Справа № 826/10147/13-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 року м.
Київ К/800/20297/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Бутенка В.І., Лиска Т.О.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Київського міського
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ніжинський
консервний завод» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів на ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26 березня 2014 року та постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 18 липня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2013 року Київське міське
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів звернулося до суду першої
інстанції з позовом в якому просило
стягнути з відповідача
адміністративно-господарські санкції
та пеню у розмірі 96312,30 грн. за
невиконання нормативу робочих місць,
призначених для працевлаштування
інвалідів у 2012 році.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
18 липня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 березня
2014 року, в задоволенні позову
відмовлено.

Суди попередніх інстанцій, мотивували
свої рішення тим, що відповідачем були
виконані вимоги Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» щодо вжиття
заходів для працевлаштування
інвалідів.

У поданій касаційній скарзі позивач
заявив вимоги про скасування рішень
судів попередніх інстанцій, як таких,
що постановлені із порушенням норм
матеріального і процесуального права,
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

У доводах касаційної скарги, позивач
зазначає, що відповідач повинен
самостійно працевлаштовувати
інвалідів; повинен вживати всіх
необхідних заходів щодо
працевлаштування інвалідів, однак
здійснення цих заходів не є обставиною,
що звільняє від відповідальності за не
працевлаштування інвалідів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступні обставини.

18.02.2013 року відповідачем у
відповідності до Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 31.01.2007 року № 70,
подано до відповідного органу Фонду
соціального захисту інвалідів Звіт за
формою № 10-ПІ про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2012 рік,
згідно якого середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу складала 484 особи,
кількість штатних
працівників-інвалідів, які повинні
працювати в штаті відповідно до 4-х
відсоткового нормативу - 19 осіб.
Фактично працевлаштовані - 15 осіб.

Враховуючи неповне працевлаштування
інвалідів на всі створені 19 робочих
місць згідно поданого звіту, позивачем
було подано позов про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі середньої річної плати на
підприємстві за чотири
непрацевлаштованих інвалідів.

За проведеними позивачем підрахунками
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів
становлять 95114,04 гривень.

Вказану суму відповідачем не сплачено.
На суму заборгованості позивачем
нарахована пеня в розмірі 1198,26 грн.

Загальна сума заборгованості за
розрахунком позивача становить 96312,30
грн.

Протягом 2012 року відповідач щомісячно
подавав до Дніпровського районного
центру зайнятості міста Києва
щомісячні звіти про наявність вакансій
для інвалідів відповідно до кількості
вільних місць.

Справу розглянуто в порядку письмового
провадження, відповідно до пункту
першого частини першої статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку, що зазначена
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», з метою
реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації,
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» забезпечення прав
інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

У відповідності до статті 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», для
підприємств, установ організацій, у
тому числі підприємств, організацій,
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 15 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій протягом 2012 року до
відповідного центру зайнятості
подавалися щомісячні звіти про
наявність вакансій для інвалідів
відповідно до кількості вільних місць,
що підтверджується відповіддю на
судовий запит Дніпровського районного
центру зайнятості №2901-07/23 від 09.07.2013
року (а.с.18), до якого додано копії
відповідних звітів за формою 3-ПН
(а.с.18-42).

Крім того, відповідачем також були
надані суду копії звітів за формою 3-ПН,
поданих ним до Дніпровського районного
центру зайнятості протягом 2012 року (а.с.
80-91) та оголошення в газеті про
наявність вакансій на ТОВ «Ніжинський
консервний завод» (а.с.118-122). Протягом
2012 року відповідачем неодноразово
направлялись листи до Ніжинської
районної державної адміністраці та
Управління праці і соціального захисту
населення у м. Ніжин із зазначенням
вакантних посад на які можуть бути
працевлаштовані інваліди та проханням
вжити заходів щодо направлення
інвалідів дял працевлаштування на
вказані посади (а.с. 92-117).

Позивачем, в свою чергу не надано
доказів направлення інвалідів для
працевлаштування на підприємстві
відповідача та відмови останнього в їх
працевлаштуванні.

Обов'язок відповідача щодо створення
робочих місць для інвалідів не
супроводжується його обов'язком
підбирати і працевлаштовувати
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування, що зазначені в ч. 1 ст.
18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні».

Враховуючи вищевикладене, суд
касаційної інстанції приходить до
висновку, що роботодавець вжив усіх
необхідних заходів для недопущення
господарського правопорушення, а тому
застосування
адміністративно-господарських санкцій
до нього за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів є протиправним і виключає
можливість стягнення їх в судовому
порядку, що правильно встановлено
судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права та установленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
відсутні підстави для її задоволення
та скасування оскаржуваних судових
рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України
суд касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги має право
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що з
оскаржуваних судових рішень
вбачається, що при їх ухвалені, суди
попередніх інстанцій не допустили
порушень норм матеріального та
процесуального права, які могли б бути
підставою для скасування чи зміни
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 224, 231, 254
КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Київського міського
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів залишити без задоволення, а
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 березня
2014 року та постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
18 липня 2013 року у справі
№ 826/10147/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом
п'яти днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
оскарженню не підлягає.

Судді
І.Я. Олендер

В.І. Бутенко

Т.О. Лиска