Справа № 826/8536/14
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/55509/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді:
Вербицької О.В.

суддів:
Маринчак Н.Є.

Муравйова О.В.

за участю секретаря:
Іванова Д.О.

представників:

позивача: Андріюк Д.В.

відповідача: Чарковська Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будмакс»

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
11.08.2014 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.10.2014 року

у справі № 826/8536/14

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Будмакс»
доДержавної податкової інспекції в
Оболонському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
проскасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будмакс» (далі по
тексту - позивач, ТОВ «Будмакс»)
звернулось з позовом до Державної
податкової інспекції в Оболонському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (далі по тексту -
відповідач, ДПІ) про скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
11.08.2014 року в задоволенні позовних
вимог ТОВ «Будмакс» відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.10.2014 року
апеляційну скаргу ТОВ «Будмакс»
залишено без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін.

Позивач, не погоджуючись з
вищевказаними рішеннями судів першої
та апеляційної інстанцій, оскаржив їх у
касаційному порядку, просить скасувати
з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

Також, від ТОВ «Будмакс» надійшли
письмові доповнення до касаційної
скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представників сторін, дослідивши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, перевіривши правильність
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, суд касаційної
інстанції дійшов висновку щодо
наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що ДПІ проведено виїзну
планову перевірку ТОВ «Будмакс» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року, за
результатами якої складено акт від
08.05.2014 року №475/26-54-22-03-32376008.

В акті перевірки зазначено, що
позивачем порушено п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9
п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України, а саме: занижено податок на
прибуток на загальну суму 850 774,00 грн. та
п. 185.1 ст. 185, п. 186.1 ст. 186, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1
ст. 188, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України, занижено
податок на додану вартість на загальну
суму 659 428,00 грн.

На підставі висновків, що викладені в
акті перевірки, ДПІ прийнято податкові
повідомлення-рішення від 06.06.2014 року
№, яким ТОВ «Будмакс» збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 989145,00 грн.
(основний платіж - 659 430,00 грн., штрафні
(фінансові) санкції - 329 715,00 грн.) та
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств у розмірі 340206,00
грн. (основний платіж - 226 804,00 грн.,
штрафні (фінансові) санкції - 113 402,00
грн.).

Суд першої інстанції, рішення якого
залишено без змін судом апеляційної
інстанції, дійшов висновку про
обґрунтованість оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суду не може погодитись з
такими висновками судів, вважаючи їх
передчасними та такими, що винесені з
неповним з'ясуванням всіх обставин
справи, виходячи з наступного.

Пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) передбачено,
що витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України
передбачено, що не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до вимог п. 198.1 ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України (в
редакції, чинній на час спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до вимог п. 198.6 ст. 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України від
16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

В той же час, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Судам, при вирішенні даної справи, слід
звернути увагу на дослідження обставин
реальності здійснення господарських
операцій платника податку, на підставі
яких таким платником були сформовані
дані податкового обліку. При цьому
приймати на підтвердження даних
податкового обліку можна лише
достовірні первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам необхідно
з'ясувати, зокрема:

- Рух активів у процесі здійснення
господарської операції. При цьому
дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

- Установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції. Зокрема,
встановити статус постачальника
товарів (послуг), придбання яких є
підставою для формування податкового
кредиту та/або сум бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість. Особа, що видає податкову
накладну, повинна бути зареєстрованою
як платник податку на додану вартість
на момент вчинення відповідної
господарської операції.

- Установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку. В обов'язковому
порядку необхідно дослідити наявність
господарської мети при вчиненні
відповідних дій платника податку.

Для з'ясування зазначених обставин
судам необхідно перевірити доводи
податкового органу, викладені в акті
перевірки та інші докази.

Частиною 5 ст. 11 КАС України
передбачено, що суд повинен
запропонувати особам, які беруть
участь у справі, подати докази або з
власної ініціативи витребувати докази,
яких, на думку суду, не вистачає.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень про
донарахування ТОВ «Будмакс» сум
податку на прибуток та податку на
додану вартість став висновок
податкового органу, щодо
безпідставного віднесення позивачем
до складу валових витрат та
податкового кредиту сум ПДВ по
операціям з ПП «Лєпта», ТОВ «Алві
Групп», ТОВ «Вікома-Трейд» та ТОВ
«Трансєврогруп», оскільки правочини,
укладені позивачем з контрагентами,
укладено без мети настання реальних
наслідків.

Суд першої інстанції, рішення якого
залишено без змін судом апеляційної
інстанції, відмовляючи у задоволені
позовних вимог ТОВ «Будмакс», виходив з
того, що позивачем не надано належних
доказів на підтвердження реальності
господарських операцій з
контрагентами.

Проте, приймаючи рішення у справі,
судами не було з'ясовано та встановлено
належними та допустимими доказами
обставини щодо реальності
господарських операцій між позивачем
та ПП «Лєпта», ТОВ «Алві Групп», ТОВ
«Вікома-Трейд» та ТОВ «Трансєврогруп».

Крім того, судами попередніх інстанцій
при вирішенні даної справи не
досліджувалось питання реальності
господарських операцій з урахуванням
відповідних первинних бухгалтерських
документів, які фіксують факти
здійснення господарських операцій,
наявність у підприємства основних
засобів та трудових ресурсів,
необхідних для вчинення дій, що
становлять зміст відповідних операцій,
тощо.

Таким чином, для правильного вирішення
даного спору необхідним є дослідження
самих договорів укладених між
позивачем та ПП «Лєпта», ТОВ «Алві
Групп», ТОВ «Вікома-Трейд» та ТОВ
«Трансєврогруп» та всіх первинних
документів, пов'язаних з їх виконанням,
обставин, які б підтверджували рух
активів у процесі здійснення
господарських операцій позивача з
контрагентами, а також встановлення
наявності зв'язку між фактом придбання
товарів (послуг) з понесенням інших
витрат із господарською діяльністю
платника податку та використання цих
товарів у господарській діяльності.

Отже, колегія суду приходить до
висновку, що суди попередніх інстанцій
не розглянули належним чином докази, що
містяться в матеріалах справи, не
надали належну оцінку обставинам
справи, порушили та невірно
застосували норми матеріального права,
та, як наслідок, прийняли незаконні
рішення.

Викладене свідчить про порушення
судами вимог статті 159 КАС України, якою
передбачено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, а обґрунтованим - рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Касаційна ж інстанція згідно з ч. 2 ст. 220
КАС України не може досліджувати
докази, встановлювати або визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, касаційна
інстанція на підставі ст. 227 КАС України
дійшла висновку про неповне
встановлення обставин справи та
обумовлену цим неможливість надання
належної юридичної оцінки всім
обставинам у справі, порушень норм
процесуального права, у зв'язку з чим
оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню, а справа підлягає
направленню на новий розгляд для
достовірного з'ясування та правильного
вирішення спору по суті.

Під час нового судового розгляду
справи судам необхідно врахувати
викладене, повно та об'єктивно
дослідити обставини справи, дати їм
належну юридичну оцінку, в залежності
від встановленого, правильно
застосувати до спірних правовідносин
норми матеріального права та ухвалити
законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до вищевикладеного,
касаційна скарга позивача підлягає
частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 210, 214-215, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будмакс»
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 11.08.2014 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 21.10.2014 року -
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, установленому статтями 237, 238,
239-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька Судді
Н.Є. Маринчак О.В. Муравйов