Справа № 826/15885/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді - Добрівської Н.А.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1до Прокуратури
Шевченківського району міста Києва,
Прокуратури міста Києвапровизнання
протиправною бездіяльності,
зобов'язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до суду з позовом до
Прокуратури Шевченківського району
міста Києва (далі по тексту -
відповідач-1) та Прокуратури міста
Києва (далі по тексту - відповідач-2), в
- визнати протиправною бездіяльність
- зобов'язати відповідача-2 розглянути
скаргу позивача на дії відповідача-1.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1
зазначає, що 07 липня 2014 року він
звернувся до Прокуратури
Шевченківського району м. Києва із
заявами. За результатами розгляду
однієї з заяв станом на дату звернення
до суду позивачем відповіді не
отримано, а за результатами розгляду
іншої - 14 серпня 2014 року, з порушенням
місячного строку позивачем отримано
відповідь №73-368-14, в якій зазначено, що
підстави для прокурорського
реагування відсутні. Не погоджуючись з
позицією Прокуратури Шевченківського
району м. Києва, ОСОБА_1 звернувся до
Прокуратури м. Києві зі скаргою, за
наслідками розгляду якої отримав
про направлення скарги до Прокуратури
Шевченківського району м. Києва для
розгляду. Посилаючись на ненадання
відповіді за результатами розгляду
своєї скарги, а також на порушення
вимог Закону України «Про звернення
громадян» в частині направлення скарги
для розгляду тому органу, дії якого
оскаржуються, ОСОБА_1 звернувся з
відповідним позовом до суду.
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 20 жовтня 2014 року
відкрито скорочене провадження у
справі та надано строк відповідачу для
надання заперечень, а від позивача
витребувані додаткові матеріали по
справі.
05 листопада 2014 року через загальний
відділ документального обігу до суду
від відповідача 1 надійшли заперечення
проти позову, а 06 листопада 2014 року - від
відповідача 2, за результатами розгляду
яких суд прийшов до висновку про
неможливість ухвалення законного і
обґрунтованого судового рішення без
проведення судового засідання та
виклику осіб, які беруть участь у
справі та своєю ухвалою від 11 листопада
2014 року призначив справу до розгляду в
судовому засіданні за загальними
правилами Кодексу адміністративного
судочинства України.
У судових засіданнях представники
відповідачів проти задоволення позову
заперечували з огляду на його
Позивач у судові засідання не з'явився,
про день, час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, надіслав
суду заяву про розгляд справи за його
відсутності, в якій зазначив, що позов
підтримує та просить його
З огляду на неявку в судове засідання
позивача, який згідно вимог Кодексу
адміністративного судочинства України
є таким, що належним чином повідомлений
про розгляд справи, а також беручи до
уваги відсутність потреби заслухати
свідка чи експерта, суд на підставі
частини 6 статті 71, частини 4 та 6 статті
128 Кодексу адміністративного
судочинства України розглядає справу у
порядку письмового провадження на
основі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення представників
відповідачів, дослідивши матеріали
справи, з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтується позов, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
і вирішення справи по суті, суд
Як вбачається із матеріалів справи, до
адміністративного позову ОСОБА_1 додав
копії заяв до Прокуратури
Шевченківського району м. Києва
датовані 08 липня 2014 року, в яких
зазначалось про порушення ПАТ «VAB»
банк» Закону України «Про звернення
громадян» у зв'язку з ненаданням
відповідей за результатами розгляду
заяв ОСОБА_1 від 19 та 20 травня 2014 року.
Відповідно до копій рекомендованих
повідомлень про вручення поштових
відправлень зазначені заяви були
направлені на адресу Прокуратури
Шевченківського району м. Києва 07 липня
2014 року та отриманні останньою того ж
У той же час, Прокуратурою
Шевченківського району м. Києва надано
копії заяв ОСОБА_1, які надійшли до
прокуратури 07 липня 2014 року та були
зареєстровані за вх. № 3232 та №3230, перша
з яких стосувалась не розгляду ПАТ «VAB»
банк» звернення ОСОБА_1 від 01 квітня 2014
року, а друга - звернення від 19 травня 2014
З огляду на ненадання позивачем
доказів направлення відповідачу-1 саме
заяв, копії яких додані до
адміністративного позову, зокрема,
опис вкладення у конверт, а також
зважаючи на надання Прокуратурою
Шевченківського району м. Києва копій
заяв з вхідними штемпелями канцелярії,
що були зареєстровані саме 07 липня 2014
року, суд приходить до висновку, що
заява ОСОБА_1 датована 08 липня 2014 року
щодо не отримання відповіді від ПАТ
«VAB» банк» на заяву від 20 травня 2014 року
до Прокуратури Шевченківського району
м. Києва не надходила, а тому підстави
для задоволення позову в частині
визнання протиправною бездіяльності
щодо її розгляду відсутні.
Відповідно до приписів частини 2 статті
11 Кодексу адміністративного
судочинства України суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог.
Як вбачається зі змісту
адміністративного позову, а також
враховуючи встановлений судом
отримання Прокуратурою
Шевченківського району м. Києва лише
заяви позивача від 08 липня 2014 року щодо
неналежного розгляду ПАТ «VAB» банк»
заяви ОСОБА_1 від 19 травня 2014 року, та
відсутність у адміністративному
позові вимог щодо визнання
протиправною бездіяльності
відповідача-1 щодо розгляду заяви
ОСОБА_1 від 08 липня 2014 року про
зобов'язання ПАТ «VAB» банк» надати
відповідь на заяву від 01 квітня 2014 року,
суд приходить до висновку, що предметом
судового дослідження є лише заява
ОСОБА_1 датована 08 липня 2014 року,
отримана Прокуратурою Шевченківського
району м. Києві 07 липня 2014 року та
зареєстрована за вх. №3230.
За результатами розгляду зазначеної
заяви листом від 07 серпня 2014 року
№73-368-14 позивача повідомлено, що
відповідь за результатами розгляду
звернення ОСОБА_1 від 17 травня 2014 року
надано банком 22 липня 2014 року за вих.
№15-9404, копію якої додано до листа. Також
у листі Прокуратури Шевченківського
району м. Києва зазначено про порушення
банком термінів розгляду звернення
позивача, проте, у зв'язку з фактичним
наданням відповіді, заходи
прокурорського реагування не
вживались, а голові правління ПАТ «VAB»
банк» направлено листа про недопущення
подібних випадків у майбутньому. Крім
того, ОСОБА_1 роз'яснено процедуру
оскарження прийнятого прокурором
рішення.

Скориставшись своїм правом на
оскарження, 16 серпня 2014 року ОСОБА_1
звернувся до Прокуратури м. Києва зі
скаргою, в якій зазначив, що 12 серпня 2014
року ним отримана відповідь
Прокуратури Шевченківського району м.
Києва №73-368-14, в якій зазначено про не
порушення ПАТ «VAB» банк» Закону України
«Про звернення громадян» так як
відповідь надана позивачу 06 травня 2014
року. Посилаючись на неотримання
відповіді від банка, яка додана до
листа Прокуратури Шевченківського
району м. Києва, а також на відсутність
доказів направлення такої відповіді,
зауважуючи на фактичне датування листа
06 травня 2014 року, тобто з порушенням
Закону України «Про звернення
громадян» щодо строків надання
відповіді, ОСОБА_1 зазначив про
безпідставне, на його думку, не
притягнення Прокуратурою
Шевченківського району м. Києва
порушників закону до відповідальності.
Крім того, у скарзі позивачем було
зазначено про неотримання від
відповідача-1 відповідей за
результатами розгляду його звернень,
які були отримані: два - 07 липня 2014 року
та одне - 04 серпня 2014 року.

Аналізуючи зміст скарги позивача від 16
серпня 2014 року, яка була отримана
Прокуратурою міста Києва 18 серпня 2014
року, суд приходить до висновку, що в
ній містились вимоги щодо прийняття до
Прокуратури Шевченківського району м.
Києва заходів прокурорського
реагування за неправомірні дії по:

1) розгляду звернення ОСОБА_1 щодо
неотримання відповіді від ПАТ «VAB»
банк» від 06 травня 2014 року;

2) не розгляду звернень ОСОБА_1,
отриманих Прокуратурою
Шевченківського району м. Києва (двох -
07 липня 2014 року та одного - 04 серпня 2014
року).

Даючи правову оцінку встановленим у
справі обставинам з урахуванням
наявних в матеріалах справи доказів,
суд зважає на наступне.

В силу частини 2 статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 40 Основного Закону
встановлено, що усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових осіб цих
органів, що зобов'язані розглянути
звернення і дати обґрунтовану
відповідь у встановлений законом
строк.

Основним нормативно-правовим актом, що
регулює питання практичної реалізації
громадянами України наданого їм
Конституцією України права вносити в
органи державної влади, об'єднання
громадян відповідно до їх статуту
пропозиції про поліпшення їх
діяльності, викривати недоліки в
роботі, оскаржувати дії посадових осіб,
державних і громадських органів. Закон
забезпечує громадянам України
можливості для участі в управлінні
державними і громадськими справами,
для впливу на поліпшення роботи
органів державної влади і місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, для відстоювання своїх
прав і законних інтересів та
відновлення їх у разі порушення є
Закону України «Про звернення
громадян» від 02.10.1996р. №393/96-ВР у
редакції на час виникнення спірних
правовідносин (далі по тексту - Закон
України від 02.10.1996р. №393/96-ВР).

Відповідно до статті 1 названого Закону
громадяни України мають право
звернутися до органів державної влади,
місцевого самоврядування, об'єднань
громадян, підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, засобів масової інформації,
посадових осіб відповідно до їх
функціональних обов'язків із
зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Згідно з частиною 3 та 4 статті 3 Закону
України від 02.10.1996р. №393/96-ВР заява
(клопотання) - це звернення громадян із
проханням про сприяння реалізації
закріплених Конституцією та чинним
законодавством їх прав та інтересів
або повідомлення про порушення чинного
законодавства чи недоліки в діяльності
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, народних
депутатів України, депутатів місцевих
рад, посадових осіб, а також
висловлення думки щодо поліпшення їх
діяльності, а скарга - є зверненням з
вимогою про поновлення прав і захист
законних інтересів громадян, порушених
діями (бездіяльністю), рішеннями
державних органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, об'єднань громадян,
посадових осіб.

До рішень, дій (бездіяльності), які
можуть бути оскаржені, належать такі у
сфері управлінської діяльності,
внаслідок яких:

- порушено права і законні інтереси чи
свободи громадянина (групи громадян);

- створено перешкоди для здійснення
громадянином його прав і законних
інтересів чи свобод;

- незаконно покладено на громадянина
які-небудь обов'язки або його незаконно
притягнуто до відповідальності.

Відповідно до приписів статті 5 Закону
України від 02.10.1996р. №393/96-ВР звернення
може бути усним (викладеним
громадянином і записаним посадовою
особою на особистому прийомі) чи
письмовим, надісланим поштою або
переданим громадянином до
відповідного органу, установи особисто
чи через уповноважену ним особу, якщо
ці повноваження оформлені відповідно
до чинного законодавства.

Забороняється відмова в прийнятті та
розгляді звернення з посиланням на
політичні погляди, партійну
належність, стать, вік, віросповідання,
національність громадянина, незнання
мови звернення.

У той же час, частина 3 статті 7 Закону
України від 02.10.1996р. №393/96-ВР передбачає,
якщо питання, порушені в одержаному
органом державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Відповідно до статті 18 названого
Закону громадянин, який звернувся із
заявою чи скаргою до органів державної
влади, місцевого самоврядування,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, об'єднань
громадян, засобів масової інформації,
посадових осіб, має право: особисто
викласти аргументи особі, що
перевіряла заяву чи скаргу, та брати
участь у перевірці поданої скарги чи
заяви; знайомитися з матеріалами
перевірки; подавати додаткові
матеріали або наполягати на їх запиті
органом, який розглядає заяву чи
скаргу; бути присутнім при розгляді
заяви чи скарги; користуватися
послугами адвоката або представника
трудового колективу, організації, яка
здійснює правозахисну функцію,
оформивши це уповноваження у
встановленому законом порядку;
одержати письмову відповідь про
результати розгляду заяви чи скарги;
висловлювати усно або письмово вимогу
щодо дотримання таємниці розгляду
заяви чи скарги; вимагати
відшкодування збитків, якщо вони стали
результатом порушень встановленого
порядку розгляду звернень.

Згідно зі статтею 19 Закону України від
02.10.1996р. №393/96-ВР органи державної влади
і місцевого самоврядування,
підприємства, установи, організації
незалежно від форм власності,
об'єднання громадян, засоби масової
інформації, їх керівники та інші
посадові особи в межах своїх
повноважень зобов'язані: об'єктивно,
всебічно і вчасно перевіряти заяви чи
скарги; у разі прийняття рішення про
обмеження доступу громадянина до
відповідної інформації при розгляді
заяви чи скарги скласти про це
мотивовану постанову; на прохання
громадянина запрошувати його на
засідання відповідного органу, що
розглядає його заяву чи скаргу;
відміняти або змінювати оскаржувані
рішення у випадках, передбачених
законодавством України, якщо вони не
відповідають закону або іншим
нормативним актам, невідкладно вживати
заходів до припинення неправомірних
дій, виявляти, усувати причини та умови,
які сприяли порушенням; забезпечувати
поновлення порушених прав, реальне
виконання прийнятих у зв'язку з заявою
чи скаргою рішень; письмово
повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення; вживати
заходів щодо відшкодування у
встановленому законом порядку
матеріальних збитків, якщо їх було
завдано громадянину в результаті
ущемлення його прав чи законних
інтересів, вирішувати питання про
відповідальність осіб, з вини яких було
допущено порушення, а також на прохання
громадянина не пізніш як у місячний
термін довести прийняте рішення до
відома органу місцевого
самоврядування, трудового колективу чи
об'єднання громадян за місцем
проживання громадянина; у разі
визнання заяви чи скарги
необґрунтованою роз'яснити порядок
оскарження прийнятого за нею рішення;
не допускати безпідставної передачі
розгляду заяв чи скарг іншим органам;
особисто організовувати та перевіряти
стан розгляду заяв чи скарг громадян,
вживати заходів до усунення причин, що
їх породжують, систематично
аналізувати та інформувати населення
про хід цієї роботи.

Статтею 20 Закону України від 02.10.1996р.
№393/96-ВР передбачено, що звернення
розглядаються і вирішуються у термін
не більше одного місяця від дня їх
надходження, а ті, які не потребують
додаткового вивчення, - невідкладно,
але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня
їх отримання.

Якщо в місячний термін вирішити
порушені у зверненні питання
неможливо, керівник відповідного
органу, підприємства, установи,
організації або його заступник
встановлюють необхідний термін для
його розгляду, про що повідомляється
особі, яка подала звернення. При цьому
загальний термін вирішення питань,
порушених у зверненні, не може
перевищувати сорока п'яти днів.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, на підтвердження
дотримання наведених вище приписів
Закону України від 02.10.1996р. №-393/96-ВР,
відповідачем-1 під час розгляду
звернення позивача від 08 липня 2014 року,
яке надійшло до Прокуратури
Шевченківського району м. Києва 07 липня
2014 року та було зареєстровано за вх.
№3230, керуючись положеннями статті 8 та
20 Закону України «Про прокуратуру» 08
липня 2014 року було направлено лист
№66-302-11вих14 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» щодо
надання вичерпної інформації, зокрема,
про надходження звернення від 19 травня
2014 року та його розгляд, а саме надання
належним чином завірених копій
документів з відміткою про отримання
звернення, якщо його розглянуто - копію
відповіді на нього та копії документів
з відміткою про направлення відповіді.

У відповідь за зазначений лист ПАТ
«ВіЕйБі Банк» надав до Прокурори
Шевченківського району м. Києва копію
свого листа від 22 липня 2014 року №15-9904,
складеного за результатами розгляду
листа ОСОБА_1 від 17 травня 2014 року, а
також копію реєстру №675 від 24 липня 2014
року відправлення рекомендованої
кореспонденції - на підтвердження
направлення позивачу відповіді банку
від 22 липня 2014 року.

За результатами вивчення зазначених
документів відповідачем-1 позивачу
направлено лист від 07 серпня 2014 року, в
якому зазначено про відсутність
підстав для вжиття заходів
прокурорського реагування у зв'язку з
наданням банком відповіді на
звернення. Одночасно повідомлено про
направлення голові правління ПАТ «VAB
Банк» листа про недопущення подібних
випадків в майбутньому.

На підтвердження викладеного
відповідачем-1 до матеріалів справи
додано копію зазначеного листа від 07
серпня 2014 року №73-368-14, направленого
голові правління ПАТ «VAB Банк».

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про дотримання відповідачем-1
вимог Закону України від 02.10.1996р.
№393/96-ВР щодо розгляду звернення
позивача датованого 08 липня 2014 року,
яке надійшло до Прокуратури
Шевченківського району м. Києва 07 липня
2014 року та було зареєстровано за вх.
№3230, а також направлення йому
відповіді за результатами такого
розгляду.

Перевіряючи посилання позивача про
допущення відповідачем-1 бездіяльності
в частині не вжиття заходів
прокурорського реагування за
результатами розгляду зазначеного
вище звернення, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Статтею 121 Конституції України
закріплено, що прокуратура України
становить єдину систему, на яку
покладаються:

1) підтримання державного
обвинувачення в суді;

2) представництво інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом;

3) нагляд за додержанням законів
органами, які проводять
оперативно-розшукову діяльність,
дізнання, досудове слідство;

4) нагляд за додержанням законів при
виконанні судових рішень у
кримінальних справах, а також при
застосуванні інших заходів
примусового характеру, пов'язаних з
обмеженням особистої свободи громадян;

5) нагляд за додержанням прав і свобод
людини і громадянина, додержанням
законів з цих питань органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування, їх посадовими і
службовими особами.

Статтею 123 Основного Закону
встановлено, що організація і порядок
діяльності органів прокуратури
України визначаються законом, яким на
час виникнення спірних правовідносин є
Закон України «Про прокуратуру» від
05.11.1991р. №1789-ХІІ (далі по тексту - Закон
України від 05.11.1991р. №1789-ХІІ).

Відповідно до положень статті 20
названого Закону при виявленні
порушень закону прокурор у межах своєї
компетенції має право:

1) вносити подання;

2) у встановленому законом порядку
ініціювати притягнення особи до
дисциплінарної, адміністративної
відповідальності, складати протокол
про адміністративне правопорушення та
починати досудове розслідування;

3) звертатися до суду в передбачених
законом випадках.

Згідно з визначенням, наведеним у
статті 23 Закону України від 05.11.1991р.
№1789-ХІІ, подання - це акт реагування
прокурора на виявлені порушення закону
з вимогою (вимогами) щодо:

1) усунення порушень закону, причин та
умов, що їм сприяли;

2) притягнення осіб до передбаченої
законом відповідальності;

3) відшкодування шкоди;

4) скасування нормативно-правового
акта, окремих його частин або
приведення його у відповідність із
законом;

5) припинення незаконних дій чи
бездіяльності посадових і службових
осіб.

Подання може бути внесено
Прем'єр-міністру України, Кабінету
Міністрів України, Верховній Раді
Автономної Республіки Крим, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
міністерствам та іншим центральним і
місцевим органам виконавчої влади,
органам місцевого самоврядування,
військовим частинам, громадським
об'єднанням, органам державного
нагляду (контролю), посадовим і
службовим особам цих органів,
підприємствам, установам та
організаціям незалежно від форм
власності, підпорядкованості чи
приналежності, фізичним особам -
підприємцям.

Відповідний прокурор має бути
повідомлений про результати розгляду
подання та вжиті заходи у визначений
ним строк, що обчислюється з дня
отримання подання та не може бути
меншим 10 днів.

У разі відхилення подання в цілому чи
частково або неповідомлення прокурора
про результати розгляду подання, а
також якщо подання не вносилося,
прокурор може звернутися до суду щодо:

1) визнання незаконним
нормативно-правового акта
відповідного органу повністю чи в
окремій його частині;

2) визнання протиправним рішення чи
окремих його положень і щодо
скасування або визнання нечинним
рішення чи окремих його положень;

3) визнання протиправними дій чи
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії або утриматися від вчинення
певних дій.

Аналіз наведених правових норм дає
підстави для висновку, що рішення про
внесення подання, як акту реагування
прокурора на виявлені порушення закону
з певною вимогою, віднесено до
повноважень прокурора, які в розумінні
Рекомендації № R (80) 2 Комітету
Міністрів державам-членам стосовно
реалізації адміністративними органами
влади дискреційних повноважень від 11
березня 1980 року (надалі - також
«Рекомендація R (80)2») є дискреційними
повноваженнями.

Відповідно до названих Рекомендацій
суд, перевіряючи рішення, дію чи
бездіяльність суб'єкта владних
повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання вимог права,
інакше було б порушено принцип
розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного
судочинства завжди є контроль
легальності. Перевірка доцільності
переступає компетенцію
адміністративного суду і виходить за
межі завдання адміністративного
судочинства.

Іншими словами, під дискреційним
повноваженням розуміють таке
повноваження, яке надає певний ступінь
свободи адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
які визначені законом,
адміністративний орган має можливість
самостійно (на власний розсуд) вибрати
один з кількох варіантів рішення.

Таким чином, при прийнятті рішення про
наявність підстав для внесення подання
за результатами розгляду звернення
позивача відповідач-1 діє відповідно до
покладених на нього функцій і завдань,
у межах власної дискреції, що
визначається завданнями та функціями,
покладеними на даний орган.

За таких обставин суд, дотримуючись
принципів законності, поділу влади, а
також компетенції, визначеної
Конституцією та законами України, не
має права перебирати на себе
повноваження прокурора щодо вирішення
питання про внесення подання з
ініціативою притягнути осіб, винних у
порушені закону, до певного виду
відповідальності.

З огляду на викладене, підстави для
задоволення позову в частині визнання
протиправною бездіяльності
Прокуратури Шевченківського району м.
Києва відсутні.

Розглядаючи вимогу ОСОБА_1 про визнання
протиправною бездіяльності
Прокуратури м. Києва, суд виходить з
наступного.

Відповідно до статті 12 Закону України
від 05.11.1991р. №1789-ХІІ прокурор розглядає
заяви і скарги про порушення прав
громадян та юридичних осіб, крім скарг,
розгляд яких віднесено до компетенції
суду.

Прийняте прокурором рішення може бути
оскаржено вищестоящому прокурору або
до суду.

На реалізацію наведених положень
Закону наказом Генерального прокурора
України від 21.06.2011р. №9-гн затверджено
Інструкцію про порядок розгляду і
вирішення звернень та особистого
прийому в органах прокуратури України
(далі по тексту - Інструкція №9-гн).

Відповідно до пункту 1.2 названої
Інструкції нею встановлюється порядок
розгляду і вирішення звернень
громадян, службових та інших осіб,
запитів і звернень народних депутатів
України, депутатів місцевих рад, а
також прийому громадян, службових та
інших осіб у Генеральній прокуратурі
України, прокуратурах Автономної
Республіки Крим, областей, міст Києва і
Севастополя, спеціалізованих
прокуратурах (на правах обласних),
міських, районних, міжрайонних і
прирівняних до них прокуратурах.

Згідно з визначеннями, наведеними у
пункту 1.4 Інструкції №9-гн, зверненням є
викладена в письмовій або усній формі
пропозиція, заява (клопотання), скарга
громадянина, народного депутата
України, депутата місцевої ради,
службової чи іншої особи; пропозицією
(зауваженням) - звернення, спрямоване на
поліпшення діяльності органів
прокуратури або інших правоохоронних,
державних органів або про сприяння
реалізації прав та інтересів осіб;
заявою - звернення громадян та
юридичних осіб з проханням про
сприяння реалізації закріплених
Конституцією та чинним законодавством
їх прав та інтересів або повідомлення
про порушення чинного законодавства в
діяльності підприємств, установ,
організацій незалежно від форм
власності, органів місцевого
самоврядування, службових осіб;
клопотанням - письмове звернення з
проханням про визнання за особою
відповідного статусу, прав чи свобод,
встановлених чинним законодавством;
скаргою - звернення з вимогою про
поновлення прав і захист законних
інтересів громадян, інших осіб,
порушених діями (бездіяльністю),
рішеннями державних органів, органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, об'єднань
громадян, службових осіб; повторне
звернення - звернення, що надійшло від
тієї самої особи з того самого питання,
в якому:

- оскаржується рішення, прийняте за
попереднім зверненням, що надійшло в
прокуратуру;

- повідомляється про неотримання
відповіді, невчасний розгляд
попереднього звернення, якщо з часу
його надходження минув установлений
законодавством строк розгляду;

- вказується на інші недоліки, допущені
при розгляді та вирішенні попереднього
звернення. Посилаючись на пункт 7.3
Регламенту прокуратури міста Києва,
затверджений наказом виконувача
обов'язків прокурора міста Києва від
14.05.2012р. №33, відповідач-2 зазначив, що за
результатами скарги позивача від 16
серпня 2014 року, яка надійшла до
Прокуратури м. Києва 19 серпня 2014 року,
встановлено, що прокуратурою міста
раніше звернення позивача з
аналогічних питань не розглядались,
відповідь на оскаржуване звернення
прокурором району не надавалась, а тому
скарга була направлена виконуючому
обов'язки прокурора Шевченківського
району м. Києва для розгляду,
проведення перевірки викладених
доводів та прийняття рішення
прокурором району.

Однак, з правомірністю таких дій
відповідача-2 в повній мірі суд
погодитися не може.

Як вбачається зі змісту скарги ОСОБА_3
від 16 серпня 2014 року та встановлено
вище у даному рішенні, в ній містились
вимоги щодо прийняття до Прокуратури
Шевченківського району м. Києва
заходів прокурорського реагування за
неправомірні дії по:

1) розгляду звернення ОСОБА_1 щодо
неотримання відповіді від ПАТ «VAB»
банк» від 06 травня 2014 року;

2) не розгляду звернень ОСОБА_1,
отриманих Прокуратурою
Шевченківського району м. Києва двох - 07
липня 2014 року та одного - 04 серпня 2014
року.

Відповідно до пункту 7.3 Регламенту
прокуратури міста Києва тільки
звернення громадян, які надійшли до
прокуратури м. Києва вперше та за ними
не приймались рішення прокурорами
районного рівня надсилаються до
підпорядкованих прокуратур для
вирішення.

З огляду на викладене, скарга ОСОБА_1 в
частині перевірки правомірності дій
Прокуратури Шевченківського району м.
Києва по не розгляду звернень ОСОБА_1,
отриманих Прокуратурою
Шевченківського району м. Києва (двох -
07 липня 2014 року та одного - 04 серпня 2014
року) підлягала направленню до
відповідача-1.

У той же час, скарга в частині перевірки
правомірності дій відповідача-1 по
розгляду звернення ОСОБА_1 щодо
неотримання відповіді від ПАТ «VAB»
банк» від 06 травня 2014 року не
відповідає вимогам, визначеним у
пункту 7.3. Регламенту прокуратури м.
Києва так як предметом оскарження є
саме рішення підпорядкованої
прокуратури.

Крім того, суд не приймає до уваги
посилання відповідача-2 на надходження
скарги від позивача із порушеного у ній
питання вперше, оскільки Закон України
від 02.10.1996р. №393/96-ВР у статті 7 чітко
закріплює заборону направляти скарги
громадян для розгляду тим органам або
посадовим особам, дії чи рішення яких
оскаржуються, який має вищу юридичну
силу порівняно з Інструкцією №9-гн та
Регламентом.

Підсумовуючи все вище викладене, суд
приходить до висновку про необхідність
задоволення позову в частині визнання
протиправною бездіяльності
Прокуратури м. Києва щодо не розгляду
скарги ОСОБА_1 від 16 серпня 2014 року щодо
перевірки правомірності дій
прокуратури Шевченківського району м.
Києва по розгляду звернення ОСОБА_1
щодо неотримання відповіді від ПАТ «VAB»
банк» від 06 травня 2014 року та про
зобов'язання Прокуратуру м. Києва
розглянути зазначену скаргу у
відповідній частині.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Доказів, які б повністю спростовували
доводи позивача, відповідач-2 суду не
надав.

Враховуючи всі наведені обставини в їх
сукупності та виходячи з того, що під
час розгляду справи доводи, викладені в
адміністративному позові частково
знайшли своє підтвердження, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Прокуратури Шевченківського району
міста Києва, Прокуратури міста Києва
про визнання протиправною
бездіяльності, зобов'язання вчинити
певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність
Прокуратури міста Києва щодо не
розгляду скарги ОСОБА_1 від 16 серпня 2014
року в частині перевірки правомірності
дій прокуратури Шевченківського
району міста Києва по розгляду
звернення ОСОБА_1 датованого 08 липня 2014
року і зареєстрованого за вх. №3232.

3. Зобов'язати Прокуратуру міста Києва
розглянути скаргу ОСОБА_1 від 16 серпня
2014 року в частині перевірки
правомірності дій прокуратури
Шевченківського району міста Києва по
розгляду звернення ОСОБА_1 датованого 08
липня 2014 року і зареєстрованого за вх.
№3232.

4. У решті позову відмовити.

5. Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 (адреса:
АДРЕСА_1) понесені ним витрати по сплаті
судового збору в розмірі 18
(вісімнадцять) гривень 27 коп.,
сплаченого відповідно до квитанції
№0.0.305526631 від 13.10.2014 року.

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Суддя
Н.А. Добрівська