Справа № 2а-1722/10
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" грудня 2014 р.
м.Київ
К/800/2868/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін
О.В. (доповідач),

судді Заяць В.С.,

Мороз В.Ф.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 на постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 05 грудня 2013 року у справі за позовом
Приватного підприємця ОСОБА_2 до
Управління Держкомзему у Рівненському
районі Рівненської області про
скасування постанов про накладення
адміністративних стягнень,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2010 року Приватний
підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до Управління Держкомзему у
Рівненському Районі Рівненської
області, в якому просив скасувати
постанови про накладення
адміністративних стягнень від 18
березня 2010 року №№ 2, 3.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на неправомірність
поширення на нього дії ст.53 КУпАП,
оскільки він не є землекористувачем, а
тільки орендує нерухоме військове
майно.

Постановою Рівненського міського суду
Рівненської області від 12 травня 2010
року адміністративний позов
задоволено; скасовано постанови від 18
березня 2010 року №2 та №3 у справі про
адміністративне правопорушення,
передбачене ст.53 КУпАП, стосовно
ОСОБА_2; справи про адміністративне
правопорушення закрито за відсутністю
подій і складу адміністративних
правопорушень.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05 грудня 2013
року задоволено апеляційну скаргу
Управління Держкомзему у Рівненському
районі Рівненської області; постанову
Рівненського міського суду
Рівненської області від 12 травня 2010
року скасовано; прийнято нову
постанову, якою в задоволенні позову
Приватного підприємця ОСОБА_2
відмовлено.

При винесенні рішення про відмову у
задоволенні позову, суд апеляційної
інстанції виходив із обґрунтованості
та законності оскаржуваних постанов
про накладення на позивача
адміністративних стягнень,
доведеності факту вчинених порушень та
безпідставності тверджень позивача
про те, що він не є суб'єктом
адміністративного правопорушення,
передбачено ст.53 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням
апеляційного суду, позивач звернувсь
до Вищого адміністративного суду
України з касаційною скаргою, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, просить постанову
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05 грудня 2013
року скасувати та залишити в силі
постанову Рівненського міського суду
Рівненської області від 12 травня 2010
року.

Заперечення на касаційну скаргу не
надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та із матеріалів справи
вбачається, що 18 березня 2010 року
державним інспектором з контролю за
використанням та охороною земель у
Рівненському районі Рівненської
області винесено постанови про
накладення адміністративного
стягнення №2 та №3, якими приватного
підприємця ОСОБА_2 визнано винним у
скоєнні адміністративного
правопорушення, відповідальність за
яке передбачена ст.53 Кодексу України
про адміністративні правопорушення, та
накладено на позивача адміністративні
стягнення у вигляді штрафу по 85 грн.

Підставою притягнення позивача до
адміністративної відповідальності
стало встановлення за результатами
проведеної перевірки дотримання
приватним підприємцем ОСОБА_2 вимог
земельного законодавства факту
використання земельних ділянок площею
0,0121 га та 0,0530 га, на яких розміщені
орендовані ним об'єкти нерухомості
поблизу с.Обарів Рівненського району
(військове містечко № 17), яка
відноситься до земель оборони
відповідно до державного акту № 6 від 27
жовтня 1980 року та перебуває у
користуванні Міністерства оборони
України, шляхом ведення господарської
діяльності, що не відповідає її
цільовому призначенню (для дислокації
військових частин).

Статтею 53 КУпАП встановлено
адміністративну відповідальність за
використання земель не за цільовим
призначенням, невиконання
природоохоронного режиму використання
земель, розміщення, проектування,
будівництво, введення в дію об'єктів,
які негативно впливають на стан земель,
неправильна експлуатація, знищення або
пошкодження протиерозійних
гідротехнічних споруд, захисних
лісонасаджень.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
державний контроль за використанням та
охороною земель» невиконанням вимог
щодо використання земель за цільовим
призначенням є невикористання
земельної ділянки, крім реалізації
науково обґрунтованих проектних
рішень, або фактичне використання
земельної ділянки, яке не відповідає її
цільовому призначенню, встановленому
при передачі земельної ділянки у
власність чи наданні в користування, в
тому числі в оренду, а також
недодержання режиму використання
земельної ділянки або її частини в разі
встановлення обмежень (обтяжень).

Як передбачено ч.1 ст.796 Цивільного
кодексу України, одночасно з правом
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) наймачеві
надається право користування
земельною ділянкою, на якій вони
знаходяться, а також право
користування земельною ділянкою, яка
прилягає до будівлі або споруди, у
розмірі, необхідному для досягнення
мети найму.

Відповідно до ч.3 ст.1 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» відносини оренди рухомого та
нерухомого майна, закріпленого за
військовими частинами, закладами,
установами та організаціями Збройних
Сил України та інших утворених
відповідно до законів України
військових формувань, а також за
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади з питань
організації спеціального зв'язку та
захисту інформації, підпорядкованими
йому регіональними органами та
територіальними підрозділами,
закладами та установами Державної
служби спеціального зв'язку та захисту
інформації України, які ведуть його
облік у спеціальному порядку,
регулюються цим Законом з урахуванням
особливостей, передбачених Законом
України «Про господарську діяльність у
Збройних Силах України».

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про
господарську діяльність у Збройних
Силах України» військові частини
можуть передавати без шкоди бойовій та
мобілізаційній готовності закріплене
за ними рухоме та нерухоме військове
майно в оренду юридичним і фізичним
особам.

За договорами оренди нежитлових
приміщень позивач отримав у платне
користування нерухоме майно -
складське та вартове приміщення, при
цьому на період оренди майно
залишалося військовим і цільове
призначення земельної ділянки, на яких
розміщені вказані об'єкти, не
змінювалося.

За вказаними обставинами підстави для
притягнення позивача до
адміністративної відповідальності за
ст.53 КУпАП відсутні, у зв'язку з чим суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про скасування оскаржуваних
постанов як протиправних.

Висновок суду апеляційної інстанції
про відмову у задоволенні позовних
вимог та скасування рішення суду
першої інстанції є помилковим.

При цьому колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що Законом
України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про
судоустрій і статус суддів» Кодекс
адміністративного судочинства України
доповнено статтею 171-2, якою встановлені
особливості провадження у справах з
приводу рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень щодо
притягнення до адміністративної
відповідальності.

Частиною 2 вказаної статті встановлено,
що рішення місцевого загального суду
як адміністративного суду у справах з
приводу рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень щодо
притягнення до адміністративної
відповідальності є остаточним і
оскарженню не підлягає.

Відповідно до ч.2 ст.5 Кодексу
адміністративного судочинства України
провадження в адміністративних
справах здійснюється відповідно до
закону, чинного на час вчинення окремої
процесуальної дії, розгляду і
вирішення справи.

Отже, на момент розгляду справи судом
апеляційної інстанції норми
процесуального закону виключали
можливість перегляду справ даної
категорії в апеляційному порядку,
прийняте у справі рішення суду першої
інстанції є остаточним.

Колегія суддів вважає, що доводи
касаційної скарги дають підстави для
висновку, що судом апеляційної
інстанції при прийнятті оскаржуваної
постанови порушені норми
матеріального та процесуального права,
тому касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст.226 КАС України суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції та
залишає в силі рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено відповідно до
закону і скасоване або змінене
помилково.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 05 грудня 2013
року скасувати, постанову Рівненського
міського суду Рівненської області від
12 травня 2010 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
ухвалення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строки та в порядку, передбачених
статтями 237 - 239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді