищезгадану
квартиру №505/138/30150.

Згідно нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу від 26.05.2006
вказана квартира було продана ОСОБА_7
ОСОБА_8, яка на даний час являється її
власником.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що під час розгляду цивільної справи
ОСОБА_9 до ОСОБА_7, рішення Мінського
районного суду м. Києва в якій набрало
законної сили 15.11.2000, ухвалою
Ватутінського районного суду м. Києва
про забезпечення позову від 03.06.1997 було
накладено арешт на вищевказану
квартиру та заборонено укладати угоди,
пов'язані з її відчуженням, а ухвалою
Мінського районного суду м. Києва про
забезпечення позову від 14.03.1998 було
заборонено вчинення будь-яких дій,
пов'язаних з відчуженням цієї квартири
до вирішення справи за позовом ОСОБА_9
до ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

Судом установлено, що ухвала
Ватутінського районного суду м. Києва
про забезпечення позову від 03.06.1997
скасована ухвалою Деснянського
районного суду м. Києва від 15.04.2002, а
ухвала Мінського районного суду м.
Києва про забезпечення позову від
14.03.1998 скасована ухвалою Оболонського
районного суду м. Києва від 15.04.2002.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, колегія суддів зазначає, що з
урахуванням завдань адміністративного
судочинства в межах даної справи слід
обмежитись оцінкою оскаржуваних дій
державного виконавця на предмет їх
відповідності вимогам, встановленим
частиною 2 статті 19 Конституції України
та частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Встановлення обставин правомірності
набуття права власності на об'єкт
нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 не
належить до компетенції
адміністративного суду.

Правове регулювання звернення
стягнення на майно боржника за
судовими рішенням регулюється Главою 5
Закону України «Про виконавче
провадження» (статті 50 - 62) (тут і далі - в
редакції, на час спірних
правовідносин).

Відповідно до положень статті 61 цього
Закону реалізація арештованого майна,
за винятком майна, виключеного за
законом з обігу, здійснюється
державним виконавцем шляхом його
продажу через торговельні організації,
відповідні структури Міністерства
фінансів, на прилюдних торгах,
аукціонах, якщо інше не передбачено
законом, у двомісячний строк з дня
накладення арешту.

Продаж нерухомого майна боржника
здійснюється шляхом проведення торгів
спеціалізованими організаціями, які
мають право здійснювати операції з
нерухомістю в порядку, передбаченому
законодавством України.

Якщо передане торговельним
організаціям майно не буде продане
протягом двох місяців, воно підлягає
переоцінці. Державний виконавець
переоцінює майно за участю
представника торговельної організації
у присутності стягувача і боржника чи
їх представників. Неявка стягувача або
боржника не є підставою для припинення
дії державного виконавця з переоцінки
майна. Якщо у місячний строк після
переоцінки майно не буде продано
торговельною організацією, державний
виконавець повідомляє про це стягувача
і пропонує йому визначитися щодо
залишення за собою непроданого майна.

Якщо стягувач у 5-денний строк письмово
не заявить про своє бажання залишити за
собою непродане майно, арешт з майна
знімається, воно повертається
боржникові, а виконавчий документ у
разі відсутності у боржника іншого
майна, на яке може бути звернено
стягнення, повертається стягувачеві
без виконання.

Аналогічні положенням викладені в
пункту 5.12 Інструкції про проведення
виконавчих дій, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 15.12.1999
№ 74/5, чинної на час спірних
правовідносин.

Підпунктом 5.12.3 цієї Інструкції
визначено, що продаж нерухомого майна
здійснюється шляхом проведення торгів
спеціалізованими організаціями, які
мають право здійснювати операції з
нерухомістю в порядку, передбаченому
законодавством України. До прийняття
закону, яким буде визначено статус
таких організацій та умови здійснення
операцій з нерухомим майном, Кабінетом
Міністрів України такою
спеціалізованою організацією
визначено Спеціалізоване державне
підприємство «Укрспецюст»
Міністерства юстиції України, яке
створено відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України від 14 липня
1999 року N 1270.

Порядок проведення прилюдних торгів
визначається законом. До прийняття
такого закону діє Тимчасове положення
про порядок проведення прилюдних
торгів з реалізації арештованого
нерухомого майна, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 27
жовтня 1999 року N 68/5 і зареєстроване в
Міністерстві юстиції України 2
листопада 1999 року за N 745/4038.

Згідно вказаного Тимчасового
положення процедура прилюдних торгів
включає в себе підготовку до їх
проведення, саме проведення,
розрахунки за придбане майно та
оформлення результатів торгів.

Відповідно до Розділу 7 «Прикінцеві
положення» цього Тимчасового
положення прилюдні торги вважаються
такими, що не відбулися, у разі:

відсутності покупців або наявності
тільки одного покупця;

якщо жоден із покупців не запропонував
ціну вищу за стартову ціну лота;

несплати в установлений термін
переможцем прилюдних торгів належної
суми за придбане майно. У такому
випадку майно реалізовується на
наступних прилюдних торгах, які
проводяться в порядку, визначеному цим
Положенням.

Якщо прилюдні торги не відбулися, то
спеціалізована організація в
триденний термін повідомляє про це
державного виконавця, стягувача і
боржника.

Якщо прилюдні торги не відбулися двічі,
то майно знімається з торгів, про що
спеціалізована організація в
триденний термін повідомляє
державного виконавця, стягувача і
боржника.

Із матеріалів справи вбачається, що на
підставі виконавчого листа №2-а від
31.08.2000, виданого Мінським районним
судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_7 боргу в розмірі 43072 грн
було відкрито виконавче провадження -
згідно постанови державного виконавця
від 15.12.2000.

Після відкриття виконавчого
провадження державним виконавцем
направлялись запити до
Державтоінспекції м. Києва, Бюро
технічної інвентаризації м. Києва та
Державної податкової інспекції
Ватутінського району м. Києва щодо
надання інформації про зареєстровані
за боржником транспортні засоби,
нерухоме майно та її місце роботи.

Листом Київського міського бюро
технічної інвентаризації Київської
міської державної адміністрації від
17.05.2001 №11896 орган реєстрації прав на
нерухоме майно повідомив державного
виконавця про те, що за ОСОБА_3
зареєстрована квартира АДРЕСА_1 (на
підставі довідки ЖБК «Арсеналець-6» №56
від 27.07.1995).

Постановою державного виконавця від
25.05.2001, відповідно до статті 55 Закону
України «Про виконавче провадження»,
на вищевказану квартиру накладено
арешт та оголошено заборону її
відчуження.

Із матеріалів справи слідує, що на
підставі статті 57 Закону України «Про
виконавче провадження» державним
виконавцем призначено експерта для
визначення вартості арештованої
квартири.

Згідно висновку від 14.09.2001 про оцінку
вартості жилої двокімнатної квартири
АДРЕСА_1 вартість об'єкта оцінки
становить 64890 грн.

05.10.2001 державний виконавець, у
відповідності до приписів Тимчасового
положення про порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна,
звернувся до СДП «Укрспецюст» із
заявкою на проведення прилюдних торгів
з реалізації вищезагадної арештованої
квартири для задоволення вимог
стягувача (ОСОБА_7).

Так, на підставі договору №1-Н-29 від
22.10.2001, укладеного між відповідачем та
СДП «Укрспецюст», останнє
зобов'язалось здійснити реалізацію
шляхом продажу на прилюдних торгах
вищезгаданої квартири.

У матеріалах справи наявні копія
повідомлення вказаного
спеціалізованого підприємства про
дату, місце та час проведення прилюдних
торгів, адресованого відповідачу,
ОСОБА_3 та ОСОБА_7, від 31.10.2001 №1096/Н, а
також повідомлення №1152/Н від 15.11.2001 про
те, що 15.11.2001 торги не відбулися у
зв'язку з відсутністю заявок на участь.

З огляду на що, відповідно до приписів
Тимчасового положення, державним
виконавцем 30.11.2001 складено
повідомлення №6-165/2, адресоване
спеціалізованій організації та
сторонам виконавчого провадження, про
наступну переоцінку майна. Дана
переоцінка проведена згідно акту
державного виконавця від 12.12.2001, в
присутності представника СДП
«Укрспецюст», і склала 20% вартості
квартири.

Листом від 19.12.2001 №1239/Н СДП
«Укрспецюст» повідомило сторін
виконавчого провадження та державного
виконавця про проведення прилюдних
торгів арештованої квартири 03.01.2002.

Разом з тим, згідно повідомлення від
03.01.2002 №404/Н СДП «Укрспецюст» повторні
прилюдні торги також не відбулися у
зв'язку з відсутністю заявок на участь.
Відтак, відповідно до приписів
Тимчасового положення вищезгадана
квартира знята з прилюдних торгів.

Зважаючи на викладені обставини та
керуючись статтею 61 Закону України
«Про виконавче провадження» листом від
11.01.2002 №6-63/2 державний виконавець
повідомив стягувача (ОСОБА_7) про зняття
арештованої квартири з прилюдних
торгів через те, що такі повторно не
відбулися, та запропонував стягувачу у
5-денний строк визначитись щодо
залишення за ним арештованого майна.

Відповідно до заяви ОСОБА_7 від 24.01.2002,
яка надійшла до відповідача 28.01.2002
(зареєстрована за вх. №194), стягувач
погодився залишити за собою арештовану
квартиру.

01.02.2002 державним виконавцем складено
акт передачі квартири стягувачу, не
реалізованої з прилюдних торгів,
затверджений начальником відділу ДВС
07.02.2002. У вказаному акті викладено
обставини виконавчого провадження,
зазначено про належність вказаної
квартири на праві власності ОСОБА_3 на
підставі довідки ЖБК «Арсеналець-6» №56
від 27.07.1995 та про те, що квартира двічі
виставлялась на прилюдні торги і не
була реалізована, і що стягувач
погодився залишити таку за собою.

Аналізуючи правомірність дій
державного виконавця, колегія суддів
зауважує, що на час складання спірного
акту передачі квартири стягувачу були
чинними та не скасованими ухвала
Ватутінського районного суду м. Києва
від 03.06.1997 року та ухвала Мінського
районного суду м. Києва від 14.03.1998, якими
було накладено арешт на вищевказану
квартиру та заборонено вчинення
будь-яких дій, пов'язаних з відчуженням
цієї квартири.

Відповідно до статті 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

Згідно частини 1 статті 14 Цивільного
процесуального кодексу України,
чинного на час спірних правовідносин,
рішення, ухвала і постанова суду або
судді, що набрали законної сили, є
обов'язковими для всіх органів,
підприємств, установ, організацій,
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України.

Колегія суддів зауважує, що державному
виконавцю мало бути відомо про існуючі
обтяження квартири, за рахунок якої
зверталось стягнення коштів на користь
ОСОБА_7, адже приписами статті 62 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено, що у разі звернення
стягнення на будинок, квартиру,
приміщення, земельну ділянку державний
виконавець запитує відповідні місцеві
органи виконавчої влади та органи
місцевого самоврядування про
належність зазначеного майна
боржникові на праві власності та його
вартість, а також запитує нотаріальний
орган, чи не знаходиться це майно під
арештом.

Приведена норма зобов'язує державного
виконавця перш ніж вживати заходи щодо
стягнення за рахунок нерухомого майна
переконатись чи не перебуває таке під
обтяженням.

Разом з тим, з матеріалів справи, в якій
міситься копія виконавчого
провадження, не вбачається доказів
дотримання відповідачем вимог
наведених приписів.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про протиправність дій
державного виконавця, позаяк на час
складання спірного акту мали законну
силу та не були скасовані судові
рішення, якими було накладено арешт на
квартиру АДРЕСА_1 та заборонено
вчинення будь-яких дій, пов'язаних з її
відчуженням.

Разом з тим, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що державний
виконавець допустив порушення ч. 4 ст. 61
Закону України «Про виконавче
провадження» щодо строків виявлення
бажання стягувачем залишити за собою
непродане майно. Так, цією нормою
встановлено, що якщо стягувач у 5-денний
строк письмово не заявить про своє
бажання залишити за собою непродане
майно, арешт з майна знімається, воно
повертається боржникові, а виконавчий
документ у разі відсутності у боржника
іншого майна, на яке може бути звернено
стягнення, повертається стягувачеві
без виконання.

Як було з'ясовано судом, листом від
11.01.2002 №6-63/2 державний виконавець
повідомив стягувача (ОСОБА_7) про зняття
арештованої квартири з прилюдних
торгів та запропонував стягувачу в
5-денний строк визначитись щодо
залишення за ним цього майна.
Відповідно до заяви ОСОБА_7 від 24.01.2002,
яка надійшла до відповідача 28.01.2002
(зареєстрована за вх. №194), стягувач
погодився залишити за собою арештовану
квартиру.

Таким чином, судом встановлено, що
повідомлення ОСОБА_7 про нереалізацію
квартири з прилюдних торгів було
надано 11.01.2002, а із заявою він звернувся
лише 28.01.2002, що свідчить про пропуск
встановленого законом строку для
виявлення бажання стягувачу залишити
за собою непродане майно.

Судова колегія не приймає покликання
ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що
повідомлення державного виконавця з
пропозицією залишити за ним
нереалізовану з прилюдних торгів
квартиру він отримав 23.01.2002, і
наступного дня - 24.01.2002 відправив поштою
на адресу відповідача заяву про згоду,
позаяк відсутні будь-які документальні
докази на підтвердження цих обставин.

При цьому, судова колегія виходить із
того, що за правилами
адміністративного судочинства кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України. В адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову (ч. ч. 1, 2 ст. 71
Кодексу).

Усупереч приведеним нормам
відповідачем не доведено дотримання
вимог частини 4 статті 61 Закону України
«Про виконавче провадження».

Також, судова колегія не приймає
покликання відповідачів на пропущення
позивачами встановленого статтею 99
Кодексу адміністративного судочинства
України строку звернення до суду і
наявності підстав для застосування
наслідків такого пропущення.

Зважаючи на те, що до події, факту
застосовується той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце,
обставини дотримання позивачами
строків звернення до суду належить
встановлювати з урахуванням чинних на
час звернення з позовом процесуальних
норм.

Так, положеннями частин 1, 2 статті 99 КАС
України, в редакції, чинній на час
звернення з даним позовом, встановлено,
що адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення
до адміністративного суду визначені
статтею 100 КАС України, положеннями
якої на час звернення позивачем за
захистом своїх прав та інтересів,
передбачено, що пропущення строку
звернення до адміністративного суду є
підставою для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Отже, обставини, з якими сторона
пов'язує поважність причин пропуску
строків звернення до суду, доводяться
стороною і встановлюються судом тільки
у випадку, якщо заявлена вимога про
застосування цих строків.

Згідно частини 1 статті 50 КАС України
сторонами в адміністративному процесі
є позивач та відповідач.

Таким чином, покликання третіх осіб по
справі на порушення встановленого
законом строку звернення до суду не має
наслідком застосування приписів
статті 100 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У той же час, матеріали справи не
містять доказів наполягання на
застосуванні наслідків пропущення
строку звернення позивачів до суду з
боку відповідача. Тому, в будь-якому
разі відсутні підстави для
застосування наслідків, передбачених
статтею 100 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів
доходить висновку, що доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновки суду першої інстанції. Відтак,
оскаржуване судове рішення є
справедливим та підлягає залишенню без
змін.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_7, ОСОБА_8
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 22 лютого 2012 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
у повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя В.О. Аліменко
суддяЛ.М. Гром

(Повний текст ухвали складений 24
грудня 2014 року.)

.

Головуючий суддя
Глущенко Я.Б.

Судді:
Аліменко В.О.

Гром Л.М.