Справа № 823/3410/14
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року
справа № 823/3410/14

м. Черкаси

10 год. 40 хв.

Черкаський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Гараня С.М.,

при секретарі - Рахліній В.В.,

за участю:

представника позивача товариства з
обмеженою відповідальністю «Брілюкс»
Шахліна Д.Д. - за довіреністю,

представника відповідача державної
податкової інспекції у м. Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області Барабаш О.П. - за
довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Брілюкс» до
державної податкової інспекції у м.
Черкасах Головного управління
Міндоходів у Черкаській області про
скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

11.11.2014 р. до Черкаського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою звернулось товариство з
обмеженою відповідальністю «Брілюкс»
(надалі - ТОВ «Брілюкс»), в якій просить
скасувати податкове
повідомлення-рішення державної
податкової інспекції у м. Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаській області (надалі - ДПІ у м.
Черкасах) від 22.07.2014 р. № 1.

Обґрунтовуючи вимоги позивач вказує,
що в період, який перевірявся (березень
2013 р.) ТОВ «Брілюкс» мало
взаємовідносини з ТОВ «Адвансед
Девелопмент і Прожект Менеджмент» -
надалі ТОВ «АДПМ» (позивачем були
придбані у свого контрагента послуги з
прибирання будівельних конструкцій,
приміщень, а також придбані чистячі
засоби). Умови зазначених
взаємовідносин сторонами були
виконані в повному обсязі, що
підтверджується належно оформленими
первинними бухгалтерськими
документами, відображеними у
податковій звітності позивача, в
зв'язку з чим, твердження ДПІ в м.
Черкасах щодо фіктивності
господарських операцій між
зазначеними підприємствами, позивач
вважає хибним, оскільки, такі
твердження ґрунтуються лише на
припущеннях податкового органу та не
підтверджуються належними доказами.
Крім цього зауважив, що використання в
акті перевірки ТОВ «Брілюкс» акту про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ «АДПМ» є безпідставним та
незаконним, оскільки висновки
податкового органу мають ґрунтуватися
виключно на аналізі бухгалтерських та
податкових документах підприємства,
яке перевіряється. Таким чином, позивач
вважає висновки ДПІ у м. Черкасах, що
викладені в акті перевірки ТОВ
«Брілюкс» від 07.07.2014 р. № 237/23-01-22-06/32268063
та на підставі яких прийнято
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення протиправними, що
і стало підставою звернення до суду з
вищевказаним позовом.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав адміністративний
позов та просив повністю задовольнити
вимоги ТОВ «Брілюкс».

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову товариства
заперечувала повністю з підстав
викладених у запереченні та просила
суд залишити його без задоволення,
наголосивши, що господарські
взаємовідносини між позивачем та його
контрагентом ТОВ «АДПМ» носять
фіктивний характер, а отже є нікчемними
(бухгалтерські документи не мають сили
первинних, а господарські відносини є
фактично такими, що не відбулись). Свої
твердження представник відповідача
мотивує тим, що позивачем не було
надано до перевірки договорів
постачання (надання послуг),
документів, які б підтверджували факт
оплати за надані послуги та придбані
матеріали. Крім цього зауважила, що в
наданих до перевірки
товарно-транспортних накладних
відсутні підписи одержувача вантажу,
не вказано дату та час отримання
вантажу, загальну його кількість та
суми, а в графі «пункт розвантаження»
вказана лише вулиця та номер будинку
без зазначення населеного пункту, в
якому буде здійснено розвантаження
товару. У відповідності до висновків
акту перевірки від 06.06.2013р. № 2066/22-8/35919671
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «АДПМ»,
наголосила представник відповідача,
також встановлено, що контрагент
позивача проводив діяльність
спрямовану на здійснення операцій
пов'язаних з наданням податкової
вигоди третім особам шляхом оформлення
документів на їх користь, без реального
здійснення господарських операцій.

З огляду на вказані обставини,
представник відповідача просила
відмовити в задоволенні
адміністративного позову ТОВ
«Брілюкс» в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши подані документи і
матеріали, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Товариство з обмеженою
відповідальністю ТОВ «Брілюкс»
зареєстроване, як юридична особа 21.11.2002
р. у виконавчому комітеті Черкаської
міської ради, за ідентифікаційним
кодом - 32268063.

Посадовими особами ДПІ у м. Черкасах
була проведена позапланова невиїзна
документальна перевірка ТОВ «Брілюкс»
з питань господарських взаємовідносин
з ТОВ «АДПМ» за березень 2013 р., за
наслідками якої складено акт від 07.07.2014
р. № 237/23-01-22-06/32268063 (а.с.9-15).

Висновком вказаного акту перевірки
встановлено порушення товариством
пунктів 198.1, 198.2, 198.3 та 198.6 ст.198, пунктів
201.4, 201.7, 201.8, 201.10 ст.201 Податкового
кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI, в
результаті чого занижено ПДВ за
березень 2013 р. на суму 53 540,65грн.

14.07.2014 р. вищевказаний акт перевірки був
оскаржений ТОВ «Брілюкс» в
адміністративному порядку (а.с.17).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ
«Брілюкс» в періоді, який перевірявся
(березень 2013 р.) мало взаємовідносини з
ТОВ «АДПМ». У вказаний період ТОВ
«Брілюкс» було оформлено придбання у
ТОВ «АДПМ» послуг з прибирання
будівельних конструкцій (ферм, колон),
комплексного генерального прибирання
приміщення, генерального прибирання
приміщення та придбання чистячих
засобів на загальну суму 321244,00грн., в
т.ч. ПДВ 53540,65грн.

Розрахунки по взаємовідносинам
вищевказаних товариств проводились у
безготівковій формі шляхом оплати
позивачем вартості придбаних товарів,
робіт, послуг на розрахункові рахунки
ТОВ «АДПМ», в підтвердження чого
представником позивача до матеріалів
справи були додані копії відповідних
платіжних доручень.

Контрагентом позивача на
підтвердження виконання зазначених
господарських операцій були виписані
на ім'я ТОВ «Брілюкс» первинні
бухгалтерські документи: акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
видаткові, податкові та
товарно-транспортні накладні (копії
яких містяться в матеріалах справи).

В подальшому, ТОВ «Брілюкс» на підставі
отриманих від ТОВ «АДПМ» податкових
накладних включило суму ПДВ в розмірі
53540,65грн. до складу податкового кредиту
в податковій звітності за березень 2013
р.

Суд наголошує, що в акті перевірки
позивача від 07.07.2014 р. податковий орган
дійшов висновку, що за період з 01.03.2013 р.
по 31.03.2013 р. встановлено заниження
позивачем задекларованого ПДВ за
березень 2013 р. на суму 53541,00грн.

Під час розгляду справи судом також
встановлено, що в ході позапланової
перевірки позивача та при складанні
акту перевірки від 07.07.2014 р. №
237/23-01-22-06/32268063, податковим органом був
використаний акт ДПІ у Печерському
районі м. Києва ДПС від 06.06.2013 р. №
2066/22-8/35919671 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«АДПМ» з питань правомірності
проведених господарських відносин з
контрагентами-покупцями та
постачальниками, з метою встановлення
факту реальності проведених
взаємовідносин, повноти їх
відображення в податковому обліку з
урахуванням їх виду, обсягу, якості та
розрахунків при здійсненні
фінансово-господарської діяльності за
період з 01.12.2012 р. по 31.03.2013 р.».

У відповідності до вказаного акту -
товариство не знаходиться за
податковою адресою: м. Київ, вул.
Лейпцигська, 3А. Крім цього встановлено,
що у ТОВ «АДПМ» відсутні необхідні
умови для ведення господарської
діяльності: технічний персонал, власні
виробничі активи, складські
приміщення, транспортні засоби, тобто
вбачається проведення товариством
транзитних фінансових потоків
спрямованих на здійснення операцій
надання податкової вигоди переважно
контрагентам, які не виконують свої
податкові зобов'язання, зокрема у
випадках коли операції здійснюються
через посередництво з метою штучного
формування податкового кредиту без
реального здійснення господарських
операцій.

З урахуванням вищевказаних висновків,
в акті перевірки ТОВ «Брілюкс» від
07.07.2014 р. № 237/23-01-22-06/32268063 податковим
органом зроблено висновок, що
правочини між позивачем та його
контрагентом, є нікчемними, тобто,
господарські операції фактично не були
проведені, а первинні бухгалтерські
документи не є дійсними.

На підставі акту перевірки позивача
від 07.07.2014 р. № 237/23-01-22-06/32268063, податковим
органом 22.07.2014 р. прийнято податкове
повідомлення-рішення форми «Р» №
1, яким ТОВ «Брілюкс» збільшено
суму грошового зобов'язання з ПДВ на
загальну суму 80311,00грн.грн., у тому числі
основний платіж в розмірі 53541,00грн. та
штрафні санкції в розмірі 26770,00грн.
(а.с.16).

Зазначене податкове
повідомлення-рішення в
адміністративному порядку було
оскаржено позивачем до ДПС України у
Черкаській області (а.с.20-22) та до
Державної фіскальної служби України
(а.с.28-30). Рішеннями вищевказаних
суб'єктів владних повноважень від
07.10.2014 р. № 23/23-00-10-0210 (а.с.23-26) та від 29.10.2014
р. № 5737/6/99-99-10-01-01-25 (а.с.31-32), в
задоволенні скарг позивача було
відмовлено, в зв'язку з чим, ТОВ
«Брілюкс» звернулось до суду за
захистом своїх прав та інтересів.

Повно, всебічно та об'єктивно
дослідивши матеріали справи, суд не
може погодитись з наведеними
висновками, викладеними в акті
перевірки та прийнятим на підставі
нього податковим
повідомленнями-рішеннями, з огляду на
наступне.

На час виникнення спірних
правовідносин (березень 2013 р.), порядок
нарахування та сплати податку на
прибуток, а також податку на додану
вартість було врегульовано Податковим
Кодексом України від 02.12.2010 р. №2755-VI
(надалі - ПК України).

Підпунктом 14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України
визначено, що витрати - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу (п.138.2 ст.138 ПК України).

При цьому, відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1
ст.139 ПК України, не включаються до
складу витрат, витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України
визначено, що податковий кредит - сума,
на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з: -
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; - придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду
(п.198.3 ст.198 ПК України).

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.10 ст.201 ПК України, визначено,
що податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Із аналізу наведених положень ПК
України убачається, що підставою для
формування податкового кредиту є
наявність у платника податку покупця
належно оформленої податкової
накладної, яка видається платником
податку, що поставляє товари (роботи,
послуги), на підтвердження здійснення
такої поставки. Тобто, законодавець
пов'язує виникнення у платника ПДВ
права на включення сплачених ним сум
податку до податкового кредиту із
фактичним виконанням робіт (послуг) чи
поставкою товарів, у ціні яких цей
податок сплачений.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у
платника податків виникає право на
віднесення вартості придбаних товарів
(робіт, послуг) до складу витрат з метою
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємств та
право на податковий кредит за
наявності одночасно двох умов, а саме:
фактичного здійснення господарських
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) та їх підтвердження первинними
документами бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996-XIV
(надалі - Закон № 996) визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

У відповідності до ст. 1 Закону № 996,
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

З урахуванням вищевказаних норм
законів, суд зазначає, що первинні
бухгалтерські документи по
господарським взаємовідносинам ТОВ
«Брілюкс» з ТОВ «АДПМ», копії яких були
долучені представником позивача до
матеріалів справи (акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
видаткові, податкові та
товарно-транспортні накладні), в повній
мірі підтверджують факт реальності
здійснення господарських операцій між
зазначеними товариствами, а також
дають змогу стверджувати, що вони
відповідають вимогам Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», оскільки, містять
в собі всі необхідні реквізити (назви
підприємств від імені яких складений
документ, назви документів та дати їх
складання, зміст господарської
операції та її вимірники, посади,
прізвища і підписи осіб,
відповідальних за складання первинних
документів).

В судовому засіданні представник
відповідача зауважила, що в
товарно-транспортних накладних, що
надані позивачем до перевірки, як
докази придбаних у ТОВ «АДПМ» чистячих
засобів та їх транспортування були
відсутні підписи одержувача вантажу,
не вказано дату та час отримання
вантажу, загальну його кількість та
суми, а в графі «пункт розвантаження»
вказана лише вулиця та номер будинку
без зазначення населеного пункту, в
якому буде здійснено розвантаження
товару. Тобто, вказані документи не
можуть бути підтвердженням факту
придбання позивачем у свого
контрагенту вищевказаних товарів.

Вказані доводи представника
податкового органу суд сприймає
критично та зазначає, що порядок
перевезення вантажів на території
України, а також питання виписки
товарно-транспортних накладних
визначено наказом Міністерства
транспорту України «Про затвердження
Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні»
від 14.10.1997 р. №363 (надалі-Правила).

У відповідності до абзацу 1 п.11.1 Правил,
основними документами на перевезення
вантажів є товарно-транспортні
накладні та дорожні листи вантажного
автомобіля. Товарно-транспортні
накладні призначені для обліку та
шляху переміщення
товарно-матеріальних цінностей, а
також для розрахунків за перевезення
вантажу та обліку виконаної роботи.

Таким чином, вказані Правила не
встановлюють порядку ведення
податкового обліку валових витрат
платників податку, а лише встановлюють
права, обов'язки та відповідальність
власників автомобільного транспорту.

Тобто, товарно-транспортні накладні та
подорожні листи, не є документами
первинного бухгалтерського обліку, які
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей, а лише слугують для обліку
їх переміщення.

З огляду на вищевказане суд наголошує,
що за наявності документів, які
підтверджують фактичне отримання
позивачем товару та його використання
у власній господарській діяльності,
недоліки у оформленні ТТН не можуть
бути єдиною беззаперечною підставою
для висновку про відсутність
підтвердження реальності здійснення
господарських операцій з придбання
товарно-матеріальних цінностей,
оскільки, відповідною транспортною
документацією підтверджується лише
здійснення послуг з перевезення
вантажів, а не факт придбання
(отримання) товару.

Зазначений висновок підтверджується
ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 05.07.2012 р. у справі №
К/9991/37912/11.

Посилання податкового органу в акті
перевірки позивача від 07.07.2014 р. №
237/23-01-22-06/32268063 на акт ДПІ у Печерському
районі м. Києва ДПС від 06.06.2013 р. №
2066/22-8/35919671 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«АДПМ» з питань правомірності
проведених господарських відносин з
контрагентами-покупцями та
постачальниками, з метою встановлення
факту реальності проведених
взаємовідносин, повноти їх
відображення в податковому обліку з
урахуванням їх виду, обсягу, якості та
розрахунків при здійсненні
фінансово-господарської діяльності за
період з 01.12.2012 р. по 31.03.2013 р.», на думку
суду є також безпідставним та
необґрунтованим, оскільки чинним
податковим законодавством не
передбачено права податкового органу
обґрунтовувати свої висновки а акті
перевірки будь-якими іншими актами та
довідками, складеними за результатами
перевірок інших контрагентів, оскільки
висновки податкового органу мають
ґрунтуватися виключно на аналізі
бухгалтерських та податкових
документах підприємства, яке
перевіряється.

Не може суд погодитись також з доводи
податкового органу про фіктивність
господарських операцій між
зазначеними товариствами в зв'язку з
анулюванням у ТОВ «АДПМ» свідоцтва про
реєстрацію платника ПДВ та зазначає, що
господарські взаємовідносини між
вищевказаними підприємствами
відбулися у березні 2013 р. в той час, як
свідоцтво контрагента позивача про
реєстрацію платника ПДВ анульовано
лише у вересні 2013 р. Тобто, вказана
обставина жодним чином не може
вплинути на право ТОВ «Брілюкс» щодо
формування валових витрат та
податкового кредиту з ПДВ за березень
2013 р.

Представник ДПІ у м. Черкасах не зміг
спростувати зазначене твердження в
судовому засіданні.

В свою чергу, суд зазначає, що ч. 4 ст. 91
Цивільного кодексу України визначено,
що цивільна правоздатність юридичної
особи виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення в ЄДР
відомостей про її припинення. Тобто,
державна реєстрація юридичної особи є
юридично-значимою дією, з якою цивільне
та господарське законодавство пов'язує
виникнення цивільної правоздатності. У
відповідності до ст.8 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб підприємців»,
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні.

З огляду на вищевказане, суд наголошує,
що оскільки на час взаємовідносин
позивача з ТОВ «АДПМ», останній був
зареєстрований в ЄДР юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців, що
підтверджується копією виписки з ЄДР
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а також взятий на
податковий облік в органах державної
податкової служби, як платники податку
на додану вартість, не мав податкового
боргу, ставити під сумнів
правомочність здійснення
господарської діяльності своїм
контрагентів у позивача не було
підстав.

На думку суду, належними доказом, в
даному випадку, який би підтверджував
факт фіктивності господарських
взаємовідносин, які відбулися між ТОВ
«Брілюкс» та ТОВ «АДПМ» в період, що
перевірявся може бути вирок у
кримінальній справі відносно
посадових осіб контрагента позивача,
який набрав законної сили. Матеріали
акту перевірки не містять жодних
посилань на такий вирок, не зміг надати
жодного підтвердження його існуванні і
представник відповідача.

З урахуванням вищевказаного суд
дійшов висновку, що оскільки первинні
бухгалтерські документи по
взаємовідносинам позивача та його
контрагента відповідають вимогам
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», а також враховуючи
підтвердження в ході розгляду справи
реальності здійснення господарських
операцій між ТОВ «Брілюкс» та ТОВ
«АДПМ», суд дійшов висновку про
правомірність включення ТОВ «Брілюкс»
сум ПДВ в розмірі 53540,65грн. до складу
податкового кредиту за березень 2013 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Тобто, суд дійшов висновку, що суб'єкт
владних повноважень не довів, що під
час прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення від
22.07.2014 р. № 1він діяв в межах
повноважень та у спосіб, що
передбачений Конституцією та законами
України, в зв'язку з чим, вимоги ТОВ
«Брілюкс» є обґрунтованими та такими,
що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

На підставі викладеного, керуючись
статтями 159 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Скасувати податкове
повідомлення-рішення державної
податкової інспекції у м. Черкасах
Головного управління Міндоходів у
Черкаської області від 22.07.2014 р. №
1 про збільшення суми грошового
зобов'язання товариству з обмеженою
відповідальністю «Брілюкс» з податку
на додану вартість за основним
платежем 53541 грн. та штрафних
(фінансових) санкцій 26770 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь позивача суму сплаченого
судового збору у розмірі 1827 (одну
тисячу вісімсот двадцять сім) грн.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, яка підлягає поданню до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Черкаський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
складення постанови в повному обсязі. У
разі застосування судом частини 3
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови. Якщо суб'єкта владних
повноважень у випадках та порядку,
передбачених частиною 4 статті 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя
С.М. Гарань

постанова складена в повному обсязі
25.12.2014 р.