Справа № 2а-1/12/0124
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року
м. Київ К/9991/51844/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
ОСОБА_4 на постанову Ялтинського
міського суду Автономної Республіки
Крим від 10.04.2012р. та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 18.07.2012р. у
справі № 2а-1/12/0124 за позовом ОСОБА_4 до
Ялтинської міської ради, третя особа
ОСОБА_5 про визнання незаконним та
скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до
Ялтинської міської ради, у якому просив
суд визнати незаконним та скасувати
рішення 21-ї сесії Ялтинської міської
ради 5-го скликання № 586 від 07 жовтня 2008
року «Про дачу дозволу ОСОБА_5 на
розробку проекту землеустрою з
відведенням земельної ділянки
орієнтованою площею 0,0600 га. для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка)
за адресою: АДРЕСА_1 на землях
Ялтинської міської ради, з подальшою
передачею у власність».

Позивач вважає, що оскаржуваним
рішенням ОСОБА_5 фактично надано дозвіл
на складання проекту землеустрою з
відведення земельної ділянки, яку він
використовує протягом 22 років, що
порушує права позивача на приватизацію
земельної ділянки, передбачене статтею
118 Земельного Кодексу України.

Постановою Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 10.04.2012р.,
залишеною без змін ухвалою
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 18.07.2012р., в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

На постанову Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 10.04.2012р.
та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 18.07.2012р. надійшла касаційна скарга
ОСОБА_4, в якій, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про їх скасування та
прийняття нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до договору
дарування від 28 січня 1988 року
позивачу ОСОБА_4 на праві власності
належить домоволодіння з надвірними
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, що розташовані
по АДРЕСА_1. Раніше, земельну ділянку
площею 0,07 га, на якій розташовано
домоволодіння позивача було виділено
рішенням виконавчого комітету
Ялтинської міської ради від 13 вересня
1958 року № 570 його батькові - ОСОБА_6, для
індивідуального житлового
будівництва. У зв'язку зі смертю батька,
рішенням виконавчого комітету
Ялтинської міської ради № 266 у 1965 році
земельну ділянку для будівництва й
обслуговування житлового будинку було
передано матері позивача - ОСОБА_7, яка й
подарувала її ОСОБА_4 Наказом
радгосп-заводу «Гурзуф» від 19 січня 1988
року позивачу надано земельну ділянку
площею 0,07 га (у тому числі під будівлями
0,01 га) під зазначеним домоволодінням та
господарськими спорудами,
розташованими по АДРЕСА_1.

22 серпня 2005 року ОСОБА_5 (третя особа)
звернулася до відповідача із заявою
про надання дозволу на підготовку
матеріалів попереднього узгодження
місця розташування земельної ділянки
площею 0,0600 га.

Рішенням 21-ї сесії Ялтинської міської
Ради 5-го скликання № 586
від 7 жовтня 2008 року ОСОБА_5 наданий
дозвіл на розробку проекту землеустрою
з відведенням земельної ділянки
орієнтованою площею 0,0600 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка)
за адресою: АДРЕСА_1 на землях
Ялтинської міської ради, з подальшою
передачею у власність».

Не погоджуючись з даним рішенням
позивач і звернувся з даним позовом,
посилаючись на те, що оскаржуваним
рішенням фактично надано дозвіл на
складання проекту землеустрою з
відведення земельної ділянки, яку він
використовує протягом 22 років, що
порушує права позивача на приватизацію
земельної ділянки.

Розглядаючи справу та відмовляючи в
задоволенні позовних вимог суди
попередніх інстанцій виходили з
необґрунтованості позовних вимог,
оскільки відсутнє порушення права
позивача в момент прийняття
оскаржуваного рішення.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів враховуючи наступне.

З аналізу приписів ст.ст. 2, 6, 11 КАС
України слід дійти висновку, що позивач
має право звернутися до
адміністративного суду з позовом, якщо
він вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю відповідача (суб'єкта
владних повноважень) порушено його
права, свободи чи інтереси у сфері
публічно-правових відносин. При цьому,
обставину дійсного (фактичного)
порушення прав, свобод чи інтересів
позивача має довести належними та
допустимими доказами саме позивач.

Згідно до положень пункту 12 Перехідних
положень Земельного Кодексу України до
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів відповідні органи
виконавчої влади.

Відповідно до ст. 118 ЗК України (в
редакції станом на 2008 рік) громадяни,
зацікавлені в одержані безоплатно у
власність земельної ділянки із земель
комунальної власності для будівництва
і обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), у межах норм
безоплатної приватизації, подають
заяву до відповідної міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки. У
заяві зазначаються бажані розміри та
мета її використання. Міська рада
розглядає заяву і в разі згоди на
передачу земельної ділянки у власність
надає дозвіл на розробку проекту її
відведення. Проект відведення
земельної ділянки погоджується з
органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органом архітектури та подається на
розгляд до органу місцевого
самоврядування. Міська рада у місячний
строк розглядає проект відведення та
приймає рішення про передачу земельної
ділянки у власність.

Способи захисту прав на земельні
ділянки визначені ст. 152 ЗК України.
За приписами наведеної норми
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється, зокрема, шляхом
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт.

При цьому ч. 1 ст. 6 КАС України вказує, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Таким чином, адміністративне
судочинство спрямоване на захист саме
порушених прав осіб у сфері
публічно-правових відносин. Тобто для
задоволення позову адміністративний
суд повинен встановити, що в зв'язку з
прийняттям рішення суб'єктом владних
повноважень порушуються права
позивача.

Із наведених норм випливає, що позивач
на власний розсуд визначає, чи порушені
його права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень. Проте ці рішення, дія або
бездіяльність повинні бути такими, які
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин, тобто у
іншої особи вже виникло право на оренду
чи власність на земельну ділянку. При
цьому захист прав позивача має бути
нерозривно пов'язаним з таким фактом,
що у особи існує правовий інтерес як
власника або як користувача на цю
земельну ділянку.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття судом
рішення про відмову в позові.

Отже, вирішуючи публічно-правовий спір,
суди повинні встановити, в чому полягає
порушення прав позивача оскаржуваним
актом.

Тобто, обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з його прийняттям прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача у справі.

Системний аналіз наведених вище норм
права та ст. ст. 116, 118 ЗК України дає
підстави вважати, що отримання дозволу
на розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки не
означає позитивного рішення про
надання її у власність чи оренду, що
фактично вказує про відсутність
обтяжень земельної ділянки у такому
випадку.

Таке судження підтверджується і
приписами ч. 4 ст. 123 ЗК України, в якому
визначено, що проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
погоджується в порядку, встановленому
статтею 186-1 цього Кодексу.

Так, ч. 2. ст. 186-1 ЗК України визначає, що
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у межах населеного
пункту або земельної ділянки за межами
населеного пункту, на якій розташовано
об'єкт будівництва або планується
розташування такого об'єкта, подається
також на погодження до структурних
підрозділів районних, Київської та
Севастопольської міських державних
адміністрацій у сфері містобудування
та архітектури, а якщо місто не входить
до території певного району, - до
виконавчого органу міської ради у
сфері містобудування та архітектури, а
в разі, якщо такий орган не утворений, -
до органу виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань
містобудування та архітектури чи
структурного підрозділу обласної
державної адміністрації з питань
містобудування та архітектури.

Таким чином, у суду не має підстав
вважати приорітетність того чи іншого
заявника на стадії надання дозволу на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, а відтак
- і порушеного права позивача.

Крім того, у подальшому внесені зміни
до ст. 118 ЗК України, які направлені на
спрощення процедури відведення
земельних ділянок у власність, зокрема
запроваджено принцип мовчазної згоди
на етапі отримання дозволу на
розроблення документації із
землеустрою, оскільки у випадку
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, внаслідок якої протягом
місяця не розглянута заява про надання
дозволу на виготовлення проектної
документації, заявник має право
здійснити замовлення проекту
відведення земельної ділянки.
(Постанова Верховного Суду України,
палата в адміністративних справах
Верховного Суду, від 10 грудня 2013 року, №
21-358а13).

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли
вірного висновку, що оскаржуване
позивачем рішення не порушує його
права.

Також судами було встановлено, що
ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 07.03.2012 у справі № 2а-5377/10/0124 за
позовом ОСОБА_5 до Ялтинської міської
ради третя особа- ОСОБА_4. про визнання
недійсним та скасування рішення
суб'єкта владних повноважень
встановлено, що на час прийняття
Ялтинською міською радою рішення № 586
від 07.10.2008, земельна ділянка площею 0,0600
га, на яку ОСОБА_5 надано дозвіл на
розробку проекту землеустрою, не
знаходилась у користуванні сім'ї
ОСОБА_4.

Окрім цього, постановою Ялтинського
міського суду ухвалено рішення від
08.07.2009р. про визнання протиправним та
скасування рішення Ялтинської міської
ради 26-ї сесії 5-го скликання № 94 від
14.07.2009р. «Про розгляд протесту
заступника прокурора м. Ялта № 2643/09 від
03.06.2009р. на рішення № 586 Ялтинської
міської ради від 7 жовтня 2008 р.», яким
частково задоволений протест
заступника прокурора міста Ялта № 2643/09
від 03.06.2009р. ОСОБА_5 була зобов'язана
провести корегування генерального
плану земельної ділянки з урахуванням
меж земельної ділянки, якою
користується родина ОСОБА_4. Вказане
рішення було переглянуто апеляційною
інстанцією та ухвалою від 07.03.2012р.
залишено без змін.

З матеріалів також справи вбачається,
що 05 травня 2009 року позивач ОСОБА_4
звертався до Ялтинської міської ради
із заявою щодо узгодження вибору місця
розташування земельної ділянки площею
0.1 га у власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд та
земельної ділянки площею 0,0600 га в
оренду. Проте, відповідне рішення за
його заявою Ялтинської міською радою
прийнято не було.

Наведене свідчить, що станом на час
прийняття відповідачем оскаржуваного
рішення № 586 від 07 жовтня 2008 року щодо
надання ОСОБА_5 дозволу на складання
проекту відводу земельної ділянки,
позивач не звертався до органів
місцевого самоврядування з заявою з
метою оформлення права на користування
(оренди) чи передачі земельної ділянку
у власність.

Таким чином, суди вірно встановили, що
на час розгляду Ялтинської міської
ради питання щодо надання дозволу на
розробку проекту відводу земельної
ділянки орієнтованою площею 0,0600 га для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка)
за адресою: АДРЕСА_1 на землях
Ялтинської міської ради, з подальшою
передачею у власність, ОСОБА_5 вже
займала зазначену ділянку.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що при вирішенні
справи судами першої та апеляційної
інстанцій вірно застосовані норми
матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують. За таких обставин
підстав для задоволення касаційної
скарги судова колегія не вбачає.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 10.04.2012р.
та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 18.07.2012р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: