Справа № 2а-4369/09/2670
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" листопада 2014 р. м. Київ
К/800/34600/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Швеця В.В.,

Малиніна В.В.,

Ситникова
О.Ф.,

провівши у порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою Київського міського
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів (далі - відділення Фонду) до
Дочірнього підприємства "Газ -Тепло"
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України" (правонаступником
якого є Дочірня компанія «Газ України»
Національної акціонерної компанії
"Нафтогаз України") про стягнення
коштів,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Дочірньої компанії
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» (далі - ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України») на постанову
Окружного адміністративного суду
України від 8 квітня 2014 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду міста Києва від
12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року відділення Фонду
пред'явило в суді позов, в якому з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просило стягнути з ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України»
адміністративно-господарські санкції
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2008
році в розмірі 129 681 гривень 92 копійки, а
також пеню в розмірі 988 гривень 05
копійок за порушення встановлених
законодавством термінів сплати
адміністративно-господарських
санкцій.

В обґрунтування позову відділення
Фонду зазначило, що відповідно до
положень Закону України від 21 березня
1991 року № 875-ХІІ "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні" (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин; далі - Закон № 875-XІI)
ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз
України» не створило робочі місця для
інвалідів та не забезпечило їх
працевлаштування.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
8 квітня 2014 року, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду міста Києва від
12 червня 2014 року позов задоволено.
Стягнуто з ДК «Газ України» НАК
«Нафтогаз України» на користь
відділення Фонду
адміністративно-господарські санкції
в розмірі 129 681 гривень 92
копійки, а також пеню в розмірі 988
гривень 05 копійок за порушення
встановлених законодавством термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій, та,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
в касаційній скарзі відповідач ставить
питання про скасування ухвалених ними
рішень та прийняття нової постанови
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Відділення Фонду своїм правом, як
сторони у справі, не скористалося та
заперечень на касаційну скаргу не
подало.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що відповідачем не вжито усіх,
передбачених чинним законодавством,
заходів по забезпеченню
працевлаштування інвалідів та не
працевлаштував необхідну кількість
інвалідів згідно відповідного
нормативу, а тому повинен сплатити
штрафні санкції, передбачені статтею 20
Закону № 875-XІI.

Проте погодитися з таким висновком не
можна, оскільки суди дійшли його з
порушенням вимог процесуального
законодавства щодо всебічності й
повноти з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін у
відповідних правовідносинах, належної
правової оцінки зібраних у справі
доказів.

Згідно зі статтею 19 Закону № 875-XІI для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 цього ж Закону встановлено,
що підприємства (об'єднання), установи і
організації незалежно від форми
власності і господарювання, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим частиною першою статті 19
цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів штрафні
санкції, сума яких визначається у
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві (в
об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом.

Перевіркою матеріалів справи
встановлено, що згідно зі звітом за
формою № 10-ПІ за 2008 рік, поданим
позивачем відділенню Фонду,
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу в
зазначений період склала 83 особи.
Відповідно, кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
за вимогами статті 19 Закону № 875-XІI,
складає 3 особи, а фактично працював 1
інвалід.

Відповідно до статті 218 Господарського
кодексу України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Згідно з частиною четвертою статті 20
Закону України "Про зайнятість
населення" підприємства, установи і
організації незалежно від форми
власності реєструються у місцевих
центрах зайнятості за їх
місцезнаходженням як платники збору до
Фонду загальнообов'язкового
державного соціального страхування
України на випадок безробіття,
щомісяця подають цим центрам
адміністративні дані у повному обсязі
про наявність вільних робочих місць
(вакансій), у тому числі призначених для
працевлаштування інвалідів.

Відповідно до статті 181 Закону № 875-XІI
рішення про визнання інваліда
безробітним і взяття його на облік для
працевлаштування приймається центром
зайнятості за місцем проживання
інваліда на підставі поданих ним
рекомендації МСЕК та інших,
передбачених законодавством
документів.

Державна служба зайнятості здійснює
пошук підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації та знань, з урахуванням
його побажань.

Аналіз наведених правових норм
свідчить, що законодавством
встановлено не лише обов'язок
підприємств створити робочі місця для
інвалідів відповідно до нормативу, а й
передбачені заходи, здійснення яких
може свідчити про виконання
підприємством цього обов'язку.

Застосування ж наведених положень у
системному зв'язку зі статтею 181 Закону
№ 875-ХІІ, дає підстави для висновку, що
працевлаштування інвалідів може
здійснюватися зазначеними у цій статті
органами лише у разі наявності у них
інформації про вільні робочі місця та
вакантні посади, на яких може
використовуватись праця інвалідів, яку
їм надають підприємства.

Наказом Державного комітету
статистики № 244 від 6 липня 1998 року
затверджена форма статистичної
звітності № 3-ПН "звіт про наявність
вільних робочих місць (вакантних
посад)", яка щомісяця подається
підприємствами державній службі
зайнятості.

Однак, суди задовольняючи позовні
вимоги не встановили факту подання
позивачем до Київського обласного
центру зайнятості в цей період звіту за
формою №3-ПН щодо наявності вакансій
для працевлаштування інвалідів за
вказаний період.

Зважаючи на те, що судами допущено
неповне з'ясування обставин справи,
колегія суддів приходить до висновку
про необхідність скасувати усі
ухвалені у справі рішення в повному
обсязі та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді суду необхідно
належним чином з'ясувати всі обставини
справи, дослідити наявні докази, дати
їм, та доводам сторін належну правову
оцінку та ухвалити законне і
обґрунтоване рішення. При цьому, слід
врахувати, що рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального закону і всебічно
перевіривши обставини, вирішив спір у
відповідності з нормами матеріального
права, а обґрунтованим визнається
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Згідно з частинами першою та четвертою
статті 2201 Кодексу адміністративного
судочинства України, за наявності
підстав, які тягнуть за собою
обов'язкове скасування судового
рішення, суд касаційної інстанції
ухвалює рішення за наслідком
попереднього розгляду справи, без
повідомлення осіб, які беруть участь у
справі.

Керуючись статтями 2201, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії
«Газ України» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду України від 8 квітня 2014 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду міста Києва від
12 червня 2014 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді
В.В.Швець

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников