Справа № 712/14339/14-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Пироженко
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

при секретарі судового засідання
Нечай Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
управління Пенсійного фонду України в
місті Черкасах Черкаської області на
постанову Соснівського районного суду
м. Черкаси від 18 листопада 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду
України в місті Черкасах Черкаської
області про визнання бездіяльності
незаконною та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до
Управління Пенсійного Фонду України у
м. Черкаси Черкаської області, в якому
просила: визнати протиправною
бездіяльність відповідача в
призначенні позивачу пенсії за віком;
зобов'язати відповідача призначити,
виплачувати і індексувати позивачу
пенсію за віком та інші пенсійні
надбавки, на підставах, визначених
пенсійним законодавством, як
непрацюючому громадянину, на
зазначений у заяві банківський
рахунок, з 20.04.2014 року; відповідно до ч. 3
ст. 29 Пенсійного Закону, встановити і
виплачувати позивачу щомісячне
підвищення до пенсії, у розмірі 25%, за 5
років більш пізнього призначення /
отримання пенсії, починаючи з 20.04.2014 р.;
встановити і виплачувати позивачу
підвищення до пенсії, у розмірі
надбавки, встановленої для дітей війни,
відповідно до Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" від
18.11.2004 № 2195-ІУ та Постановою КМУ від 28
грудня 2011 № 1381, у розмірі 7 %
прожиткового мінімуму, встановленого
законом для осіб, які втратили
працездатність, починаючи з 20.04.2014 р.

Постановою Соснівського районного
суду м. Черкаси від 18 листопада 2014 року
позов задоволено частково - визнано
бездіяльність управління Пенсійного
фонду України в м. Черкаси Черкаської
області щодо не призначення пенсії за
віком ОСОБА_2 протиправною; зобов'язано
управління Пенсійного фонду України в
м. Черкаси Черкаської області
призначити ОСОБА_2 пенсію за віком з
20.04.2014 року та виплачувати їй пенсію та
інші пенсійні надбавки відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» та
нараховувати її на банківський рахунок
відкритий у ПАТ «КБ Надра» відділення
№ 2299 Черкаське РУ, поточний рахунок
НОМЕР_1, рахунок установи банку НОМЕР_2
МФО 380764, код за ЄДР 2005456. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
першої інстанції відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нову, якою
повністю відмовити у задоволенні
позову.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 Кодексу адміністративного
судочинства України (далі по тексту -
КАС України) визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, постанова суду
- зміні з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала на
обліку в управлінні Пенсійного фонду
України в Придніпровському районі м.
Черкаси з 18.05.1992 року та їй була
призначена пенсія за віком.

В грудні 2000 року позивач виїхала за
кордон на постійне місце поживання до
Ізраїлю, у зв'язку з чим їй було
виплачено аванс в розмірі пенсії за 6
місяців, а подальша виплата пенсії була
припинена з 20.03.2000 року.

Також, матеріалами справи
підтверджується, що позивач є
громадянкою України, в Ізраїлі її взято
на консульський облік у консульському
відділі посольства України 27.12.2001 року,
що підтверджується копією її
закордонного паспорта НОМЕР_3, дійсний
до 28.09.2019 року.

06.10.2014 року позивач ОСОБА_2 через
представника звернулася до
відповідача із заявою про призначення
пенсії за віком за формою додатку 2, а
також встановити підвищення до пенсії
у розмірі 25% за 5 років більш пізнього
призначення/отримання пенсії,
виплатити надбавки, вcтaнoвлeнi для дітей
війни згідно із Законом України «Про
соціальний захист дітей війни» та
Постановою КМ України від 28 грудня 2011 №
1381, у розмірі 7 % прожиткового мінімуму,
встановленого законом для осіб, які
втратили працездатність.

Листом від 14.10.2014 року № 572/Т-10
відповідач відмовив позивачу у
призначенні (поновленні) виплати
пенсії за віком, посилаючись на те, що
заява про призначення пенсії подається
заявником особисто або через
представника, який діє на підставі
довіреності, посвідченої нотаріально,
безпосередньо до органу що призначає
пенсію, за місцем проживання
(реєстрації). В документах, наданих для
призначення (відновлення) пенсії
відсутні документи, що засвідчують
місце проживання позивача в м. Черкасах
Черкаської області. Також відповідач
послався на те, що в силу вимог положень
п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.

Позивач, вважаючи протиправною таку
відмову управління, звернувся з даним
позовом до суду.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення позовних вимог,
при цьому виходив з того, що проживаючи
в Ізраїлі, позивач має такі ж самі
конституційні права як і інші
громадяни України, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство України не допускають
обмеження права на соціальний захист,
зокрема права на отримання пенсії за
ознакою місця проживання.

Колегія суддів вважає вказаний
висновок обґрунтованим, проте не може в
повній мірі погодитися з рішенням суду
першої інстанції, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач перебувала на обліку в
управлінні Пенсійного фонду України в
Придніпровському районі м. Черкаси і з
18.05.1992 їй було призначено пенсію за
віком, яку вона отримувала до 20.03.2000.
Виплату було припинено з підстав
виїзду та проживання за кордоном.

Отже, на час призначення позивачу
пенсії діяли положення Закону України
«Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до частин 1 та 2 статті 92
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» громадянам, які виїхали
на постійне проживання за кордон,
пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду
на постійне проживання за кордон,
виплачуються за 6 місяців наперед перед
від'їздом за кордон. За час перебування
цих громадян за кордоном виплачуються
тільки пенсії, призначені внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання.

У той же час, відповідно до частини
першої статті 46 Конституції України
громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
якої громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування
та захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами (частина третя
статті 25 Конституції України).

Статтею 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визначено, що пенсія -
щомісячна пенсійна виплата в
солідарній системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, яку отримує
застрахована особа в разі досягнення
нею передбаченого цим Законом
пенсійного віку чи визнання її
інвалідом, або отримують члени її сім'ї
у випадках, визначених цим Законом.

Страховий стаж - період (строк),
протягом якого особа підлягала
державному соціальному страхуванню,
якою або за яку сплачувався збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування згідно із законодавством,
що діяло раніше, та/або підлягає
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню згідно із цим
Законом і за який сплачено страхові
внески.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» громадяни
України мають право на державне
пенсійне забезпечення за віком, по
інвалідності, у зв'язку з втратою
годувальника та в інших випадках,
передбачених цим Законом. Іноземні
громадяни та особи без громадянства,
які проживають в Україні, мають право
на пенсію на рівні з громадянами
України на умовах, передбачених
законодавством або міжнародними
угодами.

За приписами статті 8 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» право на
отримання пенсій та соціальних послуг
із солідарної системи мають: громадяни
України, які застраховані згідно із цим
Законом та досягли встановленого цим
Законом пенсійного віку чи визнані
інвалідами в установленому
законодавством порядку і мають
необхідний для призначення
відповідного виду пенсії страховий
стаж.

Частиною першою статті 26 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
передбачено, що особи мають право на
призначення пенсії за віком після
досягнення віку 60 років та наявності
страхового стажу не менше 15 років.

Статтею 44 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» встановлено, що заява про
призначення (перерахунок) пенсії та
необхідні документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» виплата пенсії
за рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду припиняється на весь
час проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009р. у
справі № 1-32/2009 за конституційним
поданням Верховного Суду України щодо
відповідності Конституції України
положень п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення
ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» вказані положення
визнано неконституційними - такими, що
не відповідають Конституції України та
такими, що втрачають чинність з дня
ухвалення цього рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення
Конституційного Суду України
визначено звернути увагу Верховної
Ради України на необхідність
приведення у відповідність до
Конституції України положень інших
Законів, які регламентують виплату
пенсій пенсіонерам, які постійно
проживають у державах, з якими Україною
не укладено відповідного договору, а
також прийняття Закону про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданою фізичним або
юридичним особам актами і діями, що
визнані неконституційними. З
прийняттям рішення Конституційним
Судом України від 07 жовтня 2009 року
виключена така підстава для припинення
пенсійних виплат як проживання
пенсіонера за кордоном, що є підставою
для поновлення конституційного права
позивача на виплату пенсії, незалежно
від місця його постійного проживання.

Після прийняття зазначеного рішення і
на теперішній час інших законів, які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, не прийнято.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не може бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Таким чином, зважаючи на вищу юридичну
силу Конституції України поряд із
Законом України «Про пенсійне
забезпечення» і більш пізнє прийняття
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», починаючи з 7 жовтня 2009
року у позивача немає перешкод щодо
відновлення виплати пенсії, яку вона
отримувала до 20.03.2000 року, оскільки
кожний громадянин України, включаючи
пенсіонерів, має право на вибір свого
місця проживання зі збереженням усіх
конституційних прав.

За наведеного, апеляційний суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції про неправомірність відмови
Управління у призначенні (відновленні)
виплати позивачу пенсії за віком.

При цьому, колегія суддів, зважаючи на
те, що пенсія за віком позивачеві вже
призначалася з 18.05.1992 року (із
зниженням пенсійного віку, як матері
інваліда дитинства, відповідно до ст. 17
Закону N 1788-XII), тобто управлінням вже
досліджувалися обставини щодо
наявного страхового стажу, заробітної
плати пенсіонера на підставі
відповідних довідок, та інші обставини,
тому судова колегія не вбачає підстав
для повторного її призначення і вважає,
що належним і достатнім способом
захисту її порушеного права, в даному
випадку, є зобов'язання управління
Пенсійного фонду України в місті
Черкасах Черкаської області відновити
виплату (або здійснити нарахування та
виплату) ОСОБА_2 пенсії за віком з 20.04.2014
року (зважаючи також на те, що до суду
позивач з даним позовом звернулася
20.10.2014 року).

Апеляційний суд враховує також позицію
Вищого адміністративного суду у
постановах від 20.03.2014 К/800/64034/13, від
16.01.2014 К/9991/71901/12, від 06.11.2014 К/800/46110/14.

Посилання позивача на абзац третій ч. 3
ст. 35 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», як на підставу
здійснення саме призначення пенсії,
колегія суддів вважає необґрунтованим,
оскільки вказана норма стосується
виплати пенсії по інвалідності в разі
зміни групи інвалідності або
відновлення працездатності.

Стосовно вимог позивача про
зобов'язання відповідача призначити їй
підвищення до пенсії, у розмірі
надбавки, встановленої для дітей війни,
колегія суддів виходить з наступного.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» дитина війни - особа, яка є
громадянином України та якій на час
закінчення (2 вересня 1945 року) Другої
світової війни було менше 18 років.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач є громадянкою України та
народилася 8 вересня 1938 року, відтак
підпадає під наведене вище визначення
«дитини війни» та, відповідно, дію
цього Закону.

Статтею 6 Закону України від 18
листопада 2004 року № 2195-IV «Про
соціальний захист дітей
війни»передбачено, що дітям війни
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, що виплачується замість
пенсії, підвищуються на 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком.

З метою здійснення починаючи з 2012 року
заходів щодо поетапного до 2015 року
підвищення рівня соціального захисту
найбільш вразливих верств населення
Кабінет Міністрів України прийняв
постанову від 28 грудня 2011 р. № 1381,
пунктом 4 якої (зі змінами, внесеними
згідно з Постановою КМ № 112 від 25.03.2014)
передбачено, що дітям війни (крім тих,
на яких поширюється дія Законів
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" і "Про
жертви нацистських переслідувань") до
пенсії або щомісячного довічного
грошового утримання чи державної
соціальної допомоги, що виплачується
замість пенсії, підвищення,
встановлене статтею 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни",
провадиться у розмірі 66,43 гривні.

Разом з тим, Законом України від 16 січня
2014 року №719-VII «Про Державний бюджет
України на 2014 рік» (далі - Закон №719-VII)
не було встановлено будь-яких обмежень
щодо застосування статті 6 Закону
№2195-IV.

Лише з прийняттям Закону України від 31
липня 2014 року №1622-VII «Про внесення змін
до Закону України «Про Державний
бюджет України на 2014 рік», який набув
чинності 16.08.2014 року, внесені зміни до
Прикінцевих положень Закону №719-VII.
Зокрема Прикінцеві положення Закону
№719-VII доповнено статтею 6-7 такого
змісту: установлено, що норми і
положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50,
51, 52 та 54 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" (Відомості Верховної Ради
України, 1992 р., N 13, ст. 178 із наступними
змінами), статей 5 та 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни"
(Відомості Верховної Ради України, 2005
р., N 4, ст. 94 із наступними змінами),
Закону України "Про індексацію
грошових доходів населення" (Відомості
Верховної Ради України, 2003 р., N 15, ст. 111
із наступними змінами), статей 14, 22, 37 та
43 Закону України "Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб" (Відомості Верховної Ради
України, 1992 р., N 29, ст. 399 із наступними
змінами), пункту "ж" частини першої
статті 77 Основ законодавства України
про охорону здоров'я (Відомості
Верховної Ради України, 1993 р., N 4, ст. 19 із
наступними змінами), статей 12, 13, 14, 15 та
16 Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
(Відомості Верховної Ради України, 1993
р., N 45, ст. 425 із наступними змінами),
статті 43 Гірничого закону України
(Відомості Верховної Ради України, 1999
р., N 50, ст. 433 із наступними змінами),
статей 6 1, 6 2, 6 3 та 6 4 Закону України "Про
жертви нацистських переслідувань"
(Відомості Верховної Ради України, 2000
р., N 24, ст. 182 із наступними змінами)
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявних фінансових
ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету
Пенсійного фонду України та бюджетів
інших фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
2014 рік.

Відповідно до частини четвертої статті
9 КАС України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту, суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Отже, з 01.01.2014 року по 15.08.2014 року
застосуванню підлягають положення ст..
6 Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", а з 16.08.2014 року підвищення
до пенсії дітям війни повинно
здійснюватися органами Пенсійного
фонду України відповідно до постанови
Кабінету Міністрів України №1381 від
28.12.2011 року.

Оскільки позивач до суду звернулася
20.10.2014, то її вимоги підлягають
задоволенню з 20.04.2014.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення вимог позивача
зокрема щодо зобов'язання відповідача
нарахувати та виплатити підвищення до
пенсії як дитині війни, проте не
врахував наведених вище положень
правових актів у частині їх
застосування у часі, у зв'язку з чим
його рішення підлягає зміні.

Крім іншого, колегією враховано
позицію Вищого адміністративного суду
у постанові від 22.10.2014 № К/800/37956/14.

Враховуючи викладене, оцінивши докази,
які є у справі за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно по суті вирішив
справу, але прийняв рішення із
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 201 КАС України,
підставами для зміни постанови або
ухвали суду першої інстанції є: 1)
правильне по суті вирішення справи чи
питання, але із помилковим
застосуванням норм матеріального чи
процесуального права; 2) вирішення не
всіх позовних вимог або питань.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
постанова - зміні.

Керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207, 212, 254, 267 КАС
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в місті
Черкасах Черкаської області на
постанову Соснівського районного суду
м. Черкаси від 18 листопада 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду
України в місті Черкасах Черкаської
області про визнання бездіяльності
незаконною та зобов'язання вчинити
певні дії - задовольнити частково.

Постанову Соснівського районного суду
м. Черкаси від 18 листопада 2014 року -
змінити, виклавши абзац другий
резолютивної частини постанови у такій
редакції:

«Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в місті Черкасах
Черкаської області поновити ОСОБА_2
виплату пенсії за віком починаючи з 20
квітня 2014 року.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в місті Черкасах
Черкаської області нарахувати і
виплатити ОСОБА_2 за період з 20 квітня
2014 року по 15 серпня 2014 року підвищення
до пенсії відповідно до статті 6 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» в розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком з
урахуванням прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
встановленого частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», а з 16 серпня 2014 року -
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України №1381 від 28.12.2011 року.».

В іншій частині постанову Соснівського
районного суду м. Черкаси від 18
листопада 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання постанови в повному обсязі
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

Головуючий суддя

Губська О.А.

Судді:

Парінов А.Б.

Беспалов О.О.