Справа № 356/1267/14-а
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 356/1267/14-а
Головуючий у 1-й інстанції: Дудар
Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого - судді
Мацедонської В.Е.,

суддів Грищенко
Т.М., Лічевецького І.О.,

при секретарі
Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві справу за
апеляційною скаргою Управління
Пенсійного Фонду України у м.Березані
Київської області на постанову
Березанського міського суду Київської
області від 11 листопада 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Управління Пенсійного Фонду
України у м.Березані Київської області,
третя особа: начальник Управління
Пенсійного фонду України у м.Березані
Київської області Приходько Олександр
Миколайович про визнання незаконним
звільнення та поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Постановою Березанського міського
суду Київської області від 11 листопада
2014 року адміністративний позов ОСОБА_2
до Управління Пенсійного Фонду України
у м.Березані Київської області, третя
особа: начальник Управління Пенсійного
фонду України у м.Березані Київської
області Приходько Олександр
Миколайович про визнання незаконним
звільнення та поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди
задоволено частково, скасовано наказ
про звільнення позивача з посади
головного спеціаліста з
контрольно-перевірочної роботи за
нарахуванням та сплатою платежів
відділу обліку надходження платежів
Управління Пенсійного фонду України в
м.Березані Київської області від 18
квітня 2013 року №9-о; поновлено позивача
на посаді головного спеціаліста з
контрольно-перевірочної роботи за
нарахуванням та сплатою платежів
відділу обліку надходження платежів
Управління Пенсійного фонду України в
м.Березані Київської області з 18 квітня
2013 року; зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України в м.Березані
Київської області нарахувати та
виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 18 квітня 2013
року по 11 листопада 2014 року у розмірі
45750,28 грн.; стягнуто з Управління
Пенсійного фонду України в м.Березані
Київської області на користь позивача
1000 грн. на відшкодування моральної
шкоди. У задоволенні решти вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Управлінням Пенсійного Фонду України у
м.Березані Київської області подано
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції з мотивів порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Свої вимоги апелянт обґрунтовує
тим, що під час звільнення позивача з
посади головного спеціаліста з
контрольно-перевірочної роботи за
нарахуванням та сплатою платежів
відділу обліку надходження платежів
Управління Пенсійного фонду України в
м.Березані Київської області
відповідачем не допущено жодних
порушень трудового законодавства, адже
звільнення відбулося відповідно до
поданої заяви, трудова книжка видана
позивачу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 перебувала на державній службі
на посаді головного спеціаліста з
контрольно-перевірочної роботи за
нарахуванням та сплатою платежів
відділу обліку надходження платежів
Управління Пенсійного фонду України в
м.Березані Київської області з 19 квітня
2001 року, просвоєно 11 ранг державного
службовця.

17 квітня 2013 року позивачем на ім'я
начальника Управління Пенсійного
фонду України в м.Березані Київської
області Приходька О.М. подано заяву про
звільнення із займаної посади згідно
п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 17 квітня 2013
року (за згодою сторін).

Наказом начальника Управління
Пенсійного фонду України в м.Березані
Київської області №9-о від 18 квітня 2013
року «Про звільнення з посади ОСОБА_2М.»
звільнено позивача 18 квітня 2013 року з
посади головного спеціаліста з
контрольно-перевірочної роботи за
нарахуванням та сплатою платежів
відділу обліку надходження платежів за
власним бажанням (ст.38 КЗпП України), а
також наказано виплатити позивачу
грошову компенсацію за невикористану
щорічну відпустку тривалістю 30
календарних днів за період роботи з 19
квітня 2012 року по 18 квітня 2013 року. В
якості підстави для звільнення
зазначена заява ОСОБА_2

Суд першої інстанції, задовольняючи
частково позовні вимоги, дійшов до
висновку, що відсутність узгодження
між позивачем та роботодавцем дати
звільнення позбавляло відповідача
права на звільнення ОСОБА_2 18 квітня 2013
року в порядку ст.38 КЗпП України, а тому
позивач підлягає поновленню на
займаній посаді, а також на користь
позивача слід стягнути середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу.

Колегія суддів за наслідками
апеляційного перегляду дійшла
наступних висновків:

Статтею 43 Конституції України
громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України
«Про державну службу» підстави
припинення державної служби можуть
бути загальними, тобто передбаченими
Кодексом законів про працю України, та
спеціальними, які наведені в цьому
Законі.

Таким чином, при звільненні особи з
публічної служби за загальними
підставами, передбаченими КЗпП
України, на цю особу поширюються
гарантії, передбачені цим Кодексом,
якщо інше прямо не визначено
спеціальним законом.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України
держава гарантує працездатним
громадянам, які постійно проживають на
території України, зокрема, правовий
захист від необгрунтованої відмови у
прийнятті на роботу і незаконного
звільнення, а також сприяння у
збереженні роботи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є, серед іншого, угода сторін.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник. Якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

При домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за
згодою сторін) договір припиняється в
строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника.

Сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП
України, якщо не було домовленості
сторін про цю підставу припинення
трудового договору. В останньому
випадку звільнення вважається
проведеним з ініціативи працівника
(ст.38 КЗпП України).

Таким чином, основними умовами угоди
про припинення трудового договору за
п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких
сторони трудового договору повинні
дійти згоди, є підстава припинення
трудового договору та строк, з якого
договір припиняється. Визначення ж
дати звільнення за згодою сторін є
обов'язковою умовою такого звільнення,
оскільки сприяє свідомому
волевиявленню працівника щодо
звільнення з підстав, передбачених п.1
ст.36 КЗпП України, відсутність
належного волевиявлення не дає підстав
вважати наявність наміру працівника
звільнитись саме за згодою сторін, а
сама по собі проста згода роботодавця
задовольнити прохання працівника про
звільнення, також не означає наявність
угоди про припинення трудового
договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за
угодою сторін).

Як вбачається з матеріалів справи, 17
квітня 2013 року позивачем подано заяву
про звільнення із займаної посади
згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 17
квітня 2013 року, тобто за угодою сторін.

В цей же день на заяву позивача
начальником Управління Пенсійного
фонду України в м.Березані Київської
області накладено резолюцію про
звільнення за власним бажанням з 30
квітня 2013 року; також зазначену
резолюцію закреслено і накладено ще
одну резолюцію, датовану 17 квітня 2013
року, про звільнення за власним
бажанням з 18 квітня 2013 року.

Наказом начальника Управління
Пенсійного фонду України в м.Березані
Київської області №9-о від 18 квітня 2013
року «Про звільнення з посади ОСОБА_2М.»
звільнено позивача 18 квітня 2013 року з
посади головного спеціаліста з
контрольно-перевірочної роботи за
нарахуванням та сплатою платежів
відділу обліку надходження платежів за
власним бажанням (ст.38 КЗпП України), а
також наказано виплатити позивачу
грошову компенсацію за невикористану
щорічну відпустку тривалістю 30
календарних днів за період роботи з 19
квітня 2012 року по 18 квітня 2013 року.

У період з 18 квітня 2013 року по 30 квітня
2013 року позивач перебувала на
амбулаторному лікуванні у
Березанській міській лікарні, що
підтверджується листком
непрацездатності серії АВЯ №426967, а
після виходу на роботу 30 квітня 2013 року
її ознайомили з наказом про звільнення
18 квітня 2013 із займаної посади на
підставі ст.38 КЗпП України (за власним
бажанням).

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що дії
Управління Пенсійного Фонду України у
м.Березані Київської області щодо
звільнення позивача із займаної посади
відповідно до наказу Управління
Пенсійного Фонду України у м.Березані
Київської області від 18 квітня 2013 року
№9-о та зазначений наказ є
протиправними, оскільки сторонами
спору не було досягнуто згоди щодо
припинення трудового договору та не
узгоджено дату звільнення в день
подання позивачем відповідної заяви,
оскільки позивач у своїй заяві просила
звільнити її з 17 квітня 2013 року, однак
наказом №9-о її звільнено 18 квітня 2013
року, тобто під час її перебування на
амбулаторному лікуванні, що свідчить
про неузгодженість між роботодавцем та
працівником істотних умов припинення
договору - дати припинення трудового
договору, при цьому, зазначення в
наказі №9-о від 18 квітня 2013 року
підстави для звільнення ст.38 КЗпП є
неправомірним, оскільки позивачем було
подано заяву про звільнення за угодою
сторін, а не за власним бажанням.

Враховуючи недотримання відповідачем
вимог трудового законодавства щодо
звільнення позивача, протиправне її
звільнення з займаної посади
відповідно до наказу Управління
Пенсійного Фонду України у м.Березані
Київської області від 18 квітня 2013 року
№9-о, зазначений наказ підлягає
скасуванню, а ОСОБА_2 поновленню на
посаді, яку вона обіймала до звільнення
- головного спеціаліста з
контрольно-перевірочної роботи за
нарахуванням та сплатою платежів
відділу обліку надходження платежів
Управління Пенсійного фонду України в
м.Березані Київської області з 18 квітня
2013 року.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
роботі органом, який розглядає
трудовий спір. При винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більше
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Визначення розміру середньої
заробітної плати, у випадках стягнення
на користь працівника середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв'язку з незаконним звільненням або
переведенням, відстороненням від
роботи, невиконанням рішення про
поновлення на роботі, затримкою видачі
трудової книжки або розрахунку,
здійснюється за загальними правилами
обчислення середнього заробітку,
виходячи з заробітку за останні два
календарні місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана відповідна
виплата, згідно Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№100.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
зобов'язання відповідача нарахувати та
виплатити на користь позивача середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
однак, судом першої інстанції невірно
зазначено період, за який необхідно
стягнути відповідні кошти, оскільки 04
лютого 2014 року ОСОБА_2 була
працевлаштована: призначена на посаду
головного бухгалтера Центру
реабілітації змішаного типу для
інвалідів і дітей інвалідів, де
працювала до 04 квітня 2014 року, а з 07
квітня 2014 року по даний час працює
бухгалтером Березанського міського
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг), при присудженні оплати за час
вимушеного прогулу зараховується
заробіток за місцем нової роботи, який
працівник мав в цей час (а.с.116), тому
підлягають задоволенню вимоги щодо
нарахування та виплати на користь
позивача середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за період з 18 квітня
2013 року по 03 лютого 2014 року згідно
довідки про середню заробітну плату
від 19 вересня 2014 року, виданої
Управлінням Пенсійного фонду України в
м.Березані Київської області.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП
України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, тому
висновок суду щодо часткового
задоволення вимог про відшкодування
моральної шкоди є обґрунтованим,
оскільки судом встановлено, що
відповідачем всупереч закону
звільнено ОСОБА_2 з займаної нею посади,
що стало причиною моральних страждань
та змусило її докладати додаткові
зусилля для організації свого життя.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно по суті вирішена справа, але
із помилковим застосуванням норм
матеріального права, тому постанова
Березанського міського суду Київської
області від 11 листопада 2014 року
підлягає зміні в резолютивній частині.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254
КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного Фонду України у м.Березані
Київської області - задовольнити
частково.

Постанову Березанського міського суду
Київської області від 11 листопада 2014
року - змінити, виклавши абзац 4
резолютивної частини в наступній
редакції:

«Зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м.Березані Київської
області нарахувати та виплатити ОСОБА_2
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 18 квітня 2013 року по 03 лютого
2014 року згідно довідки про середню
заробітну плату від 19 вересня 2014 року».

В іншій частині постанову
Березанського міського суду Київської
області від 11 листопада 2014 року
залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
її складення в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 22
грудня 2014 року.

Головуючий суддя
В.Е.Мацедонська

Судді
Т.М.Грищенко

І.О.Лічевецький

Головуючий суддя

Мацедонська В.Е.

Судді:

Лічевецький І.О.

Грищенко Т.М.