Справа № К/9991/26157/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/26157/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Заїки М.М.,
Стародуба О.П., -

розглянувши в касаційній інстанції в
порядку письмового провадження справу
за позовом Ленінського районного
центру зайнятості міста Вінниці до
ОСОБА_4 про стягнення допомоги по
безробіттю, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 13
січня 2011 року та постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 6 квітня 2011 року, -

встановив:

У грудні 2010 року Ленінський районний
центр зайнятості міста Вінниці
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про
стягнення незаконно отриманої
грошової допомоги по безробіттю в сумі
3809,53 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
ОСОБА_4 неправомірно отримала допомогу
по безробіттю, оскільки під час
перебування на обліку в Ленінському
районному центрі зайнятості міста
Вінниці вона працювала у Товаристві з
обмеженою відповідальністю «Старлайф»
з 20 червня 2009 року та отримувала
винагороду, а згідно із законодавством
України така особа не може бути визнана
безробітною.

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 13 січня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 6
квітня 2011 року постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 13
січня 2011 року скасовано, прийнято нову
постанову, якою задоволено
адміністративний позов Ленінського
районного центру зайнятості міста
Вінниці до ОСОБА_4 про стягнення
незаконно отриманих коштів, виплачених
в якості допомоги по безробіттю в
розмірі 3809,53 гривень за період з 20
червня 2009 року по 8 лютого 2010 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
просить Вищий адміністративний суд
України скасувати постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 13 січня 2011
року та постанову Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 6 квітня 2011 року і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити частково
позовні вимоги.

Позивач подав письмове заперечення на
зазначену касаційну скаргу, в якому
просить таку залишити без задоволення.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 20 лютого
2009 року по 8 лютого 2010 року ОСОБА_4
перебувала на обліку в Ленінському
районному центрі зайнятості міста
Вінниці та отримувала допомогу по
безробіттю відповідно до Законів
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» та «Про зайнятість
населення».

За результатами проведеної перевірки
позивачем було встановлено, що в період
з 20 червня 2009 року по 8 лютого 2010 року
ОСОБА_4 відносилась до зайнятого
населення, працюючи в Товаристві з
обмеженою відповідальністю «Старлайф»
згідно цивільно-правового договору №
500312 від 20 червня 2009 року
консультантом з надання
посередницьких послуг у сфері
страхування, а тому не мала права на
отримання грошової допомоги по
безробіттю в цей період.

На підставі складеного акту
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» від 14 червня 2010
року № 153 директором Ленінського
районного центру зайнятості міста
Вінниці видано наказ від 8 липня 2010 року
№ 162 про повернення незаконно
виплачених коштів в сумі 3809,53 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
винагорода за цивільно-правовим
договором у розмірі 18,97 гривень
виплачена ОСОБА_4 11 березня 2010 року,
тобто поза періодом перебування її на
обліку в Ленінському районному центрі
зайнятості міста Вінниці як
безробітної, а тому вимоги Закону
України «Про зайнятість населення» не
порушені.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги апеляційний суд виходив з того,
що в період з 20 червня 2009 року по 8
лютого 2010 року ОСОБА_4 не мала права на
отримання грошової допомоги по
безробіттю, оскільки в цей період
відносилася до зайнятого населення та
отримувала дохід у вигляді винагороди
за надання послуг.

У пункті 1 статті 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» від 2 березня 2000 року
№ 1533-III (у редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття (далі - страхування
на випадок безробіття) - система прав,
обов'язків і гарантій, яка передбачає
матеріальне забезпечення на випадок
безробіття з незалежних від
застрахованих осіб обставин та надання
соціальних послуг за рахунок коштів
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України «Про зайнятість населення» від
1 березня 1991 року № 803-XII (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у

державній службі зайнятості як такі, що
шукають роботу, готові та здатні
приступити до підходящої роботи.
Безробітними визнаються також
інваліди, які не досягли пенсійного
віку, не працюють та зареєстровані як
такі, що шукають роботу.

Згідно пункту 1 статті 1 Закону України
«Про зайнятість населення» зайнятість
- це діяльність громадян, пов'язана із
задоволенням особистих та суспільних
потреб і така, що, як правило, приносить
їм доход у грошовій або іншій формі.

Відповідно до підпункту «б» пункту 3
статті 1 Закону України «Про зайнятість
населення» в Україні до зайнятого
населення належать громадяни, що
проживають на території держави на
законних підставах: громадяни, які
самостійно забезпечують себе роботою,
включаючи підприємців, осіб, зайнятих
індивідуальною трудовою діяльністю,
творчою діяльністю, члени
кооперативів, фермери та члени їх
сімей, що беруть участь у виробництві.

Умови виплати допомоги по безробіттю,
визначені статтею 22 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття», пов'язуються з початком
настання безробіття, тобто наданням
особі статусу безробітного.

Згідно частин 2, 3 статті 36 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття» застраховані
особи, зареєстровані в установленому
порядку як безробітні, зобов'язані
своєчасно подавати відомості про
обставини, що впливають на умови
виплати їм забезпечення та надання
соціальних послуг. Сума виплаченого
забезпечення та вартості наданих
соціальних послуг застрахованій особі
внаслідок умисного невиконання нею
своїх обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Відповідно до пункту 6 Порядку
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення відповідно до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 20 березня 2006 року № 357,
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин, у разі встановлення
центрами зайнятості відповідно до
цього Порядку належності безробітної
особи до категорії зайнятих така особа
знімається з обліку як безробітна в
установленому законодавством порядку
та повертає суму незаконно отриманого
матеріального забезпечення і вартості
наданих соціальних послуг з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати матеріального
забезпечення та надання соціальних
послуг.

Пунктом 2.1 Порядку надання допомоги по
безробіттю, у тому числі одноразової її
виплати для організації безробітними
підприємницької діяльності,
затвердженого наказом Міністерства
праці та соціальної політики України
від 20 листопада 2000 року № 307, чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин, встановлено, що
застрахованими особами, серед інших
категорій громадян, які відносяться до
зайнятого населення, є також особи, які
виконують роботи (надають послуги)
згідно з цивільно-правовими
договорами.

Пунктом 6.14 цього Порядку передбачено,
що якщо під час одержання допомоги по
безробіттю безробітний своєчасно не
подав відомості про обставини, що
впливають на умови її виплати, у тому
числі встановлені під час
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення, з безробітного
стягується сума виплаченої допомоги по
безробіттю з моменту виникнення цих
обставин. Якщо безробітний відмовився
добровільно повернути зазначені кошти,
то питання щодо їх повернення
вирішується у судовому порядку.

З наведених вище правових положень
випливає, що право на допомогу по
безробіттю мають виключно громадяни,
які визнані в установленому порядку
безробітними. При цьому, безробітними
вважаються ті громадяни працездатного
віку, які через відсутність роботи не
мають заробітку. Тобто для визнання
особи безробітною обов'язковим є
наявність двох умов - відсутність
роботи та заробітку.

Разом з цим, особа, яка виконує роботи
відповідно до укладеного
цивільно-правового договору, предметом
якого є діяльність, спрямована на
отримання доходу за рахунок виконання
власними силами робіт, в розумінні
статті 1 Закону України «Про зайнятість
населення» є зайнятою особою.

Враховуючи те, що в період отримання
допомоги по безробіттю ОСОБА_4 уклала з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Старлайф» договір
цивільно-правового характеру з надання
посередницьких послуг у сфері
страхування, за виконання яких їй 31
липня 2009 року була нарахована разова
комісійна винагорода в розмірі 18,97
гривень, і з урахуванням
неповідомлення відповідачем про це
Ленінський районний центр зайнятості
міста Вінниці, суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що кошти, виплачені ОСОБА_4 як
допомога по безробіттю в період з 20
червня 2009 року по 8 лютого 2010 року,
підлягають поверненню.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків
апеляційного суду і встановлених
обставин справи.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без

задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без
задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 6 квітня 2011
року, якою скасовано постанову
Вінницького окружного
адміністративного суду від 13 січня 2011
року, у справі за позовом Ленінського
районного центру зайнятості міста
Вінниці до ОСОБА_4 про стягнення
допомоги по безробіттю - залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Штульман І.В.

Судді:
Заїка М.М.

Стародуб О.П.