Справа № 308/22694/13-а
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року
Справа №
876/9594/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Ужгородської міської ради на постанову
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 25 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Ужгородської міської ради про визнання
протиправним та скасування
розпорядження, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої
інстанції з адміністративним позовом
до Ужгородської міської ради в якому
просив визнати протиправним та
скасувати розпорядження Ужгородського
міського голови № 77-р від 29.05.2013 року
про звільнення його з посади
начальника відділу у справах інвалідів
та ветеранів управління праці та
соціального захисту населення
Ужгородської міської ради, поновити
його на посаді начальника відділу у
справах інвалідів та ветеранів
управління праці та соціального
захисту населення Ужгородської
міської ради, стягнути з Ужгородської
міської ради на користь позивача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з часу звільнення по день
ухвалення рішення по справі та
моральну шкоду у розмірі 30000 грн.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 25 вересня 2014 року позовні
вимоги задоволено частково, визнано
протиправним та скасовано
розпорядження Ужгородського міського
голови № 77-р від 29.05.2013 року про
звільнення ОСОБА_1 з посади начальника
відділу у справах інвалідів та
ветеранів управління праці та
соціального захисту населення
Ужгородської міської ради, поновлено
позивача на посаді начальника відділу
у справах інвалідів та ветеранів
управління праці та соціального
захисту населення Ужгородської
міської ради, стягнуто з Ужгородської
міської ради на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 31.05.2013 р. по 25.09.2014 р. у сумі
35104,83 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000
грн.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції Ужгородська міська
рада

оскаржила його апеляційному порядку,
вважає, що постанова винесена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що
відповідно до ч. 3 ст.99 КАС України

для звернення до суду у справах щодо
прийняття громадян на публічну службу
-встановлюється місячний строк. Такий
же строк звернення до суду у справах
про звільнення з роботи встановлений
ст. 233 Кодексу законів про працю
України.

Кодекс законів про працю України (далі -
КЗпПУ) є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, що виникають у
сфері трудового права, та визначає,
зокрема, основні трудові права
працівників, до яких і належить право
на звернення до суду про вирішення
спору. При реалізації цього права
велике значення має позовна давність,
суть якої полягає в наданні можливості
особі у визначений законодавством
строк розраховувати на захист свого
порушеного права судом. Трудове
законодавство не містить норм, у яких
було б розкрито зміст позовної
давності, порядок її обчислення,
підстави для зупинення чи поновлення
тощо. У КЗпПУ встановлено лише строк
звернення до суду про вирішення
трудового спору, який за своєю суттю і є
позовною давністю.

Розпорядження про звільнення ОСОБА_1,
видане від 29.05.2013 року та звільнено його
із займаної посади 31 травня 2013 р.
Адміністративний позов, за яким
винесено рішення, подано 02 грудня 2013
року, провадження у справі відкрито
05.12.2013 року в окружному
адміністративному суді, після чого
справу було передано до Ужгородського
міськрайонного суду. У даному випадку
порушено місячний строк звернення до
суду (на 4 міс), таким чином, відповідно
до ч. 9 ст. 155 КАС України, таку позовну
заяву суд першої інстанції мав
залишити без розгляду.

Відповідно до ч. 3, ст. 162 КАС. якщо в ході
судового розгляду справи суд
встановить, що провадження у справі
відкрито за позовною заявою, поданою з
пропущенням установленого законом
строку звернення до адміністративного
суду, позовна заява залишається без
розгляду.

Пропуск строку звернення до суду
позивач, мотивував тим, що звертався з
позовною заявою щодо поновлення його
па посаді в порядку цивільного
судочинства. Однак незнання законів не
звільняє від відповідальності та не є
поважною причиною для продовження
строку, а тому в даному випадку судом
першої інстанції було не правильно
застосовано норми матеріального та
процесуального права, які привели до
подальшого неправильного вирішення
справи, а саме: відповідно до ч. 2 ст. 235
Кодексу законів про працю України, при
винесенні рішення про поновлення па
роботі, орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівнику - середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
але не більше, ніж за один рік. У зв'язку
пропуском строку звернення до суду
позивачем, судом першої інстанції
натомість було ухвалено виплатити
середній заробіток з 31.05.2013р. по 25.09.2014р.,
що перевищує термін 1 рік. Продовжити
термін на строк більше одного року суд
може, якщо встановлено, що заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника. Однак у даному разі
будь-яких доказів того, що розгляд
спору затягувався у справі не було;
згідно п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 9
від 06.11.92 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» - встановивши, що
звільнення працівника проведено
власником або уповноваженим ним
органом без звернення до
профспілкового органу, суд зупиняє
провадження по справі, запитує згоду
профспілкового органу і після її
одержання або відмови профспілкового
органу в дачі згоди на звільнення
працівника розглядає справу по суті.
Однак в даному випадку суд не
звертався до органу профспілки
управління праці та соціального
захисту населення, крім того, станом
на жовтень 2013 року всі працівники
управління праці та соціального
захисту населення Ужгородської
міської ради (далі - УПСЗН) за власним
бажанням вийшли із профспілки, а тому
фактично станом на грудень 2013 року
(момент подачі позову), органу, який би
міг дозволити звільнення - не існувало.
Станом на грудень 2013 року лише ОСОБА_1
залишався єдиним членом профспілки
УПСЗН.

Відповідно до ст.. 21 КЗпП України
працівник зобов'язаний виконувати
роботу, визначену укладеним трудовим
договором, у даному випадку - законами,
підзаконними нормативно-правовими
актами, посадовою інструкцією.
Невиконання чи неналежне виконання
покладених па працівника трудових
обов'язків є підставою для
застосування до працівника заходу
дисциплінарного стягнення (ст. 147 КЗпП
України, п. 24 типових правил
внутрішнього розпорядку для
робітників і службовців підприємств,
установ, організацій). Поважною чи ні
причину визнає власник, з урахуванням
обставин кожного конкретного випадку.

31.01.2012 р. Ужгородському міському голові
було внесено подання прокуратури м.
Ужгорода, №61043 вих.12, в якому зазначено,
що закінчено розслідування
кримінальної справи №6104311 по
обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні
злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК
України (службова недбалість. тобто
невиконання або неналежне виконання
службовою особою своїх службових
обов'язків через несумлінне ставлення
до них, що заподіяло істотну шкоду
охоронюваним законом правам та
інтересам окремих громадян, або
державним чи громадським інтересам,
або інтересам окремих юридичних осіб),
у даний час вказана справа повернута на
додаткове розслідування, однак сам
факт порушення та неналежного
виконання службових обов'язків було
зафіксовано, не спростовано ні в
судовому, ні в будь-якому іншому
порядку, хоча за той проступок до
ОСОБА_1 не було застосовано заходу
дисциплінарного стягнення.

Однак, коли надійшло наступне подання
прокуратури, від 20.05.13року з вимогою
вирішити питання про дисциплінарну
відповідальність позивача за
порушення Закону України «Про
звернення громадян», то враховуючи
обставини справи, суспільну значимість
порушення з точки зору закону, в т. ч.
«Про службу в органах місцевого
самоврядування», Конституції України,
роботодавцем було вибрано таке
дисциплінарне стягнення, як
звільнення. Подання - це акт реагування
прокурора (а завдання його -
утвердження верховенства закону) на
виявлені порушення закону. Законні
вимоги прокурора є обов'язковими для
виконання для всіх органів, фізичних та
юридичних осіб. Більше того, прокурор,
якби вважав, що звільнення є занадто
жорсткою мірою стягнення, міг вчинити
певні дії для його пом'якшення, а тому
апелянт вважає застосування до
відповідача такого заходу
дисциплінарного стягнення, як
звільнення правомірним та законним, що
однак не враховано судом першої
інстанції при розгляді справи.

Крім того відповідно до ст. 237-1 КЗпП
України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків. З
іншого боку, моральна шкода не має
чітких матеріальних ознак, а тому
потребує її повного і детального
обґрунтування, яке б підтверджувало
моральні страждання працівника, втрату
нормальних життєвих зв'язків і
необхідність від нього додаткових
зусиль для організації свого життя.
Такими доказами можуть бути: довідка з
лікарні про погіршення стану здоров'я у
зв'язку з перенесеними стражданнями
(фізичними, психічними); виписка з
історії хвороби (епікриз), яку переніс
позивач у зв'язку із спричиненням
останньому страждань внаслідок
незаконних дій відповідача; документи,
які підтверджують наявність у позивача
дітей або інших осіб, які знаходяться
на його утриманні; довідка з державної
служби зайнятості про відсутність
вакансій за спеціальністю незаконно
звільненої особи у даній місцевості та
складнощами її працевлаштування;
письмові або усні заяви та свідчення
осіб, які підтверджують порушення
нормальних життєвих зв'язків позивача
у зв'язку з незаконними діями
відповідача; довідка про відсутність у
сім'ї позивача інших осіб із
самостійним заробітком при наявності
неповнолітніх дітей або інших осіб на
утриманні тощо, однак жодні докази у
судовому розгляді справи з приводу
моральних страждань досліджені не
були, а тому рішення суду в частині
зобов'язання відшкодувати моральну
шкоду є безпідставним.

Виходячи з вище викладеного просить
постанову Ужгородського
міськрайонного суду від 25.09.2014 року -
скасувати та прийняти нову, якою
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Особи, що беруть участь у справі, в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступало, а тому колегія суддів, у
відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України,
вважає за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження за
наявними у справі матеріалами,
оскільки таку може бути вирішено на
основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
розпорядженням Ужгородського міського
голови № 77-р від 29.05.2013 року ОСОБА_1 було
звільнено з посади начальника відділу
у справах інвалідів та ветеранів
управління праці та соціального
захисту населення з 31 травня 2013 року, на
підставі подання прокурора м. Ужгорода
від 20.05.2013 року № 72-3457 вих. 13, за
неналежне виконання службових
обов'язків, п. 2 ст. 147 КЗпП України.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
вірно зазначив, що відповідно до ст. 37
КЗпП України підставами припинення
трудового договору є: угода сторін;
закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23),
крім випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення;
призов або вступ працівника або
власника - фізичної особи на військову
службу, направлення на альтернативну
(невійськову) службу, крім призову
працівника на військову службу за
призовом під час мобілізації, на
особливий період, але не більше одного
року; розірвання трудового договору з
ініціативи працівника (статті 38, 39), з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу (статті 40, 41)
або на вимогу профспілкового чи іншого
уповноваженого на представництво
трудовим колективом органу (стаття 45);
переведення працівника, за його згодою,
на інше підприємство, в установу,
організацію або перехід на виборну
посаду; відмова працівника від
переведення на роботу в іншу
місцевість разом з підприємством,
установою, організацією, а також
відмова від продовження роботи у
зв'язку із зміною істотних умов праці;
набрання законної сили вироком суду,
яким працівника засуджено (крім
випадків звільнення від відбування
покарання з випробуванням) до
позбавлення волі або до іншого
покарання, яке виключає можливість
продовження даної роботи; набрання
законної сили судовим рішенням,
відповідно до якого працівника
притягнуто до відповідальності за
корупційне правопорушення, пов'язане з
порушенням обмежень, передбачених
Законом України «Про засади
запобігання і протидії корупції»;
підстави, передбачені контрактом.

При цьому судом правильно вказано, що в
оскаржуваному розпорядженні не
зазначено жодної із зазначених вище
підстав для розірвання трудового
договору, передбачених Кодексом
законів про працю України, а зазначено
стаття 147 КЗпП України, що передбачає
види стягнень, а не підстави для
розірвання трудового договору.

Крім того суд правильно зазначив, що
згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий
договір з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути
розірваний у випадку одноразового
грубого порушення трудових обов'язків
керівником підприємства, установи,
організації всіх форм власності
(філіалу, представництва, відділення та
іншого відокремленого підрозділу),
його заступниками, головним
бухгалтером підприємства, установи,
організації всіх форм власності, його
заступниками, а також службовими
особами митних органів, державних
податкових інспекцій, яким присвоєно
персональні звання, і службовими
особами державної
контрольно-ревізійної служби та
органів державного контролю за цінами.
Згідно вказаної норми підставою для
звільнення є вчинення особою разового
грубого порушення трудових обов'язків,
а не триваючого, зокрема, неналежне
виконання своїх обов'язків тощо.

Також, суд підставно вказав, що з
розпорядження голови Ужгородської
міської ради № 77-р від 29 травня 2013 року
про звільнення позивача не зрозуміло в
чому конкретно полягає «неналежне
виконання службових обов'язків»
позивачем, не вбачається також факту
одноразового грубого порушення
трудової дисципліни чи трудових
обов'язків, не встановлено вини у
порушеннях, які зазначені в поданні
прокурора.

Крім того розглядаючи спір суд
зазначив, що згідно ст. 252 КЗпП України
встановлені додаткові, крім
передбачених ст. 43 цього Кодексу,
гарантії при звільненні з ініціативи
роботодавця для працівників
підприємств, установ, організацій,
обраних до профспілкових органів.
Згідно ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ст. 41
Закону України «Про професійні спілки,
їх права та гарантії діяльності»
звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації (у тому числі
структурних підрозділів), його
керівників, профспілкового
представника (там, де не обирається
виборний орган професійної спілки),
крім випадків додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки об'єднання професійних спілок.
Згідно матеріалів справи звільнення
ОСОБА_1 відбулося без попередньої
згоди виборного органу первинної
профспілкової організації, що прямо
суперечить ст. 43 Кодексу законів про
працю України. Подання власника або
уповноваженого ним органу має
розглядатися у присутності працівника,
на якого воно винесено.

При цьому колегія суддів зазначає, що
звільняючи з роботи позивача з підстав
перчених ст. 147КЗпП України відповідач
не провів службового розслідування, не
з'ясував причин, обставин та умов
недоліків зазначених у поданні
прокурора м. Ужгорода.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов вірно висновку про задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ст. 235 ч.2 КЗпП України
передбачено, що при винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір одночасно
приймає рішення про виплату працівнику
середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу. При цьому суд
першої інстанції вірно визначив розмір
середнього заробітку позивача за час
вимушеного прогулу у сумі 35104,83 грн.

Також колегія суддів погоджується з
доводами суду першої інстанції щодо
стягнення моральної шкоди у розмірі 1000
грн. бо неправомірними діями позивачу
завдано такої шкоди, яка виразилися у
порушенні його ділової репутації, що
спричинило втрату нормальних життєвих
зв'язків.

Крім того суд підставно вважав, що
строк для звернення до
адміністративного суду встановлений
ст. 99 КАС України позивачем пропущено з
поважних причин, оскільки вважаючи
розпорядження Ужгородського міського
голови № 77-р від 29.05.2013 року про
звільнення незаконним, у встановлений
цивільним процесуальним законом строк,
ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського
міськрайонного суду з позовною заявою
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, і 5 липня 2013 року було винесено
ухвалу про відкриття провадження та
призначення справи до судового
розгляду на 17.07.2013 року. 20.11.2013 року
судом винесено ухвалу про закриття
провадження у справі за його позовом,
оскільки такий не підлягає розгляду в
порядку цивільного судочинства. 02.12.2013
року ОСОБА_1 звернувся до
Закарпатського окружного
адміністративного суду з позовом з
аналогічними вимогами, відповідно
судом 05.12.2013 року було винесено ухвалу
про відкриття провадження та
призначення справи до попереднього
судового засідання на 6.12.2013 року. 12.12.2013
р. представник відповідача заявив
клопотання про передачу справи за
підсудністю до Ужгородського
міськрайонного суду так як дана справа
предметно не підсудна Закарпатському
окружному адміністративному суду.
12.12.2013 року дану адміністративну справу
було передано до Ужгородського
міськрайонного суду для продовження
розгляду.

При цьому суд апеляційної інстанції
зазначає, що покликання у постанові
суду першої інстанції на положення ЦПК
України є опискою суду, оскільки
провадження у справі відкрито за
правилами КАС України, справі
присвоєно номер як адміністративної
справи і процесуальний документ
названо «Постанова»(ЦПК України такого
не передбачає). Крім того суд
допустився описки вказавши у
резолютивній частині «Визнати
протиправним та скасувати
розпорядження Ужгородського міського
голови № 77-р від 29.05.2013 року про
звільнення мене з посади…» та
«моральну шкоду у розмірі 1000(п'ятсот)
грн.». Дані недоліки можуть бути
усунені шляхом постановлення окремого
процесуального документа у порядку ст.
169 КАС України.

З огляду на викладене суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції, а тому
постанову суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст.
200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Ужгородськорї
міської ради - залишити без
задоволення, а постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 25 вересня 2014 року по справі
№ 308/22694/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

7н

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин