Справа № 825/3610/14
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року Чернігів
Справа № 825/3610/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Лобана Д.В.,

при секретарі
Новик Н.С.,

за участю представників сторін

від позивача
Майбороди О.М.,

Кузьміч Т.Б.,

від відповідача
Смуригіної К.О.,

Сандул Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «УХТА» до Державної
податкової інспекції у м. Чернігові
Головного управління Міндоходів у
Чернігівській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «УХТА» звернулось до
суду з адміністративним позовом про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міністерства доходів у Чернігівській
області від 29.07.2014 № та № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідачем, на думку позивача, були
порушені вимоги Податкового кодексу
України, у зв'язку з чим податковий
орган під час перевірки дійшов
необґрунтованих висновків, які
покладені в основу податкових
повідомлень-рішень. Так, всі суми
податку на додану вартість, сплаченого
і віднесеного ТОВ «УХТА» до
податкового кредиту, підтверджуються
податковими накладними, які
відповідають вимогам Податкового
кодексу України та відображають зміст
господарських операцій, в результаті
яких вони складені, вони оформлені у
відповідності до вимог ст. 201
Податкового кодексу України, а саме:
складені з усіма необхідними
реквізитами, підписані уповноваженими
особами, скріплені печаткою платника
податку - продавця, що також не
заперечується ревізорами в акті
перевірки.

При цьому, висновки податкового органу
про відсутність факту реального
виконання угоди із контрагентами, на
думку позивача, здійснені без
належного аналізу характеру договору,
його товарності та реальності.

Таким чином, позивач вважає, що
правомірно сформував податковий
кредит, а тому, оскаржувані податкові
повідомлення - рішення являються
протиправними та такими, що підлягають
скасуванню.

У судовому засіданні представники
позивача позов підтримали, просили
його задовольнити у повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві.

Представники відповідача у судовому
засіданні позов не визнали, просили
відмовити у його задоволенні,
посилаючись на письмові заперечення (т.
2 а. с. 88-90) та додаткові пояснення (т. 2 а.
с. 119-121), в яких зазначено, що ДПІ у м.
Чернігові було проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ «УХТА» щодо
достовірності, повноти нарахування
податку на додану вартість по
взаємовідносинам з ТОВ «Праус» та ТОВ
«Київ Ліквід Петролеум». На думку
відповідача, надані позивачем на
перевірку документи - договори оренди
АЗС, ТТН за 01.04.2014, 02.04.2014 та за 04.04.2014;
договір перевезення вантажів
автомобільним транспортом № 89 від
22.04.2013 (з ТОВ «ТД
«Кременчукнафтопродуктсервіс») та
договір зберігання № 3534 від 19.04.2013 (з
ПАТ «Дніпронафтопродукт») не можуть
підтверджувати факт реальності
укладених позивачем договорів з
контрагентами (ТОВ «Праус» та ТОВ «Київ
Ліквід Петролеум»), та факт перевезення
придбаних паливно-мастильних
матеріалів. Так, на думку
представників, з аналізу наданих
первинних документів, зокрема з
реєстру товарно-транспортних
накладних на щоденне надходження
нафтопродуктів зазначено
транспортування придбаних
паливно-мастильних матеріалів (ПММ),
однак, оскільки представником ТОВ
«Ухта» не було надано копії вказаних в
реєстрі ТТН, то неможливо підтвердити
дані, зазначені в реєстрі (визначити
вантажовідправника,
вантажоодержувача, замовника,
автоперевізника, пункти навантаження
та розвантаження ПММ, інше).

Крім того, відповідно до п.п. 83.1.2 п. 83.1
ст. 83 Податкового кодексу Украни, для
посадових осіб органів державної
податкової служби під час проведення
перевірок підставами для висновків є
податкова інформація. Зокрема, на
адресу ДПІ у м. Чернігові надійшов акт
ДПІ у Бабушкінському p-ні ГУ Міндоходів
м.Дніпропетровська від 11.06.2014 №
627/223/37276126 «Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо
підтвердження реальності здійснення
господарських відносин та повноти
відображення в обліку за квітень 2014
року» та від ДПІ у Печерському р-ні ГУ
Міндоходів у м. Києві від 10.06.2014 №
1609/26-55-22-08/38544588 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ «Київ
Ліквід Петролеум» щодо підтвердження
господарських відносин із платниками
податків за період з 01.04.2014 по 30.04.2014».

З урахуванням викладеного, ДПІ у м.
Чернігові вважає податкові
повідомлення-рішення від 29.07.2014 № 000223220
та № 000224220 такими, що відповідають
нормам чинного законодавства та
просить відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, доводи
позовної заяви та заперечень і
додаткових пояснень на неї, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі
направлення від 07.07.2014 № 1962, виданого
ДПІ у м. Чернігові, згідно з п. п. 20.1.4 п.
20.1 ст. 20, п.п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 та ст. 82
Податкового кодексу України та
відповідно до наказу начальника ДПІ у
м. Чернігові від 04.07.2014 №1974
працівниками податкової інспекції
була проведена документальна
позапланова виїзна перевірка ТОВ
«УХТА» щодо достовірності, повноти
нарахування податку на додану вартість
за квітень 2014 року по взаємовідносинам
з ТОВ «Праус» () та ТОВ
«Київ Ліквід Петролеум» (код ЄДРГІОУ
38544588).

Перевірку проведено з відома директора
та в присутності головного бухгалтера
підприємства в період з 07.07.2014 по 11.07.2014.

За результатами перевірки складений
акт від 18.07.2014 № 1704/22/37298930 (т. 1 а. с. 11-36).

Перевіркою встановлено порушення п.
198.2. п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 п. 200.3 ст. 200
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено суму податку
на додану вартість, що підлягає сплаті
до бюджету, за період, що перевірявся,
на загальну суму 3154595,00 грн, в тому числі
за квітень 2014 у сумі 3154595,00 грн та
завищення р. 19 «від'ємне значення
різниці між сумою податкового
зобов'язання та сумою податкового
кредиту поточного звітного
(податкового) періоду» за квітень 2014 у
сумі 18608,00 грн, та завищення р. 24
«залишок від'ємного значення, який
після бюджетного відшкодування
включається до складу податкового
кредиту наступного (податкового)
періоду» за квітень 2014 р. на суму 216483,00
грн.

На підставі акту перевірки ДПІ у м.
Чернігові позивачу було винесено
податкові повідомлення рішення від
29.07.2014:

- № , яким ТОВ «УХТА» зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість у розмірі
235091,00 грн (т. 1 а. с. 37);

- № , яким ТОВ «УХТА»
донараховано податку на додану
вартість на суму 4731893,00 грн (3154595,00 грн -
за основним платежем та 1577298,00 грн -
штрафні (фінансові) санкції) (т. 1 а. с. 38).

Вищевказані податкові
повідомлення-рішення були оскаржені
позивачем в адміністративному порядку
скаргою від 07.08.2014 № 257 та від 13.10.2014 (т. 1
а. с. 39-43, 52-56). Однак, рішеннями від 02.10.2014
№ 3092/10/25-01-10-05-15 та від 03.11.2014 №
6048/6/99-99-10-01-85 вони залишені в силі (т. 1 а.
с. 44-51; 57-60).

Згідно із ст. 3 Господарського кодексу
України господарська діяльність -
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

З матеріалів справи вбачається, що у
перевіряємому періоді ТОВ «УХТА»
здійснювало господарську діяльність
із ТОВ «Праус» та ТОВ «Київ Ліквід
Петролеум».

Щодо взаємовідносин з ТОВ «Праус»
судом встановлено наступне:

Між позивачем та ТОВ «Праус» було
укладено договори поставки від 01.04.2014 №
01/40 (т. 1 а. с. 61-63), № 22/29 від 22.04.2014 (т. 1 а. с.
67-69), № 22/55 від 22.04.2014 (т. 1 а. с. 73-75), № 01/82
від 01.04.2014 (т. 1 а. с. 79-81) та додаткові
угоди до них (т. 1 а. с. 64, 70, 76, 82),
відповідно до умов яких постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця, а покупець зобов'язується
прийняти та оплатити нафтопродукти, в
подальшому товар, згідно умов договору.
Номенклатура, кількість, ціна товару та
строк поставки визначаються сторонами
у додаткових угодах до договору, які є
невід'ємною частиною договору.

Підпунктом 2.1.1 п. 2.1 ст. 2 даних договорів
визначено, що постачальник
зобов'язується передати покупцю
нафтопродукти згідно розділу 1 цього
договору за умови оформлення
відповідних актів прийому-передачі або
інших документів, які є невід'ємною
частиною договорів.

Відповідно до п. 3.1 ст. 3 якість товару,
що поставляється, має відповідати
технічним умовам (ТУ) та державним
стандартам, діючим на території
України та підтверджуватись паспортом
(сертифікатом) якості заводу-виробника
товару.

4.1 Поставка товару здійснюється на
основі заявки покупця та підписаної
сторонами додаткової угоди до
договору.

4.2. Товар поставляється покупцю
партіями, протягом поточного місяця, в
кількості та за ціною, визначеними у
кожній додатковій угоді до договору, на
умовах: ЕХW-резервуари нафтобаз ПАТ
«Дніпронафтопродукт» і інших нафтобаз,
що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт»
на правах власності або
використовуються ним на підставі
цивільно-правових договорів
(ІНКОТЕРМС-2010).

4.5. Сторони укладають акти
прийому-передачі товару, в яких
вказують найменування, кількість, ціну
і вартість переданого товару.

5.1. Покупець здійснює оплату за товар
шляхом переведення грошових коштів на
розрахунковий рахунок постачальника,
протягом 120 днів з дати підписання акту
прийому-передачі товару або інших
документів.

5.2. Оплата здійснюється на підставі
виставленого постачальником рахунку,
або на інших умовах, передбачених
діючим законодавством України .

5.4. За домовленістю сторін, оплата
товару по цьому договору може бути
здійснена в будь-якій формі розрахунку,
що не суперечить діючому законодавству
України, та оформлюється додатковими
угодами до договору.

5.5. Ціна товару є договірною, вказується
в тому числі з ПДВ та визначається в
додаткових угодах до договору.

На виконання умов даних договорів між
позивачем та ТОВ «Праус» було укладено:

акти приймання-передачі
нафтопродуктів: від 30.04.2014 № 00091,
від 30.04.2014 № 00092, 30.04.2014 № 00162,
30.04.2014 №00211, від 30.04.2014 № 00062
(т. 1 а. с. 65, 71, 77, 83, 89);

податкові накладні: від 30.04.2014 № 90, від
30.04.2014 № 91, від 30.04.2014 № 159, від 30.04.2014 № 209,
від 30.04.2014 № 98 (т. 1 а. с. 66, 72, 78, 84, 90);

оборотно-сальдовою відомістю (т. 1 а. с.
132) та платіжними дорученнями (т. 1 а. с.
133-137).

Також, між позивачем та ТОВ «Київ
Ліквід Петролеум» було укладено ряд
договорів поставки, а саме: № 42/14-П від
27.03.2014 (т. 1 а. с. 85-86), № 65/14-П від 11.04.2014 (т. 1
а. с. 91-92) , № 118/14-П від 22.04.2014 (т. 1 а. с. 97-98)
та додаткові угоди до них (т. 1 а. с. 87-88,
93-94, 99-100).

Відповідно до вищевказаних договорів
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у власність покупця, а
покупець зобов'язується прийняти і
оплатити газ вуглеводневий скраплений
марки СПБТ.

Договори підписано сторонами та
скріплено печатками.

На виконання умов даного договору
позивачем надано:

акти приймання-передачі
нафтопродуктів: від 30.04.2014№ 00066,
від 30.04.2014 № 00069 (т. 1 а. с. 95, 101);

податкові накладні: від 30.04.2014 № 100,
30.04.2014 № 106 (т. 1 а. с. 96, 102);

оборотно-сальдовою відомістю (т. 1 а. с.
128) та платіжними дорученнями (т. 1 а. с.
129-131).

На підтвердження факту використання
нафтопродуктів у власній
господарській діяльності позивачем
надано ряд договорів суборенди
автозаправної станції, договорів
оренди АЗС, договору оренди обладнання,
договору зберігання нафтопродуктів,
договору про перевезення вантажів
автомобільним транспортом та
підтверджуючих документів щодо їх
виконання (т. 1 а. с. 138-250, т. 2 а. с. 1-10).

Крім того, позивачем надано квитанції
та змінні звіти (т. 2 а. с. 18-87).

Отже, правовідносини за спірними
правочинами в повній мірі відображені
в бухгалтерському та податковому
обліку позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем було вчинено дії та
досягнуто конкретних результатів, які
визначають саме поняття господарської
операції - факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань та
фінансових ресурсів.

Тобто, позивачем дотримано принцип
превалювання сутності над формою, який
закріплений в ст. 4 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (превалювання
сутності над формою - операції
обліковуються відповідно до їх
сутності, а не лише виходячи з
юридичної форми).

Суд вважає, що будь-які документи мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що договори мали на меті
настання реальних правових наслідків,
що обумовлені ними, оскільки товар
(роботи/послуги) був переданий, оплата
проведена, договори виконані сторонами
в повному обсязі, сторони претензій
одна до одної не мають.

Відповідно до статті 18 Закону України
«Про державну реєстрацію юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців»
якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, були внесені до нього, то такі
відомості вважаються достовірними і
можуть бути використані в спорі з
третьою особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, є недостовірними і
були внесені до нього, то третя особа
може посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

Суд звертає увагу на те, що на момент
вчинення правочину
підприємство-контрагент позивача було
зареєстроване в якості юридичної особи
та платниками податків, що не
заперечується сторонами та відповідно
до ч. 3 ст. 72 Кодексу адміністративного
судочинства України не потребують
доказуванню.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що на момент
укладення договорів із контрагентами
позивач проявив належну обачність,
перевіривши необхідні документи
контрагентів та чи здійснюють вони
господарську діяльність.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є постачання товарів (послуг), місце
постачання яких розташоване на митній
території України.

Відповідно до п. 187.1 статті 187
Податкового кодексу України датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Згідно із п. 188.1 ст.188 Податкового
кодексу України база оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів, крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів, і збору
на обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів/послуг.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, не
містить відокремленої вартості,
перелік (номенклатура) частково
поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом державної
податкової служби, та враховується при
визначенні загальних податкових
зобов'язань.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Суд звертає увагу на те, що податкові
накладні, видані ТОВ «Ухта», містять
всі реквізити передбачені п. 201.1 ст. 201
ПК України, що підтверджується актом
перевірки та не заперечувалось
сторонами у судовому засіданні, а тому
згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України вони є
підставою для нарахування податкового
кредиту.

Також, необхідно зазначити, що у разі
здійснення постачання товарів/послуг,
постачання яких має безперервний або
ритмічний характер при постійних
зв'язках з покупцем, продавцем може
бути складена зведена податкова
накладна.

Періодичність складання таких
накладних встановлюється відповідно
до визначеної у договорі періодичності
оплати фактично поставлених
товарів/послуг (один раз на п'ять днів;
один раз на десять днів, тощо), але не
рідше одного разу на місяць і не
пізніше останнього дня місяця.

При цьому, з урахуванням норм статей 44
та 61 Податкового кодексу України саме
на контролюючі органи покладається
обов'язок контролювати правильність
формування даних податкового обліку
платників податків, у тому числі щодо
правильності складення та
достовірності первинних документів.

При дослідженні факту здійснення
господарської операції оцінюватися
повинні, перш за все, відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку. Відносини між
учасниками попередніх поставок
товарів, робіт, послуг не мають
безпосереднього впливу на дослідження
факту реальності господарської
операції, вчиненої між позивачем та
його контрагентами.

Не є обов'язковою передумовою для
визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Як на підставу нікчемності угоди
позивача із контрагентами відповідач
посилається на акт ДПІ у Печерському
районі м. Києва від 10.06.2014 №
1609/26-55-22-08/38544588 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ «Київ
Ліквід Петролеум» щодо підтвердження
господарських відносин платниками
податків за період з 01.04.2014 по 30.04.2014 та
акт ДПІ у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська від 11.06.2014 № 627/223/37276126
про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо
підтвердження реальності здійснення
господарських відносин та повноти
відображення в обліку за квітень 2014
року (т. 2 а. с. 96-109).

Однак, такі посилання судом не
приймаються до уваги, зважаючи на
наступне.

Акт про неможливість проведення
зустрічної звірки засвідчує лише
відсутність звірки. Доказом порушень у
веденні податкового обліку такий акт
не є.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
сам по собі факт допущення, на думку
податкового органу, суб'єктом
господарювання порушень певних
встановлених законом правил
господарської діяльності,
здійснюваної на підставі певного
договору, не є безумовною підставою для
висновку про укладення такого договору
з метою, завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства. Юридична
відповідальність має здійснюватися на
принципі законності, який полягає у
тому, що така відповідальність настає
за діяння, передбачені законом, та
застосовується у спосіб, визначений
законом.

Стосовно відповідальності позивача за
можливі протиправні дії його
контрагентів суд зазначає, що для
висновків про наявність порушень
податкового законодавства у діях
платника податків в обов'язковому
порядку необхідно з'ясувати можливу
обізнаність такого платника щодо
дефектів у правовому статусі його
контрагентів (відсутність реєстрації
їх як платників ПДВ, відсутність у
відповідних посадових осіб чи інших
представників контрагента повноважень
на складання первинних, розрахункових
документів, податкових накладних тощо).

Поряд з цим, будь-яких доказів щодо
фіктивності чи обізнаності позивача
про фіктивне підприємництво юридичних
осіб, що є контрагентами ТОВ «Ухта» та
здійснення ними незаконної фінансово -
господарської діяльності
представником відповідача суду не
надано.

Посилання відповідача на кримінальне
провадження не береться судом до уваги,
оскільки провадження ще триває,
обвинувального вироку до посадових
осіб позивача або його контрагентів
немає.

Таким чином, за переконанням суду,
відповідач неправомірно поклав на
позивача відповідальність за можливі
протиправні дії його контрагентів.

Крім того, в акті перевірки відсутні
посилання на ухиляння контрагентами
позивача від уплати податків та зборів,
визначення їм податкових зобов'язань,
винесення вироків посадовим особам
підприємств, або будь-які інші
відомості, які можуть бути визначені як
підстави та докази укладення угод з
метою, що порушує публічний порядок.

В свою чергу, судом встановлено, що
вищезазначені договори були виконані
сторонами в повному обсязі, товар
(роботи/послуги) отриманий, сторони
претензій один до одного не мають.

Таким чином, надання податковому
органу належним чином оформлених всіх
первинних документів, передбачених
законодавством, є підставою для
формування валових витрат та
податкового кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принцип верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав
людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД
проти Болгарії" (заява № 3991/03)
зазначено, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ,
який нараховується у ланцюгу поставок,
або будь-яких вказівок на обізнаність
про таке порушення, все ж таки
застосовують негативні наслідки до
отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

На спростування вищезазначеного
відповідачем в порушення ч. 2 ст. 71 КАС
України не наведено жодних норм та
стандартів, які б могли спростувати
дане твердження.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано будь-яких інших
доводів та не подано жодних доказів,
які б ставили під сумнів реальність
виконання вказаного правочину з
отримання позивачем товарів
(робіт/послуг), невідповідність цієї
операції дійсному економічному змісту,
або засвідчили б наявність інших
обставин, що підтверджують
недобросовісність позивача як
платника податків та виключають право
на формування валових витрат та
податкового кредиту.

Необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Всі суми податку на додану вартість
сплаченого і віднесеного позивачем до
податкового кредиту, підтверджуються
податковими накладними, які
відповідають вимогам Податкового
кодексу України та відображають зміст
господарських операцій, в результаті
яких вони складені.

Частиною 2 статті 161 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що при виборі правової
норми, що підлягає застосуванню до
спірних правовідносин, суд
зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Верховний суд України у справах з
аналогічним предметом спору
дотримується позиції, що судом
обов'язково має бути досліджено факт
вчинення господарських операцій, за
наслідками яких виникло право позивача
на формування податкового кредиту та
факт сплати позивачем сум податку
своїм контрагентам.

Вказаний факт не був спростований у
судовому засіданні представниками
відповідача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції»
визначив, що «...адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі і поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, не довів правомірність
свого рішення.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позивача
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо судове рішення ухвалене на
користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Керуючись ст.ст. 122, 158 - 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з
обмеженою відповідальністю «УХТА», -
задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у м.
Чернігові Головного управління
Міндоходів у Чернігівській області від
29.07.2014 № та № .

Стягнути з Державного бюджету України
на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «УХТА» судові
витрати в сумі 487 (чотириста вісімдесят
сім) грн 20 коп.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України
апеляційна скарга подається через
Чернігівський окружний
адміністративний суд, а її копія
надсилається апелянтом до суду
апеляційної інстанції, протягом десяти
днів з дня отримання постанови.
Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано,
або її подано з пропуском строку, у
поновленні якого було відмовлено, а у
разі вчасного подання апеляційної
скарги, з набранням законної сили
рішенням апеляційної інстанції, якщо
оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя
Д.В. Лобан