Справа № 160/953/13-а 2-а/160/9/13
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 р.

Справа № 876/14522/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова
О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького
В.В.,

з участю секретаря судового засідання
Прокопенко О.В.,

представника позивача Торбика О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» на ухвалу Локачинського
районного суду Волинської області від
12 листопада 2013 року про залишення без
розгляду позовної заяви у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» до Локачинської районної ради
Волинської області про скасування
рішення, -

ВСТАНОВИВ:

30.10.2013 року ПАТ «Державний ощадний банк
України» звернулось до суду з позовом
до Локачинської районної ради
Волинської області, яким просило
скасувати рішення відповідача від
20.12.2007 року № 17/3 «Про уточнення
переліку установ, організацій та
нерухомого майна спільної власності
територіальних громад сіл та селища
району» в частині віднесення до
об'єктів районної комунальної
власності адміністративного
приміщення та гаражів, що знаходяться
за адресою: вул. 1-го Травня, 38 смт Локачі
Волинської області.

Також позивач просив поновити йому
строк звернення до адміністративного
суду з даним позовом, яке мотивував тим,
що витяг з оскаржуваного рішення
отримав лише 27.09.2013 року. Крім того, з
таким же позовом він звертався до
Господарського суду Волинської
області і до Волинського окружного
адміністративного суду, однак
зазначені суди повернули позовну заяву
без розгляд в зв'язку з непідвідомчістю
їм даної справи.

Ухвалою Локачинського районного суду
Волинської області від 12 листопада 2013
року позовну заяву залишено без
розгляду на підставі ст. 100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Ухвала мотивована тим, що ч. 2 ст. 99
Кодексу адміністративного судочинства
України в редакції, що діяла на момент
виникнення спірних правовідносин, для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлювався річний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. З листів Локачинської
районної ради Волинської області від
04.01.2008 року, 12.02.2008 року та від 18.11.2008 року
вбачається, що відповідач неодноразово
повідомляв позивача про зміст
оскаржуваного рішення і пропонував
укласти договір оренди спірного
приміщення. Про отримання позивачем
цих листів та їх наявність у банку
представник позивача не заперечував.
Отже, ще в січні 2008 року позивач
дізнався про порушення своїх прав та
інтересів та з цього часу розпочався
перебіг строку на звернення позивача
до суду за їх захистом, однак із
зазначеним позовом звернувся лише
31.10.2013 року. На думку суду, поважними
причинами пропуску строку звернення до
суду визнаються обставини, які є
об'єктивно непереборними та не
залежать від волевиявлення сторони і
пов'язані з дійсними істотними
перешкодами чи труднощами для
своєчасного вчинення відповідних
процесуальних дій, проте позивачем
таких обставин не наведено та доказів у
їх підтвердження не надано. Однак
посилання позивача на отримання у
відповідь на його запит витягу з
оскаржуваного рішення лише 27.09.2013 року
не є поважною причиною пропуску строку
звернення до суду, оскільки доказів
наявності перешкод та труднощів в
отриманні такого рішення
представником позивача не надано і з 2008
року позивач не звертався до
відповідача із заявою про видачу
оскаржуваного рішення.

Ухвалу в апеляційному порядку оскаржив
позивач, вважає що суд порушив норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
питання. Просить скасувати ухвалу і
направити справу до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначає, що листи, які позивач
направляв відповідачу з приводу
оскаржуваного рішення, підтверджують
намагання позивача врегулювати спір в
досудовому порядку, що передбачено
законодавством. Отже, перебіг строку
звернення до суду з даним позовом
розпочався з дня отримання останньої
відповіді районної ради, а саме з 16.12.2010
року. Також позивач посилається за
норми ст. ст. 257 і 264 Цивільного кодексу
України, якими передбачено, що загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а перебіг строку
позовної давності переривається у
випадку вчинення особою дій, що
свідчать про визнання нею свого боргу
чи іншого обов'язку. Також апелянт
вважає, що відкривши провадження в
даній справі, суд першої інстанції
фактично визнав поважними причини
пропуску позивачем строку звернення до
адміністративного суду з даним
позовом. Крім того, оскаржуваною
ухвалою суд фактично позбавив позивача
права оскарження рішень органу
місцевого самоврядування, яке
гарантоване Конституцією і законами
України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги і заперечення на
неї, колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 3.7 Прикінцевих положень Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів» було внесено зміни до ст. 99
Кодексу адміністративного судочинства
України, які набули чинності з 30.07.2010
року.

Зокрема, згідно з цими змінами було
зменшено тривалість загального строку
звернення до адміністративного суду з
одного року до шести місяців.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що
відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Як зазначено в рішенні Конституційного
Суду України від 09 лютого 1999 року №
1-рп/99, ч. 1 ст. 58 Конституції України щодо
дії нормативно-правового акта в часі
треба розуміти так, що вона починається
з моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб'єктивного права
особи, в тому числі права особи на
звернення до суду, слід визначати із
застосуванням законодавства, яке діяло
на момент виникнення відповідного
права, а неприпустимість зворотної дії
нормативно-правового акта полягає в
тому, що запроваджені ним нові норми не
можуть застосовуватися до
правовідносин, які існували до
набрання ним чинності.

Отже, приписи нового
нормативно-правового акта не можуть
змінити обсяг прав, який було
встановлено попередніми
нормативно-правовими актами, тому
тривалість і правила обчислення строку
звернення особи до суду визначаються
за тими правилами, які були чинними на
момент початку перебігу відповідного
строку.

Отже, тривалість строку звернення до
суду не змінюється в разі подальших
змін законодавства, яке регулює
відповідні відносини. Тому строк
звернення до суду розпочинається і
закінчується з урахуванням тієї
тривалості, яка передбачалася на
момент початку перебігу відповідного
строку, і тривалість цього строку не
змінюється залежно від того, коли було
реалізоване право на позов, тобто не
залежить від того, коли було фактично
пред'явлено позов.

До 30.07.2010 року строк звернення до суду з
позовом про оскарження податкових
повідомлень-рішень був визначений ч. 2
ст. 99 Кодексу адміністративного
судочинства України, відповідно до
якої для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Однак, як зазначено вище, ПАТ
«Державний ощадний банк України»
звернулось до суду з даним позовом лише
30.10.2013 року, тобто із пропуском річного
строку звернення до адміністративного
суду і, як правильно зазначив суд
першої інстанції, не надало жодних
належних та допустимих доказів
поважності причин пропуску такого
строку.

На думку колегії суддів, посилання
позивача на ту обставину, що він
звертався з таким же позовом до
Господарського суду Волинської
області і до Волинського окружного
адміністративного суду, однак
зазначені суди повернули позовну заяву
без розгляд в зв'язку з непідвідомчістю
їм даної справи, не є доказом
поважності причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду з
цим позовом, оскільки, по-перше,
зазначені позовні заяви ПАТ «Державний
ощадний банк України» подавало 03.09.2013
року і 10.10.2013 року відповідно, тобто
також поза межами зазначеного вище
строку, а по-друге, свідчить про
помилкове визначення підвідомчості
даної справи працівниками ПАТ
«Державний ощадний банк України»,
відповідальними за здійснення
позовної роботи, однак жодним чином не
може бути обставиною, яка свідчить про
поважність причин пропуску строку
звернення до суду.

Також безпідставним є посилання
апелянта на положення ст. ст. 257, 264
Цивільного кодексу України, оскільки
із змісту даних норм вбачається, що
вони встановлюють тривалість і умови
перебігу та переривання строку
звернення до суду з позовами щодо
захисту прав, свобод та інтересів у
сфері приватно-правових (цивільних)
відносин, а в даному випадку суд
розглядає публічно-правовий
(адміністративний) спір, який
стосується оскарження правомірності
штрафних санкцій, застосованих
рішенням суб'єкта владних повноважень,
а саме територіального органу
державної податкової служби, тому до
спірних відносин підлягає
застосуванню строк звернення до
адміністративного суду, передбачений
ст. 99 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Факт звернення ПАТ «Державний ощадний
банк України» до Локачинської районної
ради Волинської області у 2008-2010 роках з
листами щодо протиправності
оскаржуваного рішення відповідача від
20.12.2007 року № 17/3, на думку колегії
суддів, не може впливати на перебіг
строку звернення до суду в даній
справі, оскільки це не перешкоджало
позивачу звернутись до суду з даним
позовом у встановлений законодавством
строк.

Також колегія суддів вважає
безпідставним твердження позивача про
те, що відкривши провадження в даній
справі, суд першої інстанції фактично
визнав поважними причини пропуску
позивачем строку звернення до
адміністративного суду з даним
позовом, оскільки відповідно до ч. 2 ст.
100 Кодексу адміністративного
судочинства України позовна заява може
бути залишена без розгляду як на стадії
вирішення питання про відкриття
провадження в адміністративній справі
без проведення судового засідання, так
і в ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи, а в ухвалі
про відкриття провадження у справі
суддя лише зазначив, що
адміністративний позов подано після
закінчення строку, встановленого ч. 2
ст. 99 цього Кодексу, однак позивачем
подано клопотання про поновлення цього
строку, тобто суд першої інстанції на
стадії відкриття провадження у справі
фактично не досліджував причин
пропуску позивачем цього строку.

Щодо доводів позивача про те,
оскаржуваною ухвалою суд фактично
позбавив його права оскарження рішень
органу місцевого самоврядування, яке
гарантоване Конституцією і законами
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно з ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
адміністративний суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого людина, її права та свободи
визнаються найвищими цінностями та
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави, та застосовує
принцип верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

У рішеннях від 27.02.1980 року у справі
«Девеер проти Бельгії» та від 22.10.1996
року у справі «Стаббігс та інші проти
Великобританії» Європейський Суд з
прав людини зазначив, що право на
звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків для звернення до
суду за захистом порушених прав.

А відповідно до ст. 17 Закону України
«Про виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» встановлено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію і практику Суду як джерело
права.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції постановив ухвалу з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, тому оскаржувану
ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 199,
ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» залишити без
задоволення.

Ухвалу Локачинського районного суду
Волинської області від 12 листопада 2013
року про залишення без розгляду
позовної заяви у справі № 160/953/13-а за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» до Локачинської районної ради
Волинської області про скасування
рішення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий
О.М. Довгополов

Судді
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Ухвала складена в повному обсязі 15.12.2014
року