Справа № 9101/38197/2011
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2011-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2011 р. справа № 2а-1347/11

Колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду у
складі: головуючого судді:
Сафронової С.В.

суддів: Поплавського
В.Ю. Чепурнова Д.В.

при секретарі судового засідання:
Хімушкіної О.Ю.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Заводського районного суду міста
Дніпродзержинська від 07 лютого 2011 року

у адміністративній справі № 2а-1347/11 за
позовом ОСОБА_1 до Головного управління
праці та соціального захисту населення
Дніпропетровської обласної державної
адміністрації та Управління праці та
соціального захисту населення
виконкому Заводської райради
м.Дніпродзержинська про стягнення
заборгованості по щорічної разовій
допомозі, -

Встановила :

22 березня 2010 року позивач звернувся до
суду з позовом до ГУПСЗН
Дніпропетровської обласної державної
адміністрації, в якому просив визнати
неправомірними дії відповідача щодо
відмови у перерахунку та повернення
заборгованості по разовій допомозі до 5
травня, стягнути з відповідача на його
користь суму недоплаченої разової
щорічної грошової допомоги як інваліду
війни в сумі 12962,00 грн., та про
зобов'язання відповідача проводити
йому виплати з 2010 року згідно Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»

Постановою Заводського районного суду
міста Дніпродзержинська від 07 лютого
2011 року відмовлено в задоволені позову
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
виконкому Заводської райради
м.Дніпродзержинська про визнання
неправомірними дії та стягнення коштів
щорічної допомоги на оздоровлення.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано пропуском позивачем строку
звернення до суду в частині захисту
його прав на отримання щорічної
разової допомоги на оздоровлення у 2005
році в розмірі встановленому ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», та відсутності права
правової вимоги за період з 2006-2009 року,
оскільки в цей період часу положення
вказаної норми були призупинені, і
відповідач по справі правильно діяв у
відповідності до положень законів
України про бюджет на відповідний рік
та постанов уряду.

Зазначене рішення суду першої
інстанції оскаржено позивачем до
апеляційного суду з підстав неповного
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідністю
висновків суду обставинам справи, та
порушенням норм матеріального і
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, у
звязку з чим просить її скасувати та
прийняти нову постанову про суті
заявлених ним вимог, задовольнивши їх у
повному обсязі

Дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правову оцінку обставин у
справі та повноту їх встановлення,
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
дійшла висновку про наявність підстав
для задоволення апеляційної скарги
позивача, та про скасування постанови
суду першої інстанції виходячи з
нижченаведеного.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач по справі має статус інваліда
війни третьої групи у зв'язку з чим
перебуває на обліку в Управлінні праці
та соціального захисту населення
виконкому Заводської райради
м.Дніпродзержинська та отримує щорічну
разову допомогу до 5 травня, яка
розраховується відповідачем виходячи
із розміру, визначеному Кабінетом
Міністрів України.

Вирішуючи спір у цій справі, суд першої
інстанції неправильно встановив
предмет спору, у зв'язку з чим заявлені
позивачем вимоги не розглядав та не
вирішив їх по суті, що з урахуванням
положень статей 198 та 202 КАС України, і
визначених у статті 195 КАСУ повноважень
апеляційної інстанції, зобов'язує
судову колегію розглядати вимоги
позивача у цій справі по суті, без
повернення даної справи до суду першої
інстанції на новий розгляд.

З матеріалів справи вбачається, шо
ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПСЗН
України виконкому Заводської райради
м.Дніпродзержинска, а звернення з
вимогою про відновлення своїх прав до
Головного управління праці та
соціального захисту населення
Дніпропетровської обласної державної
адміністрації, обумовлено саме порадою
територіального УПСЗН, яка викладена
письмово в листі від 22.10.2009 року (а.с.10),
та письмовими роз'ясненнями в листі
Центру по нарахуванню і виплаті
допомог та здійсненню контролю за
правильністю призначення та виплати
пенсій і цільових грошових допомог від
16.12.2009 року (а.с.12-13).

Виходячи з наведених обставин по
справі вище та предмету спору, судова
колегія визнала за необхідне залучити
до участі у справі в якості відповідача
по справі - територіальний орган праці
та соціального захисту населення, у
якого на обліку перебуває позивач, та
саме який є тим органом, якій
безпосередньо відповідає від імені
держави щодо забезпечення належних
виплат конкретному громадянину.

Переглядаючи рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної скарги
та заявлених позивачем вимог, суд
апеляційної інстанції звертає увагу на
те, що період за який позивач вимагає
захисту свого порушеного права, були
періоди дії різних за своїм часом
строку звернення до суду, строку
давності, положень норм як КАС України,
так і норм ЦПК України.

Під час судового розгляду даної справи
за поданим у березня 2010 року позовом,
ОСОБА_1, заявляв клопотання про
визнання пропущення ним строку
звернення до суду з поважних причин,
вказуючи на свій хворобливий стан
(а.с.34), а відповідач по справі - Головне
управління праці та соціального
захисту населення Дніпропетровської
обласної державної адміністрації в
письмових запереченнях проти позову
(а.с.24-28) наполягав на застосуванні до
спірних правовідносин положень статті
100 КАСУ

Згідно матеріалів справи, позивачу
виплачувалася спірна допомога: за 2005
рік - у розмірі 270 грн. у квітні 2005 року;
за 2006 рік - у розмірі 270 грн. у квітні 2006
року; за 2007 рік - у розмірі 300 грн. у
квітні 2007 року; за 2008 рік - у розмірі 350
грн. у квітні 2008 року; за 2009 рік - у
розмірі 380 грн. у квітні 2009 року (а.с.16).
Таким чином про порушення своїх прав
позивач повинен був дізнатися саме у
зазначені місяці 2005-2009 років.

Відповідно до частини першої статті 248-5
ЦПК України (в редакції 1963 року), що
діяла до 01.09.2005 року, скаргу на дії та
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень можливо було подати у
двомісячний строк, обчислюваний з дня,
коли особі стало відомо або їй повинно
було стати відомо про порушення її
прав, свобод чи законних інтересів. За
вказаних обставин, до правовідносин, що
виникали між позивачем та відповідачем
у справі до вересня 2005 року, повинен був
застосовуватися двомісячний строк
звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті
окуррок99 Кодексу адміністративного
судочинства (КАС) України (в редакції,
що діяла до 30 липня 2010 року) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Зміни, внесені до наведеної
статті КАС України, та які набрали
чинності з 30 липня 2010 року, встановили
піврічний строк звернення до суду.
Відповідно, до правовідносин, що
виникали між позивачем та відповідачем
у справі у період з 2006 року до 30 липня 2010
року, повинен був застосовуватися
річний строк звернення до суду.

Оскільки згідно частини першої статті
58 Конституції України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи, судова колегія
вважає, шо застосуванню до спірних
відносин підлягає той строк звернення
до суду, який був встановлений на час
виникнення таких відносин (вчинення
оскаржуваних дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень) і на час
звернення позивача до суду за захистом
своїх прав, тобто річний строк.

Зазначений висновок базується на тому,
що норма права, яка встановлює строк
звернення до суду фактично є нормою
матеріального права.

Водночас, судова колегія під час
розгляду даної справи по суті вважає за
необхідне керуватися приписами
частини 2 статті 5 КАС України, згідно
якої провадження в адміністративних
справах здійснюються відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи. Тобто, керуватися
положеннями КАСУ в редакції чинній з 30
липня 2010 року, яким в статті 100
встановлено, що адміністративний
позов, поданий після закінчення
строків, установлених законом,
залишається без розгляду, якщо суд за
заявою особи, яка його подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала. .

Судова колегія не знайшла поважних
причин пропущення позивачем
визначеного законом строку звернення
до суду, тому його вимоги про захист
порушених відповідачем прав у період з
2005 року по 2008 рік - повинні бути
залишені без розгляду за пропуском
строку звернення до суду.

Розглядаючи справу по суті заявлених
вимог про захист прав позивача за 2009 та
2010 роки, судова колегія виходить з того,
що правовий статус ветеранів війни, у
тому числі питання щодо надання їм
пільг, визначаються Законом України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту». До ветеранів
війни належать: учасники бойових дій,
інваліди війни, учасники війни (частина
друга статті 4 Закону № 3551).

Статтею 13 Закону Україні «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» передбачено, що
щорічно до 5 травня інвалідам
війни ІІІ групи виплачується разова
грошова допомога у розмірі 7
мінімальних пенсій за віком.

Наявність такого права у позивача є
визначальною для вирішення даного
спору, крім того, це право гарантується
Конституцією України (ч.2 ст.46
Конституції України).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, колегія суддів
зазначає, що при визначенні розміру
щорічної допомоги до 5 травня
застосуванню підлягають положення 13
Закону Україні «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту».

Оскільки позивачу було сплачено
відповідачем у 2009 та 2010 роках щорічну
разову грошову допомогу як інваліду
війни ІІІ групи у розмірі,
розрахованому відповідно постанов
уряду, а звернення позивача у 2009 році
територіальним органом УПСЗН було
проігноровано, з переведенням
відповідальності на Центр по
нарахуванню та Головне УПСЗН, судова
колегія визнає протиправними дії
залученого до участі по справі
відповідачем - УПСЗН виконкому
Заводської райради
м.Дніпродзержинська, саме на який
законом покладено функції по
формуванню відповідних документів
учасників війни щодо нарахування сум
допомоги і подання цих даних для
подальшого визначення обсягу витрат з
Державного бюджету, та обов'язок по
нарахуванню і виплаті вказаного виду
допомоги, та дії якого призвели до
порушення прав позивача, що підлягають
захисту в судовому порядку. За вказаних
же обставин, не може бути задоволена
вимога позивача щодо покладення
обов'язку по відновленню порушених
прав на Головне Управління праці та
соціального захисту населення, який
безпосередньо не має відносин з
позивачем, та діє лише на підставі
отриманих від територіальних органів
УПСЗН документів та відповідних
розпоряджень, відповідно не може бути
відповідачем у даних правовідносинах.

Таким чином, судова колегія дійшла
висновку, що належним у цій справі є
саме територіальний орган УПСЗН, тобто
УПСЗН виконкому Заводської райради
м.Дніпродзержинська, дії якого слід
визнати протиправними стосовно
відмови в здійсненні позивачу
перерахунку та доплати щорічної
разової грошової допомоги до 5 травня
за 2009 рік та 2010 рік як інваліду війни
ІІІ групи в розмірах, визначених
Законом Україні «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», яка відбулася шляхом
відсилання позивача за вирішенням
спірного питання до Центру нарахування
та Головного УПСЗН.

Щодо доводів відповідачів по справі
стосовно правомірності нарахування та
виплати щорічної разової грошової
допомоги до 05 травня, в розмірах,
встановлених постановами уряду,
судова колегія суддів зазначає, що
Верховною Радою України дія ст.13 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту"
протягом 2009-2010 років не призупинялась,
у 2009 році Кабінет Міністрів України не
скористувався визначеним у законі про
державний бюджет правом на
встановлення розміру вказаного виду
виплат у період 2009 року, а у у 2010 році
Кабінету Міністрів України статтею 70
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2010 рік» було надано право
встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, що до виплати, визначеною
статтею 13 Закону Україні «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» - немає ніякого
відношення, бо в цьому випадку йдеться
про виплату разової грошоврї допомоги
у розмірі кратному мінімальним пенсіям
за віком.

Оскільки Кабінет Міністрів України не
уповноважений встановлювати розмір
мінімальної пенсії за віком та,
виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над урядовими
нормативними актами, колегія суддів
приходить до висновку, що здійснюючи
нарахування та виплату позивачу
щорічної разової грошової допомоги до
05 травня в період 2009 - 2010 років у
розмірах, встановлених постановами
Кабінету Міністрів України, відповідач
порушив принципи законності,
відповідно до яких органи державної
влади зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Отже, за конституційними нормами
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами колегія суддів
приходить до висновку, що при
визначенні розміру допомоги
позивачеві застосуванню підлягають
ст.13 Закону «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», а не постанови Кабінету
Міністрів України, якими істотно
звужується обсяг встановлених законом
прав.

Крім того, судова колегія виходячи з
системного аналізу Закону «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» вважає, що
законодавець в цьому законі не
встановлював положень, які б дозволяли
зменшувати розміри такої допомоги з
урахуванням фінансових можливостей
держави, не містять такого
застереження і закони україни про
державний бюджет України на 2009 та 2010
роки.

Разом з тим, судова колегія вважає за
необхідне зазначити, що при
нарахуванні та виплаті щорічної
одноразової грошової допомоги
позивачу, слід виходити із розміру
мінімальної пенсії за віком
встановленої ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» відповідно до якої
мінімальний розмір пенсії за віком
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Положення ч.3 ст.28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», на думку колегії суддів
не є перешкодою для застосування даної
величини (мінімального розміру пенсії
за віком) до обрахування інших пенсій
чи доплат пов'язаних з мінімальною
пенсією за віком, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого
крім передбаченого ч.1 цієї статті
мінімального розміру пенсії за віком.

Інших законів, якими було б
урегульовано питання визначення
розміру щорічної разової грошової
допомоги до 5 травня, яка підлягала
виплаті у 2009 та 2010 роках, законодавцем
прийнято не було.

За таких обставин, судова колегія
приходить до переконання про
підставність позовних вимог ОСОБА_1
щодо відновлення його прав на
отримання недоплаченої разової
щорічної грошової допомоги до 5-го
травня як інваліда війни ІІІ групи - за
2009 та 2010 роки.

Проте, належним способом захисту
порушених прав позивача у даних
правовідносинах, з урахуванням
завдання адміністративного
судочинства та повноважень суду - може
бути лише зобов'язання судом суб'єкта
владних повноважень вчинити певні дії,
тобто донарахувати та забезпечити
виплату позивачу недоотриманої ним
щорічної разової допомоги до 5 травня
за 2009 р. та 2010 р. відповідно до вимог ст.13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» у розмірі семи мінімальних
пенсій за віком, за відрахунком вже
раніше отриманих ним у зазначені роки
сум вказаної допомоги.

З огляду на вище викладене, та з
урахуванням допущених судом першої
інстанції порушень норм матеріального
та процесуального права, які призвели
до неправильного вирішення справи,
апеляційна скарга позивача підлягає до
часткового задоволення, а оскаржувана
постанова суду скасуванню з прийняттям
нової постанови про задоволення вимог
позивача частково за період 2009-2010 роки,
та залишенням без розгляду вимог
позивача за період 2005-2008 роки.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, пп.1-4 ст. 202, ст.205,
ст.207 КАС України, судова колегія, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково

Постанову Заводського районного суду
міста Дніпродзержинська від 07 лютого
2011 року - скасувати

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково та
визнати протиправними дії Управління
праці та соціального захисту населення
виконкому Заводської райради
м.Дніпродзержинська в частині відмови
в перерахунку та виплати ОСОБА_1
щорічної разової допомоги до 5 травня
відповідно до вимог ст.13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» за 2009 р. та 2010
р.

Зобов'язати Управління праці та
соціального захисту населення
виконкому Заводської райради
м.Дніпродзержинська донарахувати та
виплатити ОСОБА_1 недоотриману ним у 2009
році та 2010 році щорічну разову допомогу
до 5 травня, розраховану виходячи із
розміру семи мінімальних пенсій за
віком, тобто відповідно до вимог ст.13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» та ч.1 ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з відрахунком раніше
отриманих позивачем сумм

Позов ОСОБА_1 про захист його прав на
отримання щорічної разової допомоги до
5 травня, розрахованої відповідно до
вимог ст.13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» за період 2005-2008
роки - залишити без розгляду у зв'язку
пропуском строку звернення до суду за
захистом прав

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з дня
постановлення та оскарженню не
підлягає

Головуючий:
С.В. Сафронова

Суддя:
В.Ю. Поплавський

Суддя:
Д.В. Чепурнов