Справа № 2а-885/11/2670
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/17810/12

№ К/9991/17810/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Усенко
Є.А.,

суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,

при секретарі: Луцак А.В.,

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі м.
Києва

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
04.07.2011

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.02.2012

у справі № 2а-885/11/2670 Окружного
адміністративного суду м. Києва

за позовом Приватного підприємства
«Віатран Партнер»

до Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі м. Києва

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
04.07.2011, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 27.10.2011,
позов задоволено: визнані
протиправними та скасовані податкові
повідомлення-рішення ДПІ у
Солом'янському районі м. Києва від
17.11.2010 № /0 та № /0.

У касаційній скарзі ДПІ у
Солом'янському районі м. Києва просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення та постановити нове рішення
про відмову в позові, посилаючись на
порушення судами попередніх інстанцій
норм матеріального та процесуального
права.

Заперечуючи проти касаційної скарги,
позивач просив залишити її без
задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, юридичної оцінки обставин
справи, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Фактичною підставою для донарахування
позивачу податкових зобов`язань з
податку на прибуток, податку на додану
вартість та застосування штрафних
(фінансових) санкцій згідно з
податковими повідомленнями-рішеннями,
з приводу правомірності яких виник
спір, стали висновки контролюючого
органу, викладені в акті перевірки від
08.11.2010 № 17880/23-02/36039713, про порушення
позивачем норм пункту 5.1, підпункту 5.3.9
пункту 5.3 ст.5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
(Закон № 334/94-ВР): завищено валові
витрати за півріччя та 3 квартали 2009
року на загальну суму 65524,00 грн. за
безтоварними господарськими
операціями з поставки від ТОВ
«С.ДЖ.Р.Груп» підрядних послуг,
внаслідок чого занижено податкові
зобов'язання з податку на прибуток за
півріччя 2009 року на 1056,00 грн. та за 3
квартали 2009 року на 15325,00 грн. Крім того,
за висновками акту, позивачем порушені
норми підпунктів 7.2.3, 7.2.6 пункту 7.2,
підпункту 7.4.5 пункту 7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (Закон № 168/97-ВР): завищено
податковий кредит у податковому обліку
за червень, липень 2009 року на загальну
суму 13104,80 грн. за податковими
накладними, виписаними ТОВ
«С.ДЖ.Р.Груп», внаслідок чого занижені
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість на цю суму за вказані
податкові звітні періоди.

За результатами перевірки ДПІ прийняті
податкові повідомлення-рішення від
17.11.2010 № /0 про визначення
податкового зобов`язання з податку на
прибуток у сумі 24572,00 грн., у т.ч.: 16381,00
грн. - основний платіж, 8191,00 грн. -
штрафні (фінансові) санкції; та №
/0 про визначення податкового
зобов`язання з податку на додану
вартість у сумі 19658,00 грн., у т.ч.: 13105,00
грн. - основний платіж, 6553,00 грн. -
штрафні (фінансові) санкції).

Як встановлено у судовому процесі, між
позивачем (замовник) та ТОВ
«С.Дж.Р.Груп» (виконавець) були укладені
договори підряду: від 08.06.2009 №11/06-2009 -
про виконання спеціальних робіт з
натягування банерної сітки; від 15.07.2009
№ 14/07-2009 - про виконання спеціальних
робіт із виготовлення фасадних
конструкцій.

На підтвердження виконання
господарських операцій за цими
договорами позивач надав акти
здачі-приймання робіт (надання послуг),
податкові накладні та копії платіжних
доручень про сплату вартості послуг та
робіт, на підставі яких позивач відніс
вказані витрати до складу валових
витрат, а суми ПДВ, сплачені в ціні
придбання робіт і послуг, включив до
сум податкового кредиту.

Відповідно до пункту 5.1 ст.5 Закону №
334/94-ВР валові витрати виробництва та
обігу (далі - валові витрати) - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат, згідно
підпункту 5.2.1 вказаної статті,
включаються: суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 ст.5 цього
Закону визначено, що не належать до
складу валових витрат будь-які витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Абзацами першим, другим підпункту 7.4.1
пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР (втратив
чинність з 1 січня 2011 року) встановлено,
що податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8-1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону
№ 168/97-ВР) (абзац перший підпункту 7.4.5
пункту 7.4 цієї статті).

При цьому законодавцем, безумовно,
презумується реальність
оподатковуваних операцій та витрат
платника податку, достовірність
документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право
платника податків на збільшення
валових витрат та на включення сум ПДВ
до податкового кредиту обумовлено
юридичним складом, до якого входять
такі юридичні факти, як придбання цим
платником податків товарів (послуг) або
основних фондів, призначених для
використання в оподатковуваних
операціях, що відповідають цілям його
господарської діяльності;
підтвердження обліковими,
розрахунковими документами, зокрема
податковою накладною, виписаною
постачальником - платником ПДВ, митною
декларацією (іншими подібними
документами, перелік яких встановлений
підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7
Закону № 168/97-ВР) суми витрат на
придбання товару (послуг) та ПДВ,
нарахованого (сплаченого) податку в
ціні придбання товару (послуг).

Ці обставини відповідно до частини 1 ст.
138 КАС України входять до предмета
доказування при розгляді судом
адміністративного позову стосовно
правомірності рішення контролюючого
органу про донарахування сум
податкових зобов'язань з ПДВ та/або
зменшення сум бюджетного
відшкодування з цього податку.

Обов'язкове встановлення факту
поставки як підстави для включення сум
ПДВ, вказаних в податкових деклараціях,
до податкового кредиту відповідає
правовій позиції Верховного Суду
України по такій категорії спорів,
висловленій, зокрема в постанові від
22.10.2010 у справі за позовом Приватного
підприємства «Балтімор» до ДПІ у
Кіровоградській області, Головного
управління Державного казначейства
України у Кіровоградській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення та стягнення суми
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість.

Згідно зі статтею 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Разом з тим, факт поставки позивачу ТОВ
«С.Дж.Р.Груп» підрядних послуг не може
вважатися встановленим з огляду на те,
що оцінка доказів у справі зроблена
судом без дотримання вимог статті 86 КАС
України. Згідно з цією статтею суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 69 цього Кодексу
встановлено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів (частина 2 цієї
статті).

Заперечуючи проти позову та доводячи
правомірність прийнятих податкових
повідомлень-рішень, ДПІ у судовому
процесі звертала увагу суду на
пояснення громадянина ОСОБА_2, який
значився засновником та директором ТОВ
«С.Дж.Р.Груп» і прізвище якого вказане у
наданих позивачем під час перевірки
договорах, актах здачі-прийняття робіт
(надання послуг), податкових накладних,
виписаних від імені вказаного
товариства, щодо його непричетності до
діяльності та реєстрації товариства,
здійснення ним реєстрації
підприємства за винагороду. Свідчення
щодо цих фактів надані ОСОБА_2.18.08.2010
під час досудового розслідування
кримінальної справи, порушеної за
фактом вчинення злочину, передбаченого
частиною 1 ст. 191 Кримінального кодексу
України (привласнення чи розтрата
чужого майна, яке було ввірене особі чи
перебувало в її віданні), яка на дату
отримання цих пояснень знаходилась у
провадженні Слідчого відділу
податкової міліції ДПА у Житомирській
області (а.с.103-107). Крім того, до
матеріалів справи, податковим органом
додана копія постанови про порушення
кримінальної справи, прийняття її до
провадження та об'єднання кримінальних
справ в одне провадження від 27.09.2010 (а.с.
131-133), якою порушено кримінальну справу
відносно ОСОБА_2 та невстановлених
слідством осіб за фактом створення
фіктивного підприємства ТОВ
«С.Дж.Р.Груп» за ознаками злочину,
передбаченого частиною 2 ст. 205 КК
України (фіктивне підприємництво).
Згідно з цією постановою встановлені у
ході розслідування кримінальної
справи обставини свідчать про
створення ТОВ «С.Дж.Р.Груп» для участі в
діяльності конвертаційного центру, в
тому числі з оформленням фіктивних
документів щодо безтоварних
господарських операцій з іншими
суб'єктами підприємницької діяльності.

Наведеним доводам ДПІ на підтвердження
відсутності реального характеру
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «С.Дж.Р.Груп» суди попередніх
інстанцій у порушення вимог статті 86
КАС України оцінки не дали, тоді як
обставини, на які посилається
податковий орган, входять до предмету
доказування у справі і мають істотне
значення для вирішення питання
стосовно права позивача на валові
витрати та податковий кредит за
податковими накладними, виписаними від
імені цих юридичних осіб.

Відповідно до пункту 18 Порядку
заповнення податкової накладної,
затвердженої наказом Державної
податкової адміністрації України від 30
травня 1997 року № 165, зареєстрованим у
Міністерстві юстиції України 23 червня
1997 року за № 233/2037, усі складені
примірники податкової накладної
підписуються особою, уповноваженою
платником податку здійснювати
поставку товарів (послуг), та
скріплюються печаткою такого платника
податку - продавця.

Згідно з правовою позицією Верховного
Суду України, викладеною в постанові
від 21.01.2011 у справі за позовом ТОВ «СІБ»
до ДПІ у Жовтневому районі м. Луганська
про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, неналежним чином
оформлена (підписана не уповноваженою
особою) податкова накладна не може бути
підставою для нарахування податкового
кредиту за наявності фактів, що
ставлять під сумнів реальність наданої
послуги.

За наявності даних, що свідчать про не
відповідність особи, вказаної в
податкових накладних, виписаних від
імені ТОВ «С.Дж.Р.Груп», особі,
уповноваженої на здійснення операцій з
поставки від імені цього товариства,
доводи ДПІ підлягали ретельній
перевірці з дослідженням всіх
обставин, які стосуються факту
поставки робіт.

Презумпція добросовісності платника
податків означає, що подані платником
контролюючому органу документи
податкової звітності є дійсними, повно
та об'єктивно відтворюють господарські
операції, що є об'єктом оподаткування
та/або фінансові показники яких
впливають на податковий обов'язок
платника податків, якщо інше не буде
доведено контролюючим органом. У
площині процесуального регулювання
презумпції добросовісності платника
податків відповідає обов'язок
доведення контролюючим органом
правомірності прийнятого рішення в
судовому процесі, порушеному за
позовом платника податків про
скасування рішення як неправомірного
(частина 2 ст. 71 КАС України). У разі
надання контролюючим органом доказів,
які спростовують дійсність чи повноту
даних поданої платником податків
податкової звітності, платник податків
відповідно до встановленого частиною 1
ст. 71 КАС України обов'язку кожної
сторони довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення
(крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу), повинен довести
наявність законних підстав, для
врахування задекларованих в
податковому обліку даних при визначені
суми його податкового обов'язку.

Оцінюючи докази, надані сторонами, суди
повинні були мати на увазі, що сам факт
виконання робіт не є безумовним
доказом реальності господарських
операцій між позивачем і ТОВ
«С.Дж.Р.Груп», оскільки для податкового
обліку значення має факт поставки тим
постачальником, який вказаний в
первинних документах, наданих
платником податків на підтвердження
валових витрат та податкового кредиту.

Обов'язок суду встановити дійсні
обставини справи при розгляді
адміністративного позову безвідносно
до позиції сторін випливає з
офіційного з'ясування обставин справи
як принципу адміністративного
судочинства, закріпленого нормами
статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України.

Допущені судами попередніх інстанцій
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, а отже
відповідно до частини 2 ст. 227 КАС
України є підставою для скасування
ухвалених у справі судових рішень та
направлення справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
слід взяти до уваги викладене в цій
ухвалі, перевірити належним чином
доводи сторін щодо фактичної поставки
позивачу послуг ТОВ «С.ДЖ.Р.Груп», для
чого, в разі необхідності, зобов'язати
сторони надати докази, яких не буде
вистачати для з'ясування відповідних
обставин, або ж витребувати такі докази
у інших осіб, в яких вони можуть
знаходитися; дати правильну юридичну
оцінку встановленим обставинам та
постановити рішення відповідно до
вимог статті 159 КАС України. Водночас
суду слід дотриматися правової позиції
щодо застосування підпунктів 7.4.1 та 7.4.5
пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР,
викладеної в постанові Верховного Суду
України від 27.03.2012 у справі за позовом
ПП «Ангара» до ДПІ у Печерському районі
м. Києва, Головного управління
Державного казначейства України в м.
Києві про скасування податкового
повідомлення-рішення, стягнення
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість. Так, Верховний Суд
України вказав, що про
необґрунтованість податкової вигоди
можуть свідчити підтверджені доказами
доводи податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин: неможливість
реального здійснення платником
податків зазначених операцій з
урахуванням часу, місця знаходження
майна або обсягу матеріальних
ресурсів, економічно необхідних для
виробництва товарів, виконання робіт
або послуг, нездійснення особою, яка
значиться постачальником послуг,
підприємницької діяльності;
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів; облік для цілей
оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;
відсутність первинних документів
обліку.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі м.
Києва задовольнити частково, скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 04.07.2011 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.02.2012,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуючий суддя: підписЄ.А.
УсенкоСудді: підписО.А. Веденяпін
підписМ.П. Зайцев