Справа № 2а/0570/23305/11
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" грудня 2014 р. м. Київ
К/9991/29035/12

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Заїки М.М.,
Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом Донецького міського центру
зайнятості - робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття (далі - Донецький
міський центр зайнятості) до ОСОБА_4 про
стягнення суми незаконно отриманих
коштів у розмірі 25231,27 гривень, за
касаційною скаргою Донецького
міського центру зайнятості на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 5 березня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 6 квітня 2012
року, -

встановив:

У грудні 2011 року Донецький міський
центр зайнятості звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_4 про стягнення
незаконно отриманої грошової допомоги
по безробіттю в сумі 25231,27 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
ОСОБА_4 неправомірно виплачена
допомога по безробіттю, оскільки на час
отримання статусу безробітного він був
зареєстрований як фізична
особа-підприємець, а згідно із
законодавством України така особа не
може бути визнана безробітною.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 5 березня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 6 квітня 2012
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Донецький міський
центр зайнятості, посилаючись на
порушення судами попередніх інстанцій
норм права, просить Вищий
адміністративний суд України
скасувати постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 5
березня 2012 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 6 квітня 2012 року, ухваливши нове
рішення у справі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 19 грудня 2008 року
ОСОБА_4 надано статус безробітного та
призначено виплату грошової допомоги
по безробіттю. За період з 19 грудня 2008
року по 13 грудня 2009 року він отримав
кошти в розмірі 25231,27 гривень.

На підставі листа Виконавчого комітету
Ленінської районної у місті Донецьку
ради № 01/19-1802 від 27 липня 2011 року,
відповідно до якого ОСОБА_4 рішенням
цього органу від 5 лютого 2003 року № 92
був зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності, Донецьким
міським центром зайнятості проведена
перевірка та за встановленими
обставинами складено акт № 835 від 31
серпня 2011 року. Позивач вважає, що
ОСОБА_4, не повідомивши в установленому
порядку про виявлений факт, порушив
вимоги статті 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» та незаконно отримав
допомогу по безробіттю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що позивач не довів ту обставину,
що відповідач був зареєстрований як
фізична-особа підприємець в період
його перебування на обліку в центрі
зайнятості, оскільки записів про
проведення реєстраційних дій відносно
нього не знайдено. Разом з тим, суд
дійшов висновку, що рішенням
Господарського суду Донецької області
від 11 липня 2005 року у справі № 4/183-пн
підприємницька діяльність ОСОБА_4 як
фізичної особи-підприємця була
припинена.

У пункті 1 статті 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» від 2 березня 2000 року
№ 1533-III (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття (далі - страхування
на випадок безробіття) - система прав,
обов'язків і гарантій, яка передбачає
матеріальне забезпечення на випадок
безробіття з незалежних від
застрахованих осіб обставин та надання
соціальних послуг за рахунок коштів
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України «Про зайнятість населення» від
1 березня 1991 року № 803-XII (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу, готові та здатні приступити до
підходящої роботи. Безробітними
визнаються також інваліди, які не
досягли пенсійного віку, не працюють та
зареєстровані як такі, що шукають
роботу.

Згідно пункту 1 статті 1 Закону України
«Про зайнятість населення» зайнятість
- це діяльність громадян, пов'язана із
задоволенням особистих та суспільних
потреб і така, що, як правило, приносить
їм доход у грошовій або іншій формі.

Відповідно до підпункту «б» пункту 3
статті 1 Закону України «Про зайнятість
населення» в Україні до зайнятого
населення належать громадяни, що
проживають на території держави на
законних підставах: громадяни, які
самостійно забезпечують себе роботою,
включаючи підприємців, осіб, зайнятих
індивідуальною трудовою діяльністю,
творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві.

Умови виплати допомоги по безробіттю,
визначені статтею 22 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», пов'язуються з початком
настання безробіття, тобто наданням
особі статусу безробітного.

Згідно частин 2, 3 статті 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» застраховані
особи, зареєстровані в установленому
порядку як безробітні, зобов'язані
своєчасно подавати відомості про
обставини, що впливають на умови
виплати їм забезпечення та надання
соціальних послуг. Сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Відповідно до пункту 6 Порядку
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 20 березня 2006 року № 357, чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин, у разі встановлення
центрами зайнятості відповідно до
цього Порядку належності безробітної
особи до категорії зайнятих така особа
знімається з обліку як безробітна в
установленому законодавством порядку
та повертає суму незаконно отриманого
матеріального забезпечення і вартості
наданих соціальних послуг з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати матеріального
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Пунктом 6.14. Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 року № 307,
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин, встановлено, якщо під
час одержання допомоги по безробіттю
безробітний своєчасно не подав
відомості про обставини, що впливають
на умови її виплати, у тому числі
встановлені під час розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплати матеріального забезпечення, з
безробітного стягується сума
виплаченої допомоги по безробіттю з
моменту виникнення цих обставин. Якщо
безробітний відмовився добровільно
повернути зазначені кошти, то питання
щодо їх повернення вирішується у
судовому порядку.

Закон України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» від 15 травня 2003 року
№ 755-IV регулює відносини, які виникають
у сфері державної реєстрації юридичних
осіб, а також фізичних
осіб-підприємців.

Відповідно до частини 3 статті 46 цього
Закону (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
фізична особа позбавляється статусу
підприємця з дати внесення до Єдиного
державного реєстру запису про державну
реєстрацію припинення підприємницької
діяльності фізичної особи-підприємця.

Порядок державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця за її
рішенням встановлено статтею 47 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців», у відповідності до
частини першої якої для внесення до
Єдиного державного реєстру запису про
рішення фізичної особи-підприємця щодо
припинення нею підприємницької
діяльності фізична особа-підприємець
або уповноважена нею особа повинні
подати державному реєстратору
(надіслати рекомендованим листом з
описом вкладення) такі документи: заяву
про припинення підприємницької
діяльності фізичною
особою-підприємцем; документ, що
підтверджує внесення плати за
публікацію повідомлення про прийняття
фізичною особою-підприємцем рішення
щодо припинення підприємницької
діяльності.

Згідно частини 7 статті 47 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» державний
реєстратор за відсутності підстав для
залишення документів, які подані для
внесення до Єдиного державного реєстру
запису про рішення фізичної
особи-підприємця щодо припинення нею
підприємницької діяльності, без
розгляду зобов'язаний не пізніше
наступного робочого дня з дати
надходження цих документів внести до
Єдиного державного реєстру запис про
рішення щодо припинення нею
підприємницької діяльності та в той же
день передати органам статистики,
державної податкової служби,
Пенсійного фонду України повідомлення
про внесення такого запису.

Частиною 9 статті 47 вказаного Закону
встановлено, що для проведення
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою- підприємцем за її рішенням
фізична особа-підприємець або
уповноважена нею особа не раніше двох
місяців з дати публікації повідомлення
у спеціалізованому друкованому засобі
масової інформації подає державному
реєстратору особисто (надсилає
рекомендованим листом з описом
вкладення) або через уповноважену
особу такі документи: заповнену
реєстраційну картку на проведення
державної реєстрації припинення
підприємницької діяльності фізичною
особою-підприємцем за її рішенням;
свідоцтво про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця; довідку
відповідного органу державної
податкової служби про відсутність
заборгованості по податках, зборах
(обов'язкових платежах); довідку
відповідного органу Пенсійного фонду
України про відсутність
заборгованості; довідки відповідних
органів фондів соціального
страхування про відсутність
заборгованості або про те, що вона не
перебувала на обліку.

У відповідності до частини 15 статті 47
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» за відсутності
підстав для залишення документів, які
передбачені частиною тринадцятою цієї
статті, без розгляду державний
реєстратор повинен внести до Єдиного
державного реєстру запис про
проведення державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця.

Аналіз наведених норм свідчить про те,
що порядок державної реєстрації
припинення підприємницької діяльності
фізичної особи-підприємця за її
рішенням передбачає певну
послідовність дій як фізичної
особи-підприємця, що має намір
припинити підприємницьку діяльність,
так і державного реєстратора. Дата
внесення до Єдиного державного реєстру
запису про проведення державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичною
особою-підприємцем є датою державної
реєстрації припинення підприємницької
діяльності фізичною
особою-підприємцем.

Як вбачається з матеріалів
справи, в період з 19 грудня 2008 року по
14 грудня 2009 року ОСОБА_4 знаходився
на обліку в Донецькому міському центрі
зайнятості в якості безробітного.

Згідно довідки з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців станом на 1
червня 2011 року записів про проведення
реєстраційних дій відносно ОСОБА_4 не
знайдено. Крім того, у довідці
зазначено, що Єдиний державний реєстр
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців знаходиться у стані
формування, у зв'язку з чим відомості
про юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців є неповними.
Інформація про юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців,
зареєстрованих до 1 липня 2004 року та не
включених до Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців отримується в органі
виконавчої влади, в якому проводилася
державна реєстрація.

Аналогічна інформація міститься
у спеціальному витязі з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців станом на 14
лютого 2012 року.

Разом з тим, вбачається, що рішенням
Господарського суду Донецької області
від 11 липня 2005 року № 4/183-пн припинено
підприємницьку діяльність фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4,
зареєстрованого рішенням виконавчого
комітету Ленінської районної в місті
Донецьку ради № 92 від 5 лютого 2003 року.

Відповідно до листа виконавчого
комітету Ленінської районної у місті
Донецьку ради від 27 липня 2011 року №
01/19-1802 ОСОБА_4 був зареєстрований як
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа рішенням виконавчого
комітету від 5 лютого 2003 року № 92 і
скасування державної реєстрації до 1
липня 2004 року не здійснювалось.

За результатами проведеної перевірки
Донецьким міським центром зайнятості
складено акт розслідування страхових
випадків та обґрунтованості виплати
матеріального забезпечення
безробітним № 835 від 31 серпня 2011 року,
відповідно до якого встановлено, що
ОСОБА_4 в період перебування на обліку в
центрі зайнятості в якості
безробітного був фізичною
особою-підприємцем.

Донецьким міським центром зайнятості
був направлений запит №
05-15/622 від 23 лютого 2012 року до Управління
державної реєстрації виконавчого
комітету Донецької міської ради про
надання інформації щодо припинення
підприємницької діяльності ОСОБА_4,
однак в матеріалах справи відповідь
відсутня.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Проте, оскаржувані рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають вказаним вимогам закону.

Так, судами попередніх інстанцій не
встановлено всі обставини справи, не
з'ясовано, чи виконав ОСОБА_4 перед тим,
як звернутись до Донецького міського
центру зайнятості за наданням статусу
безробітного, добросовісно та в
повному обсязі всі дії, передбачені
чинним законодавством, для припинення
підприємницької діяльності, зокрема,
чи подавались відповідачем документи,
визначені частинами 1, 9 статті 47 Закону
України «Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» та чи внесені записи
до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців щодо відповідача про
державну реєстрацію припинення його
діяльності як фізичної
особи-підприємця.

Частинами 4 та 5 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що суд вживає передбачені
законом заходи, необхідні для
з'ясування всіх обставин у справі, у
тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Приймаючи до уваги те, що судами першої
та апеляційної інстанцій порушено
норми права, які істотно вплинули на
повноту з'ясування фактичних обставин
справи, рішення підлягають скасуванню
з направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції, оскільки суд
касаційної інстанції позбавлений
можливості встановлювати та вважати
доведеними обставини, які не були
встановлені судовими рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Донецького міського
центру зайнятості - робочого органу
виконавчої дирекції Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття - задовольнити
частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 5 березня 2012
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 6 квітня 2012
року - скасувати, а справу за позовом
Донецького міського центру зайнятості
- робочого органу виконавчої дирекції
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття до
ОСОБА_4 про стягнення суми незаконно
отриманих коштів у розмірі 25231,27
гривень - направити до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П.