Справа № 804/1069/14
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2014-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 р. Справа № 804/1069/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Павловського Д. П.
розглянувши у письмовому провадженні
у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Головне управління Міндоходів у
Дніпропетровській області, Східно -
Дніпровська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

31 січня 2014р. до суду надійшов даний
адміністративний позов, у якому
позивач просить з урахуванням
уточнень до позову.

визнати незаконним звільненні
позивача з посади заступника
начальника державної податкової
інспекції - Начальника
Першотравенського відділення Східно -
Дніпровської ОДПІ Дніпропетровської
області Державної податкової служби у
зв'язку з реорганізацією та скорочення
штатної чисельності, п.1 ст. 40 КЗпП
України.

поновити позивача на роботі на посаді
Заступника начальника державної
податкової інспекції - Начальника
Першотравенського відділення Східно -
Дніпровської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міністерства доходів у
Дніпропетровській області.

стягнути з відповідача на користь
позивача позивача заробітну плату за
період праці позивача з 09.03.2006 року по
31.07.2006 року, з урахуванням компенсації
втрати частини її вартості, в сумі 55 904
(п'ятдесят п'ять тисяч дев'ятсот чотири)
грн. 74 коп.;

стягнути з відповідача на користь
позивача суму середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, спричиненого
незаконними звільненням, та за
затримку розрахунку при звільненні, з
урахуванням компенсації втрати
частини її вартості, в сумі 80 961
(вісімдесят тисяч дев'ятсот шістдесят
одна гривня) 96 копійок;

стягнути з відповідача на користь
позивача суму відшкодування моральної
шкоди у розмірі 20 000,0 грн.

стягнути з відповідача на користь
позивача суму відшкодування витрат
позивача на правову допомогу у розмірі
3300 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано
адміністративним позовом та
уточненнями до нього від 13.01.2014 року,
01.10.2014 року.

Представники сторін не заперечували
проти розгляду даної справи у порядку
письмового провадження.

Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи вищевказане, суд ухвалив
розглянути справу у письмовому
провадженні.

Судом були встановленні наступні
обставини.

Так, 16.07.2013 року ОСОБА_2 (далі за текстом
позивач) був звільнений з посади
заступника начальника державної
податкової служби - Начальника
Першотравенського відділення Східно -
Дніпровською ОДПІ Дніпропетровської
області Державної податкової служби у
зв'язку з реорганізацією та
скороченням штатної численності.

При звільненні позивача на йогу думку
відповідачем було порушено
конституційні права позивача на працю,
що включає можливість заробляти собі
на життя працею, яку він вільно обирає
або на яку вільно погоджується; на
захист від незаконного звільнення; на
своєчасне одержання винагороди за
працю (ст.43 Конституції України), право
на рівну оплату за рівну працю без
будь-якої дискримінації (ст.23 Загальної
декларації прав людини від 10.12.1948 р., ст.
14 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950 р.) та
безпосередньо низку норм Кодексу
законів про працю України.

Також, у судовому засіданні були
досліджені письмові докази, а саме:
копія розрахунку по заборгованості по
заробітній платі, і середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, з
урахуванням індексів інфляції, копія
положення про Першотравенське
відділення Східно - Дніпровської
об'єднаної ДПІ Дніпропетровської
області ДПС, затверджене Наказом від
26.04.2012 року № 65, положення про
Першотравенське відділення Східно -
Дніпровської об'єднаної ДПІ
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровської області,
затверджене Наказом від 27.02.2014 року № 94,
копія трудової книжки, копії
банківських виписок від 01.07.2014 року,
копія свідоцтва про право на заняття
адвокатської діяльності, копія
договору на надання юридичних
послуг,копія розрахунків вимушеного
прогулу із розрахунку
середньомісячного заробітку ОСОБА_2,
копія таблиці індексу інфляції в
Україні в вересні 2014 року, копія наказу
ДПС у Дніпропетровській області від
16.07.2013 року № 264 - о «Про оголошення
наказу ДПС України від 15.07.2013 року № 472 -
о «Про звільнення ОСОБА_2, копія наказу
Східно - Дніпровської ОДПІ ДПС у
Дніпропетровській області від 16.07.2013
року № 33 - о «Про оголошення наказу ДПС
України від 15.07.2013 року № 472 - о, копія
листа погодження про звільнення ОСОБА_2
із займаної посади.

Відповідно заперечень які були надані
з боку відповідача судом були
встановлені такі обставини:
відповідач зазначає, що ОСОБА_2
звільнено з 16.07.2014 року, 17.07.2014 року, він
отримав в Східно - Дніпровському ОДПІ
ДПС у Дніпропетровській області свою
трудову книжку, копія наказу про
звільнення та подальшому із
використанням своєї пластикової
картки КБ «Аваль» на отримання
заробітної плати, він отримав готівкою
кошти кінцевого розрахунку при
звільнені та у т.ч. суму вихідної
допомоги. На думку відповідача своїми
діями позивач погодився зі
звільненням. Щодо поновлення позивача
на посаді заступника начальника ДПІ -
начальника Першотравенського
відділення Східно - Дніпровської ОДПІ
ГУ Міндоходів у Дніпропетровській
області, та відповідач зазначає, що це
не можливо у зв'язку з тим, що нібито
позивач її не обіймав та наданий момент
Східно Дніпровська ОДПІ як юридична
особа припинила своє існування з
27.08.2013 року, щодо моральної шкоди
позивач зазначає, що всі дії
відповідача здійсненні відповідачами
в межах повноваженого у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України з метою суворого дотримання
чинного законодавства у зв'язку з тим
моральна шкода діями відповідача не
завдана.

16 липня 2013 року позивач був звільнений
відповідачем 1 з роботи у зв'язку з
реорганізацією та скороченням штатної
чисельності за п.1 ст.40 КЗпП України на
підставі наказу обласної ДПС від 16.07.2013
р. №264-о, про що було внесено
відповідний запис за номером 26 до
трудової книжки позивача. На виконання
процедури звільнення позивача
відповідачем 2 було видано наказ
Східно-Дніпровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби (смт. Васильківка)
від 16.07.2013 р. №33-0. Своїми наказами і
відповідач1, і відповідач 2 «вважають
ОСОБА_2 таким, що звільнений 16 липня 2013
року з посади заступника начальника
державної податкової інспекції -
начальника першотравенського
відділення Східно-Дніпровської ОДПІ
Дніпропетровської області Державної
податкової служби у зв'язку з
реорганізацією та скороченням штатної
чисельності, пунктом 1 статті 40 Кодексу
законів про працю України».

12 травня 2013 року позивач був
попереджений адміністрацією ДПС у
Дніпропетровській області про
наступне звільнення з займаної посади
з 15 липня 2013 року згідно з п.1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з реорганізацією
Східно-Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби та скороченням
штатної чисельності. В попередженні
майбутнє вивільнення позивача
відповідач 1 обгрунтовує низкою
нормативно-правових актів, а саме:
постановами Кабінету Міністрів
України від 09.01.2013 р.№14 «Про внесення
змін у додатки до постанов Кабінету
Міністрів України від 7 вересня2011 р. N 937
і від 14 листопада 2011 р. N 1184», від20
березня 2013 р. N 229 «Про утворення
територіальних органів Міністерства
доходів і зборів», 20 жовтня 2011 р. N
1074,наказом ДПС від 26.04.13. №11 «Про
реорганізацію ДПС в окремих областях,
мм. Києві та Севастополі, центрального
офісу», наказами Міністерства доходів
і зборів України від 26.04.2013 р. №80 «Про
затвердження чисельності працівників
територіальних органів Міндоходів»,
від 26.04.2013 р. №81«Про затвердження
тимчасових типових структур
територіальних органів Міндоходів»,
від 07.05.2013 р. №15 «Про делегування
повноважень».

Постанова Кабінету Міністрів України
від 20.03.2013.р.№229 «Про утворення
територіальних органів Міністерства
доходів і зборів»,на яку посилається
відповідач 1, була видана у
відповідності з Указом Президента
України «Про деякі заходи з
оптимізації системи центральних
органів виконавчої влади» від 24 грудня
2012 року №726/2012, згідно з яким
утворювалось Міністерство доходів і
зборів України шляхом реорганізації
Державної митної служби України та
Державної податкової служби України.

Згідно з пунктами 1, 2 постанови
Кабінету Міністрів України від 20
березня 2013 року№229 «Про утворення
територіальних органів Міністерства
доходів і зборів» територіальні органи
Державної податкової служби були
реорганізовані шляхом їх приєднання до
відповідних новоутворених
територіальних органів Міністерства
доходів і зборів. Згідно додатку до
цієї постанови територіальний орган
Державної податкової служби
-Східно-Дніпровська об'єднана державна
податкова інспекція ДПС була
реорганізована шляхом її приєднання до
новоутвореної як юридична особа
публічного права Східно-Дніпровської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів.

Але жоден з нормативно-правових актів,
на які посилається відповідач 1 як на
підставу вивільнення позивача, а також
наказів про звільнення позивача,
зокрема, наказ Державної податкової
служби у Дніпропетровській області
№264-о від16.07.2013 р., не містять ані
посилання, ані доказів обставин, з
якими закон пов'язує виникнення у
власника або уповноваженого органу
підприємства, установи, організації
права розірвати трудовий договір з
працівником за п.1 ст.40 КЗпП України.

Так, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП
України трудовий договір може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи,організації,
скорочення чисельності або штату
працівників. При цьому згідно з
частиною 4 статті 36 КЗпП України у разі
реорганізації підприємства, установи,
організації(злиття, приєднання, поділу,
виділення,перетворення) дія трудового
договору працівника продовжується.

Абз. 1п. 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами України трудових спорів» від 06
листопада 1992 року №9 з метою усунення
недоліків при розгляді трудових спорів
Верховний Суд України постановив, що
суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, реорганізація або
перепрофілювання
підприємства,установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці.

Абзацем 2 пункту 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року №9 передбачено, що у
випадках реорганізації підприємства
(злиття з іншим підприємством,
приєднання до іншого підприємства,
поділу підприємства, виділення з нього
одного або кількох нових підприємств,
перетворення одного підприємства в
інше) дія трудового договору
працівника продовжується. При
реорганізації підприємства звільнення
за п.1 ст.40 КЗпП України може мати місце,
якщо це супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами в їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

Отже, звільнення працівників за п.1 ч.1
ст.40 КЗпП України допускається
виключно за умови дійсного скорочення
чисельності, штату установ (абз.4 ст.36,
п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, п.19 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами України
трудових спорів» від 06 листопада 1992
року №9), конкретна форма змін в
організації виробництва і праці -
реорганізація підприємства - не є
підставами для розірвання трудового
договору, якщо не скорочується штат або
чисельність працівників.

Відповідачами жодним чином не було
доведено дійсне проведення скорочення
чисельності, штату установи, в якій
працював позивач, в тому числі
скорочення штатної посади позивача.
Навпаки, Відповідачем 1 були надані
суду штатні розклади
Східно-Дніпровської ОДПІ
Дніпропетровської області Державної
податкової служби станом на 25.01.2013 р.,
станом на 17.06.2013 р., і станом на 17.01.2014 р.;
де кожна редакція штатного розкладу
відповідача 1 включала посаду
начальника Першотравенського
відділення Східно-Дніпровської ОДПІ -
як в структурі органів Державної
податкової служби України до
реорганізації,так і в структурі
органів Міністерства доходів і зборів
України після реорганізації.

Реорганізація установи-роботодавця, у
зв'язку з якою відбувається зміна
найменування посади працівника, систем
і розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи тощо, за своїм змістом є зміною
істотних умов праці (ч.3 ст.23 КЗпП
України), та не є підставою для
звільнення працівника за п.1 ст.40 КЗпП
України.

Так, суд не бере до уваги
аргументування представниками
відповідача 1 звільнення ОСОБА_2 за п.1
ст.40 КЗпП України як здійсненого в
інтересах працівника,оскільки, на
думку відповідача 1,позивачеві далеко
діставатись на роботу і через це важко
працювати, як таке, що не відповідає
чинному трудовому законодавству
України та ст.24, ч.6 ст.43 Конституції
України. Зокрема, ч.2 ст.22 КЗпП України
містить пряму заборону будь-якого
прямого або непрямого обмеження прав
чи встановлення прямих або непрямих
переваг залежно від місця проживання
працівника.

У відповідності з п.18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року №9 при розгляді
справ про поновлення на роботі судам
необхідно з'ясовувати, з яких підстав
проведено звільнення працівника
згідно з наказом (розпорядженням),
перевіряти їх відповідність законові.

Таким чином, Суд дійшов обґрунтованого
висновку про те, що штатна посада
ОСОБА_2 відповідачем 1 не скорочувалась,
правові підстави для звільнення ОСОБА_2
за п.1 ст.40 КЗпП України були відсутні.

Крім того, судом встановлено, що
відповідач 1 звільнив позивача за умови
неналежного погодження такого
звільнення виборним органом первинної
профспілкової організації, оскільки
останньою подання роботодавця було
розглянуто за відсутності позивача
(ст.43 КЗпП України).

Також відповідач 1 не надав суду
доказів виконання ним вимог ч.3 ст.22
Закону України «Про професійні спілки,
права та гарантії їх діяльності»,
згідно з якою у разі запланованого
роботодавцем звільнення працівників у
зв'язку реорганізацією підприємства,
установи,організації, він повинен
завчасно, не пізніше як за три місяці до
намічуваних звільнень надати
первинним профспілковим організаціям
інформацію щодо цих заходів, включаючи
інформацію про причини наступних
звільнень, кількість і категорії
працівників, яких це може стосуватися,
про терміни проведення звільнень, а
також провести консультації з
профспілками про заходи щодо
запобігання звільненням чи зведенню їх
кількості до мінімуму або пом'якшення
несприятливих наслідків будь-яких
звільнень.

Також, суд звертає увагу, що
відповідачем 1 не здійснювалось
подання інформації про заплановане
звільнення працівників у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці, у тому числі реорганізацією
установи, скороченням чисельності або
штату працівників установи,
територіальному органу центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції, що
передбачено п.4 ч.3 ст. 50 Закону України
«Про зайнятість населення» від 05 липня
2012 р. N 5067-VI.

Відповідачем 1 під час звільнення
позивача не враховувалось переважне
права позивача у залишенні на роботі
(ст.42 КЗпП України), та не було дотримано
переважне право на укладення трудового
договору у разі поворотного прийняття
на роботу (ст.42-1КЗпП України). Крім
наданого відповідачем 1 штатного
розпису із наявною в ньому посадою
позивача після звільнення позивача за
п.1 ст.40 КЗпП України, в судовому
засіданні відповідач 1 не заперечував
працевлаштування на цю посаду іншої
особи.

Враховуючи, що за час вимушеного
прогулу позивачем, у структурі
відповідача-1 та відповідача-2 були
здійснені певні зміні у структурі
організації роботи та зміна назви
самих структур відповідачів 1-2, суд
вважає необхідним врахувати ці зміни
при правильному вирішенні справи по
суті.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України, суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Отже, суд вважає за необхідне
конкретніше сформулювати резолютивну
частину постанови щодо поновлення
позивача на роботі, з метою можливості
її належного виконання в подальшому.

Отже, суд вважає необхідним зобов'язати
Головне управління Міндоходів у
Дніпропетровській області поновити на
роботі та запропонувати позивачу
ОСОБА_2 - посаду рівноцінну раніше
займаній, з урахуванням змін
проведених з реорганізацією чи штатної
чисельності органів ДПС у
Дніпропетровській області.

Згідно п.4 позовних вимог, позивач
просить стягнути з відповідача на
користь позивача заробітну плату за
період праці позивача з 09.03.2006 року по
31.07.2006 року, з урахуванням компенсації
втрати частини її вартості, в сумі 55 904
(п'ятдесят п'ять тисяч дев'ятсот чотири)
грн. 74 коп.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2014 року дана
позовна вимога була залишена без
розгляду у зв'язку з зверненням до суду
з цією вимогою після закінчення
строків, установлених законом, а саме
позивач без поважних причин пропустив
шестимісячний строк звернення до суду.

Щодо позовної вимоги з оплати часу
вимушеного прогулу та
середньомісячного заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
судом встановлено наступне.

У відповідності з ч.2 ст.235 КЗпП України
при винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік. Якщо заява
про поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. В разі спору про
розмір сум, належних працівникові при
звільненні, власник або уповноважений
ним орган в усякому випадку повинен в
зазначений у цій статті строк
виплатити не оспорювань нею суму.

Судом встановлено, що не оспорювана
роботодавцем заборгованість по
заробітній платі оплачувалась
позивачу ще протягом серпня та вересня
2013 року.

З урахуванням наведеного, суд вважає
обґрунтованою позовну вимогу про
оплату вимушеного прогулу за весь час
виходячи із розміру середньої
заробітної плати позивача, обрахованої
відповідачем 2 згідно з Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим Постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№100, ст.ст.27,34 Закону України «Про
оплату праці». У разі поновлення на
роботі (посаді) орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно вирішує
питання про виплату особі рядового і
начальницького складу середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік.

Так, позивач з 16.07.2013 року по 01.10.2014 року
знаходився у вимушеному прогулі і ніде
не працював, заробітної платні та інших
доходів не отримував, на підтвердження
даного факту в судовому засіданні була
досліджена трудова книжка позивача,
копія якої долучена до матеріалів
справи. Суд критично відноситься до
розрахунку представника позивача, у
зв'язку з тим, що по-перше позивач та
його представник зацікавлені особи,
щодо проведення розрахунків та
стягнення відповідних сум з
відповідачів 1-2, а по-друге не є
спеціалістами та не володіють
необхідними знаннями з об'єктивного
проведення таких розрахунків, тому
розрахунок повинен здійснювати
уповноважений орган, що за законом
нараховує заробітну платню (грошове
утримання).

Згідно розрахунку наданого
представниками Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області, оплата вимушеного прогулу із
розрахунку сердньомісячного заробітку
з 16.07.2013 року по 01.10.2014 року, всього
складає 72764,64 грн.

Також, позивач просить суд, (згідно
п.п.6-7 позовних вимог) стягнути з
відповідача на користь позивача суму
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 20 000,00 грн., стягнути з
відповідача на користь позивача суму
відшкодування витрат позивача на
правову допомогу у розмірі 3300 грн. При
вирішенні цих питань судом встановлено
наступне:

Щодо відшкодування моральної шкоди,
слід зазначити, що відповідно до ст. 56
Конституції України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Постановою Пленуму Верховного суду
України від 31.03.95р. № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
наголошується, що право на
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди є важливою гарантією захисту
прав і свобод громадян та законних
інтересів юридичних осіб. Тому суди
повинні забезпечити своєчасне, у
повній відповідності із Конституцією
та законами України, вирішення справ,
пов'язаних з відшкодуванням такої
шкоди.

Відповідно до зазначеної постанови під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно чинного законодавства моральна
шкода може полягати, зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд приходить до висновку, що позивачем
в ході судового розгляду справи не
підтверджено належними доказами
заподіяння йому моральної шкоди, у
зв'язку з чим суд вважає за необхідне
відмовити у задоволенні позову також і
в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

У відповідності до постанови Кабінету
Міністрів України від 27 квітня 2006р. N 590
«Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ»,
граничний розмір компенсації в
адміністративних справах, якщо
компенсація відповідно до закону
сплачується за рахунок держави, не
перевищує суму, що обчислюється
виходячи з того, що особі, яка надає
правову допомогу, виплачується 5
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за повний робочий
день.

Відповідно до цієї постанови,
граничний розмір витрат, пов'язаних з
правовою допомогою стороні в цивільних
та адміністративних справах, на
користь якої ухвалено судове рішення і
яка не є суб'єктом владних повноважень,
якщо компенсація сплачується за
рахунок іншої сторони, не перевищує
суми, яка обчислюється виходячи з того,
що стороні виплачується 40 відсотків
розміру мінімальної заробітної плати
за годину роботи.

Судові витрати за участь адвоката чи
представника у розгляді справи
підлягають оплаті лише в тому випадку,
якщо вони сплачені адвокату стороною,
котрій такі послуги надавались, а їх
сплата підтверджується відповідними
фінансовими документами. З боку
позивача не було надано до суду
належних підтверджень того факту, що за
данні юридичні послуги він сплатив
певну грошову суму, а саме затрати які
пішли на правову допомогу та вони були
сплаченні, наявності чеків та
квитанцій з боку позивача не було
надано до суду.

Щодо вимоги позивача про негайне
виконання постанови, суд пояснює
наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України,
негайно виконується постанова суду про
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби. Тобто дана вимога
позивача і так передбачена Кодексом
адміністративного судочинства та
рішення по суті приймається судом саме
з урахуванням реорганізації
відповідачів.

Таким чином, за вищевикладених підстав,
суд доходить висновку щодо
неправомірності дій відповідача в
частині заявлених позивних вимог та
вважає за необхідне задовольнити їх
частково.

Керуючись ст.ст.158-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов - задовольнити
частково.

Визнати протиправним звільнення
позивача з посади заступника
начальника державної податкової
інспекції - Начальника
Першотравенського відділення Східно -
Дніпровської ОДПІ Дніпропетровської
області Державної податкової служби у
зв'язку з реорганізацією та скорочення
штатної чисельності, п.1 ст. 40 КЗпП
України.

Зобов'язати Головне управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області поновити на роботі та
запропонувати позивачу ОСОБА_2 - посаду
рівноцінну раніше займаній, з
урахуванням змін проведених з
реорганізацією чи штатної чисельності
органів ДПС у Дніпропетровській
області.

Стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_2, суму середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, спричиненого
протиправним звільненням, та за
затримку розрахунку при звільненні, з
урахуванням компенсації втрати
частини її вартості, в сумі 72764
(сімдесят дві тисячі сімсот шістдесят
чотири) грн. 64 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Допустити до негайного виконання
постанову суду в частині зобов'язання
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області поновити на
роботі та запропонувати позивачу
ОСОБА_2 - посаду рівноцінну раніше
займаній, з урахуванням змін
проведених з реорганізацією чи штатної
чисельності органів ДПС у
Дніпропетровській області.

Постанова суду набирає законної сили
відповідно до ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в порядку та у
строки, встановлені ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна,
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Д.П.
Павловський