Справа № 2а-5355/10/1770
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/23717/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Сарненської міжрайонної державної
податкової інспекції на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 24.11.2010 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14.06.2011

у справі № 2а-5355/10/1770

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Селищанський
гранітний кар`єр»

до Сарненської міжрайонної
державної податкової інспекції,
Головного управління Державного
казначейства України в Рівненській
області

Управління Державного
казначейства в Сарненському районі

про визнання неправомірними
дій та стягнення бюджетного
відшкодування

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Селищанський
гранітний кар`єр» звернулось до
Рівненського окружного
адміністративного суду з позовом до
Сарненської міжрайонної державної
податкової інспекції, Головного
управління Державного казначейства
України в Рівненській області,
Управління Державного казначейства в
Сарненському районі про визнання
неправомірними дій та стягнення
бюджетного відшкодування.

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 24.11.2010
позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14.06.2011
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 24.11.2010
залишено без змін.

Не погоджуючись з зазначеним рішеннями
суду першої та апеляційної інстанції,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку. В скарзі просить скасувати
оскаржувані рішення, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судами першої та апеляційної інстанцій
при вирішення спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
розглянувши надані письмові докази в
їх сукупності, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач у встановлені
законодавством терміни подавало до
Сарненської МДПІ податкові декларації
з податку на додану вартість, в яких
задекларувало суму бюджетного
відшкодування за рахунок платника,
зокрема; за листопад 2009 року на суму 180204
грн.; за грудень 2009 року на суму 225727 грн.:
за січень 2010 року на суму 226655 грн.; за
березень 2010 року на суму 126651 грн.; за
квітень 2010 року на суму 207466 грн.; за
травень 2010 року на суму 221079 грн.; за
червень 2010 року на суму 447656 грн.; за
липень 2010 року на суму 215556 грн.

Фіскальний орган не надав в
установлений строк ГУДКУ у Рівненській
області висновки із зазначених сум.
Податковий орган виходив з того, що
неможливість підтвердження певних сум
бюджетного відшкодування через
відсутність відповідей на направлення
запитів до інших податкових інспекцій
щодо проведення зустрічних перевірок
по ланцюгу постачання є підставою для
відмови у бюджетному відшкодуванні.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1
Закону України "Про податок на додану
вартість" податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України "Про податок на
додану вартість" податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України "Про податок на додану
вартість" передбачено, що не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, господарські
операції для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість мають бути фактично здійснені
та підтверджені належним чином
оформленими первинними документами,
що, в свою чергу, відображають
реальність відповідної господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Датою виникнення права платника
податку на податковий кредит згідно
п.п.7.5.1 п.7.5. ст.7 цього Закону України
«Про податок на додану вартість»
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів, дата виписки
відповідного рахунку; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів

Згідно п.п. 7.2.3, 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари, на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Зважаючи на вище зазначені
правові норми, колегія суддів зазначає,
що підставою для нарахування
податкового кредиту є податкові
накладні, належним чином завірені
копії яких наявні в матеріалах справи.

Неможливість підтвердити
відображення контрагентом сум податку
на додану вартість у складі податкових
зобов'язань не є підставою для
позбавлення позивача права на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість, оскільки
невиконання свого зобов'язання однією
із сторін господарських відносин не
може вважатись підтвердженням
наявності мети ухилення від сплати
податків та отримання податкової
вигоди іншою стороною у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання права
на бюджетне відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Такий висновок відповідає позиції
Верховного Суду України, викладеній у
його постановах від 22.10.2010 у справі №
21-3а10, від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, від
31.01.2011 у справі 21-47а10.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Рішення судів першої та
апеляційної інстанцій постановлені з
додержанням норм процесуального та
матеріального права, правова оцінка
обставинам у справі дана вірно, а
доводи касаційної скарги висновок суду
не спростовують, підстави для
призначення справи до розгляду в
судовому засіданні відсутні.

Враховуючи вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Сарненської міжрайонної державної
податкової інспекції на постанову
Рівненського окружного
адміністративного суду від 24.11.2010 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14.06.2011 у
справі № 2а-5355/10/1770 слід відхилити, а
судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Сарненської
міжрайонної державної податкової
інспекції відхилити.

Постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від
24.11.2010 та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14.06.2011 у справі № 2а-5355/10/1770залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко