Справа № 2а/2570/1903/11
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/10087/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Мосійчук І.М.

за участю представників згідно журналу
судового засіданні від 20.11.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Прилуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Чернігівської
області на постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від
05.05.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18.01.2012

у справі № 2а/2570/1903/11

за позовом Приватного
підприємства „Укрнафтотрейд"

до Прилуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Чернігівської області

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство
„Укрнафтотрейд" звернулось до
Чернігівського окружного
адміністративного суду з позовом до
Прилуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Чернігівської
області (правонаступник - Прилуцька
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області) про визнання
неправомірними дій стосовно висновків
в розділі 4 Акту перевірки від 23.03.2011
№377/23/32863710 та нечинними податкові
повідомлення - рішення № /206 від
06.04.2011; та № /205 від 06.04.2011.

Постановою Чернігівського
окружного адміністративного суду від
05.05.2011 позовні вимоги задоволено
частково, визнано нечинними податкові
повідомлення-рішення від 06.04.2011 №
/205, № /206, у решті позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.01.2012
постанову Черкаського окружного
адміністративного суду від 05.05.2011
залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
який просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції, прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судом першої та апеляційної інстанції
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідачем проведено
документальну невиїзну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.10.2008 по 30.09.2010 та складено акт №
377/23/32863710 від 23.03.2011.

За результатами перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення - рішення: № /206 від
06.04.2011, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання по податку на
прибуток у сумі 3239057, 33 грн.; № /205
від 06.04.2011, яким позивачу визначено
податкове зобов'язання по податку на
додану вартість у сумі 2591245, 79 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем п. 3.1 ст. 3, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп.
5.3.9 п. 5.3 ст. 5, п. 10.1 ст. 10 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств", занижено податок на
прибуток у сумі 2159371, 55 грн., пп. 7.2.6 п. 7.2,
пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
„Про податок на додану вартість", в
результаті чого завищено податок на
додану вартість на суму 1727497, 19 грн.

По взаємовідносинах позивача з ТОВ
„Лебедьбуд", ПП „Нафтогазбуд-Центр",
ТОВ „Онікс-Союз", ТОВ „Прайм Бізнес
Україна", ТОВ „Компанія „Хеммс", ТОВ
„Аверс Інвестгруп", ТОВ „Тібурон", ТОВ
„Сафо Дор" з податку на прибуток
підприємств за період з 01.10.2009 по 30.09.2010
встановлено завищення валових витрат
на загальну суму 8637486, 18 грн.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств", валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - це сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

В силу вимог підпункту 5.2.1 пункту 5.2
цієї ж статті Закону до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту
5.3 статті 5 Закону передбачено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України „Про податок на
додану вартість", податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог підпункту 7.4.5 пункту 7.4
цієї ж статті Закону не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень
вбачається, що витрати платника, які
зменшують базу оподаткування податку
на прибуток та податку на додану
вартість, мають бути реально
понесеними, документально
підтвердженими, а документи на
обґрунтування таких витрат повинні
містити повну та достовірну інформацію
про учасників та умови господарських
операцій.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платника, яка презюмує
економічну виправданість дій платника,
що мають своїм наслідком отримання
податкової вигоди, та достовірність
відомостей у бухгалтерській та
податковій звітності платника.

Недобросовісність платника має бути
встановлена безумовними та однозначно
розтлумаченими доказами, однак, як
вірно зазначили суди, такі докази на
порушення вимог частин першої, другої
статті 71 Кодексу адміністративного
судочинства України податковим
органом не представлено, реальність
виконання господарських операцій, на
підставі яких позивачем сформовано
валові витрати, не спростовано.

Заперечуючи проти права позивача на
податковий кредит та валові витрати в
оспорюваних сумах, ДПІ посилалася
виключно на порушення, допущені
контрагентом як третьою особою.

ДПІ не наведено доводів та не подано
доказів, які безспірно б
підтверджували недобросовісність саме
позивача як платника податків,
свідчили про його обізнаність щодо
протиправного характеру діяльності
його контрагентів, про узгодженість
дій позивача з його контрагентами,
спрямованих на штучне створення умов
для отримання позивачем податкової
вигоди тощо.

Під час розгляду цієї справи суди
встановили, що реальність виконання
операцій з поставки позивачеві товарів
в рамках господарських правовідносин,
що підтверджується належними
первинними документами.

Податковим органом не доведено факт
недостовірності відомостей у поданих
позивачем первинних документах,
оформлених під час здійснення спірних
господарських операцій.

На час виконання спірних операцій
спірний постачальники були в
установленому порядку зареєстрований
платниками податку на додану вартість
та мали статус юридичної особи.

Факт підтвердження виконання умов
договорів купівлі - продажу
підтверджується податковими
накладними рахунками-фактурами,
накладними (видатковими накладними),
платіжними дорученнями виписками із
банку.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Прилуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Чернігівської
області на постанову Чернігівського
окружного адміністративного суду від
05.05.2011 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18.01.2012 у справі № 2а/2570/1903/11
залишити без задоволення, а судові
рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Прилуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Чернігівської області залишити без
задоволення.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 05.05.2011 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18.01.2012 у
справі № 2а/2570/1903/11 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко