Справа № К/9991/42311/11-С
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" грудня 2014 р. м. Київ
К/9991/42311/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого, судді - Весельської
Т.Ф.,

Суддів - Бутенка В.І.,

Олексієнка М.М.,

з участю: секретаря -
Прокопчук Н.В.,

представника позивача
- Платоненко О.О.,

представника
відповідача - Лябах О.О.,

представника третьої
особи - Левади В.М.,

провівши у судовому засіданні
касаційний розгляд адміністративної
справи

за позовом Дніпропетровського
обласного центру зайнятості до
Марганецького воєнізованого
гірничорятувального загону Штабу
воєнізованих гірничорятувальних
частин Південного регіону державної
воєнізованої гірничорятувальної
(аварійно-рятувальної) служби
Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій (далі -
Марганецький ВГРЗ), третя особа:
Марганецький міський центр зайнятості
про стягнення заборгованості

та за зустрічним позовом Південного
регіонального (воєнізованого)
аварійно-рятувального загону,
правонаступником якого є Державна
спеціалізована (воєнізована)
аварійно-рятувальна служба
Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи до
Дніпропетровського обласного центру
зайнятості про визнання недійсним
розпорядження,

з участю Прокурора Дніпропетровської
області, який діє в інтересах держави в
особі Дніпропетровського центру
зайнятості,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Дніпропетровського
обласного центру зайнятості на
постанови Господарського суду
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2008 року та Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 1 грудня 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2004 року Дніпропетровський
обласний центр зайнятості пред'явив у
Господарському суді Дніпропетровської
області позов до Марганецького ВГРЗ,
третя особа: Марганецький міський
центр зайнятості, в якому просив
зобов'язати відповідача виконати його
розпорядження № 30 від 1 квітня 2004 року
та сплатити визначену цим
розпорядженням заборгованість.

Позовні вимоги мотивував тим, що
перевіркою правильності нарахування,
своєчасності і повноти перерахування
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, проведеною ним
27 лютого 2004 року, було виявлено
неповноту нарахування та сплати
відповідачем страхових внесків у
період з 1 січня 2001 року по 31 січня
2004 року, у зв'язку з чим йому
донараховано страхові внески у розмірі
136 016, 23 грн, пеню у розмірі 24 060, 9 грн та
штраф у розмірі 5 670 677, 81
грн, всього - 5 830 754, 94 грн, а
розпорядженням від 1 квітня 2004 року № 30
відповідача було зобов'язано сплатити
зазначену заборгованість у
десятиденний строк з дня його
отримання.

Посилаючись на невиконання
відповідачем цього розпорядження у
добровільному порядку, просив суд, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
стягнути з відповідача на його користь
заборгованість у розмірі 5 830
754, 94 грн.

Під час розгляду справи суд замінив
відповідача Марганецький ВГРЗ
правонаступником - Державною
спеціалізованою (воєнізованою)
аварійно-рятувальною службою
Міністерства України з питань
надзвичайних ситуацій та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи в особі
Південного регіонального
(воєнізованого) аварійно-рятувального
загону (далі - Державна спеціалізована
(воєнізована) аварійно-рятувальна
служба).

У листопаді 2004 року відповідач,
заперечуючи проти позову, пред'явив
зустрічний позов, в якому просив суд
визнати розпорядження позивача від 1
квітня 2004 року № 30 недійсним, мотивуючи
тим, що його основний (оперативний)
особовий склад належить до
військовослужбовців військ Цивільної
оборони України, тобто до
незастрахованих осіб, які не повинні
сплачувати страхові внески відповідно
до Закону № 1533-ІІІ.

У березні 2006 року у справу вступив
Прокурор Дніпропетровської області
для представництва інтересів держави в
особі Дніпропетровського обласного
центру зайнятості.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останньою постановою Господарського
суду Дніпропетровської області від 28
жовтня 2008 року зустрічний позов
Державної спеціалізованої
(воєнізованої) аварійно-рятувальної
служби задоволено частково. Визнано
недійсним розпорядження
Дніпропетровського обласного центру
зайнятості № 30 від 1 квітня 2004 року в
частині стягнення штрафу в розмірі
5 670 677, 81 грн. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.
Задоволено первісний позов у частині
вимог про стягнення з Державної
спеціалізованої (воєнізованої)
аварійно-рятувальної служби на користь
Дніпропетровського центру зайнятості
донарахованих страхових внесків у
розмірі 136 016, 23 грн та пені у розмірі 24
060, 9 грн. У задоволенні решти вимог
первісного позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 1 грудня 2010 року постанову суду
першої інстанції скасовано та ухвалено
нову постанову про часткове
задоволення первісного позову та
стягнення з Державної спеціалізованої
(воєнізованої) аварійно-рятувальної
служби на користь Дніпропетровського
обласного центру зайнятості страхових
внесків у розмірі 136 016, 23 грн та пені у
розмірі 24 060, 9 грн. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Зустрічний
позов залишено без розгляду.

У касаційній скарзі Дніпропетровський
центр зайнятості, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, ставить питання
про зміну прийнятих у справі рішень та
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які беруть участь у розгляді
справи, обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та рішення, що приймалися в процесі її
розгляду, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що Марганецьким
міським центром зайнятості була
здійснена перевірка правильності
нарахування своєчасності і повноти
перерахування страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
страхування на випадок безробіття у
Фонд загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття, яка проводилася у
Марганецькому ВГРЗ за період з 1 серпня
1997 року по 31 січня 2003 року, про що
складено акт № 7 від 27 лютого 2004 року.

На підставі цього акту перевірки
Дніпропетровський обласний центр
зайнятості прийняв розпорядження від 1
квітня 2004 року № 30, яким вимагав сплату
Марганецьким ВГРЗ у десятиденний строк
заборгованості у розмірі 5 830 754, 94 грн, з
якої: донараховані внески - 136 016, 23 грн,
пеня - 24 060, 9 грн, штраф - 5
670 677, 81 грн.

Правові, фінансові та організаційні
засади загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
випадок безробіття визначаються
Законом України від 2 березня 2000 року №
1533-ІІІ "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття", який набрав
чинності з 1 січня 2001 року (у редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин; далі - Закон № 1533-ІІІ).

Відповідно до визначень, наведених у
статті 1 Закону № 1533-ІІІ,
страхувальниками є роботодавці та
застраховані особи, які відповідно до
цього Закону сплачують страхові
внески; застрахованими особами -
наймані працівники, а у випадках,
передбачених цим Законом, також інші
особи (громадяни України, іноземці,
особи без громадянства, які постійно
проживають в Україні, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України), на
користь яких здійснюється страхування
на випадок безробіття.

Статтею 4 Закону № 1533-ІІІ встановлено,
що страхуванню на випадок безробіття
підлягають особи, які працюють на
умовах трудового договору (контракту),
включаючи тих, які проходять
альтернативну (невійськову) службу, а
також тих, які працюють неповний
робочий день або неповний робочий
тиждень, та на інших підставах,
передбачених законодавством про працю.

Згідно з частинами першою та другою
статті 6 Закону № 1533-ІІІ право на
матеріальне забезпечення на випадок
безробіття та соціальні послуги мають
застраховані особи.

Право на забезпечення та соціальні
послуги за цим Законом мають також
незастраховані особи -
військовослужбовці Збройних Сил
України, Державної прикордонної служби
України, внутрішніх військ, військ
цивільної оборони, інших військових
формувань, утворених відповідно до
законів України, Служби безпеки
України, органів внутрішніх справ
України, звільнені з військової служби
у зв'язку із скороченням чисельності
або штату без права на пенсію (далі -
військовослужбовці), та особи, які
вперше шукають роботу, інші
незастраховані особи у разі їх
реєстрації в установленому порядку як
безробітних.

Отже, з метою правильного вирішення
спору, з'ясуванню підлягали фактичні
обставини справи щодо належності
основного (оперативного) особового
складу відповідача до
військовослужбовців військ цивільної
оборони.

Постанови судів попередніх інстанцій
про часткове задоволення позову
мотивовані тим, що основний
(оперативний) особовий склад
Марганецького ВГРЗ до
військовослужбовців не належить, а
тому він зобов'язаний сплачувати
страхові внески. Оскільки ж ним цього
не зроблено, то вимога
Дніпропетровського обласного центру
зайнятості сплатити донараховані під
час його перевірки страхові внески та
пеню за несвоєчасну їх сплату є
обґрунтованою.

Що ж стосується позовних вимог в
частині стягнення штрафних санкцій, то
суд першої інстанції дійшов висновку
про їх безпідставність з огляду на
пропущення позивачем строку їх
застосування, встановленого статтею 250
ГПК України, а тому відмовив в їх
задоволенні.

Апеляційний суд погодився з
обґрунтованістю позовних вимог в цій
частині, однак, з інших підстав - вважав,
що у разі стягнення з відповідача
штрафних (фінансових) санкцій у розмірі
5 670 677, 81 грн за несплату страхових
внесків у сумі 136 016, 23 грн буде порушено
встановлений пунктом 8 частини третьої
статті 2 КАС України принцип
пропорційності.

Втім, зазначені висновки є
передчасними, оскільки суди їх дійшли
без належної юридичної оцінки
фактичних обставин справи.

Організаційні, правові та економічні
засади створення і діяльності
аварійно-рятувальних служб, обов'язки,
права, гарантії соціального захисту та
відповідальність рятувальників, а
також питання міжнародного
співробітництва у сфері ліквідації
надзвичайних ситуацій визначені
Законом України від 14 грудня 1999 року №
1281-XIV "Про аварійно-рятувальні служби"
(який був чинним на момент виникнення
спірних правовідносин та розгляду
справи судами; далі - Закон № 1281-XIV).

Стаття 1 Закону № 1281-XIV визначає
спеціальну (воєнізовану)
аварійно-рятувальну службу як
професійна аварійно-рятувальна служба,
заснована на принципах
єдиноначальності, централізації
управління, статутної дисципліни,
особистої відповідальності, а
рятувальника - як особу, яка має
відповідну спеціальну підготовку,
атестована на здатність до проведення
аварійно-рятувальних робіт і
безпосередньо бере у них участь, має
спеціальну фізичну та психологічну
підготовку та відповідає за її
підтримання.

Статтею 2 Закону № 1281-XIV встановлено, що
відносини у сфері рятувальної справи
регулюються, зокрема, цим Законом та
Законом України "Про Цивільну оборону".

Перелік осіб, які належать до
військовослужбовців наведений у
статті 3 Закону України від 20 грудня 1991
року № 2011-XII "Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей". Такими є: особи офіцерського
складу, прапорщики, мічмани,
військовослужбовці строкової і
надстрокової служби та військової
служби за контрактом Збройних Сил
України, Державної прикордонної служби
України, Служби національної безпеки
України, військ цивільної оборони, а
також інших військових формувань, що
створюються Верховною Радою України,
стратегічних сил стримування, які
дислокуються на території України,
військовослужбовці-жінки, курсанти
військових навчальних закладів.

Згідно зі статтею 9 Закону № 1281-XIV,
силами цивільної оборони є її війська,
спеціалізовані та невоєнізовані
формування.

Законом України від 22 грудня 1998 року №
328-XIV "Про загальну структуру і
чисельність військ Цивільної оборони"
(далі - Закон № 328-XIV; який
був чинним на момент виникнення
спірних правовідносин) затверджено
таку загальну структуру військ
Цивільної оборони: Головне управління
сил Цивільної оборони; сили
оперативного реагування - окремі
бригади, полки, батальйони,
аварійно-рятувальні загони, вузли
зв'язку; сили забезпечення, а також
затверджено загальну чисельність
військ Цивільної оборони - 10 218 осіб, у
тому числі 9550 військовослужбовців.

Згідно зі статтею 12 Закону України від
24 березня 1999 року № 556-XIV "Про
війська Цивільної оборони України"
(який був чинним на момент виникнення
спірних правовідносин) війська
Цивільної оборони України
комплектуються в порядку призову
громадян на військову службу на основі
загального військового обов'язку, а
також на добровільній основі за
контрактом.

Перелік посад, які підлягають
заміщенню військовослужбовцями за
контрактом, затверджується керівником
центрального органу виконавчої влади з
питань надзвичайних ситуацій та у
справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи.

Втім, суди попередніх інстанцій так і
не перевірили, чи належав особовий
склад Марганецького ВГРЗ у період, за
який здійснювалася перевірка, до
військовослужбовців, чисельність яких
визначена Законом № 328-XIV, та не
витребували необхідні докази на
підтвердження цих обставин, саме які
мають вирішальне значення для даного
спору і на необхідність з'ясування яких
указував Вищий господарський суд
України у своїй постанові ще 24 травня
2005 року, коли скасовував рішення судів
попередніх інстанцій та направляв
справу на новий розгляд (а. с. 167 - 174).

Окрім цього, скасовуючи постанову суду
першої інстанції та, залишаючи
зустрічний позов без розгляду,
апеляційний суд дійшов висновку, що суд
порушив "порядок здійснення
адміністративного судочинства",
оскільки одночасно розглянув і
зустрічний позов, у той час, як Кодекс
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України) не передбачає
розгляд у одному провадженні
первісного та зустрічного позовів.

Проте такий висновок апеляційного суду
не можна визнати обґрунтованим,
оскільки, як основний позов про
стягнення заборгованості, так і
зустрічний, про визнання рішення
суб'єкта владних повноважень
протиправним, були пред'явлені
сторонами ще в 2004 році у порядку
господарського судочинства, яке таку
можливість їм надавало. Залишивши ж
позовні вимоги Державної
спеціалізованої (воєнізованої)
аварійно-рятувальної служби без
розгляду, апеляційний суд таким чином
позбавив її права на розгляд її позову
у суді.

Варто також відмітити, що підстави для
залишення позовної заяви без розгляду,
застосованої апеляційним судом, Кодекс
адміністративного судочинства України
не містить.

Отже, оскаржені судові рішення не
відповідають вимогам статті 159 КАС
України щодо їх законності та
обґрунтованості.

Наведені порушення вимог
законодавства, що допущені судами
попередніх інстанцій, відповідно до
частини першої статті 227 КАС України, є
підставою для скасування ухвалених
рішень та направлення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції,
оскільки суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні.

Керуючись статтями 221, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дніпропетровського
обласного центру зайнятості
задовольнити частково.

Постанови Господарського суду
Дніпропетровської області від 28 жовтня
2008 року та Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 1 грудня 2010 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді
Т.Ф. Весельська

В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко