Справа № 161/19057/13а, 6а-161/83/13
Суддя: Ільчишин Н.В.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року
Справа № 876/2496/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Ільчишин Н.В.,

суддів
Пліша М.А., Святецького В.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в м. Луцьку Волинської області
на ухвалу Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 05.12.2013 року у
справі за заявою ОСОБА_1 про зміну
способу і порядку виконання судового
рішення за позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку Волинської області про
виплату надбавки до пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06.11.2013 року звернувся до суду із
заявою про зміну способу і порядку
виконання постанови суду від 10.05.2011
року.

Оскаржуваною ухвалою Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 05.12.2013 року заяву
задоволено.

Не погодившись із ухвалою суду першої
інстанції Управлінням Пенсійного
фонду України в м. Луцьку Волинської
області подано апеляційну скаргу. З
посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права просить ухвалу
скасувати, та прийняти нову, якою у
задоволені заяви відмовити. В
обґрунтування свої вимог посилається
на те, що оскільки платежі з бюджету
здійснюються лише за наявності
відповідного бюджетного призначення,
які встановлюються Законом України
«Про державний бюджет України».

У зв'язку з відсутністю клопотань від
усіх осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю,
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу в порядку письмового
провадження, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197
КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга підлягає
задоволенню з наступних мотивів.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 24.04.2013 року,
постанову Луцького міськрайонного
суду від 10.05.2011 року скасовано та
прийнято нову, якою позов задоволено
частково, а саме: визнано дії
Управління Пенсійного фонду України в
м. Луцьку Волинської області щодо не
нарахування та виплати ОСОБА_1
підвищення до пенсії в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» з 21.09.2010
року, із урахуванням вимог ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
протиправним та зобов'язано Управління
Пенсійного фонду України в м. Луцьку
Волинської області нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії
в розмірі 30 відсотків мінімальної
пенсії за віком відповідно до ст.6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни» починаючи з 21.09.2010 року, із
урахуванням вимог ст. 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» та проведених
виплат. 10 травня 2013 року Луцьким
міськрайонним судом було видано
виконавчий лист № 2а-4679/11/0308 про
зобов'язання Управління Пенсійного
фонду України в м. Луцьку Волинської
області нарахувати та виплатити ОСОБА_1
підвищення до пенсії в розмірі 30
відсотків мінімальної пенсії за віком
відповідно до ст.6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни»
починаючи з 21.09.2010 року, із урахуванням
вимог ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та проведених виплат.

Також судом встановлено, що на
виконання вищезазначеного виконавчого
листа Управління Пенсійного фонду
України у місті Луцьку здійснило
нарахування ОСОБА_1 доплату до пенсії
як дитині війні в розмірі 1750 гривень 02
копійки. При цьому, неможливість
виконання постанови суду в частині
зобов'язання виплатити ці кошти
відповідач обґрунтував відсутністю
коштів за відповідним призначенням.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» держава гарантує
виконання рішення суду про стягнення
коштів та зобов'язання вчинити певні
дії щодо майна, боржником за яким є,
зокрема, державний орган.

Відтак суд першої інстанції,
задовольняючи заяву про зміну способу
виконання рішення, не звернув увагу та
не врахував відмінності між позовною
вимогою як обраним судом видом захисту
порушених прав позивача від способу
виконання судового рішення як одного з
його заходів, чим змінив постанову суду
по суті за відсутності на це
процесуальних повноважень.

Крім того, частиною першою статті 263 КАС
України встановлено, що за наявності
обставин, що ускладнюють виконання
судового рішення (відсутність коштів
на рахунку, відсутність присудженого
майна в натурі, стихійне лихо тощо),
державний виконавець може звернутися
до адміністративного суду першої
інстанції, незалежно від того, суд якої
інстанції видав виконавчий лист, що
видав виконавчий лист, із поданням, а
особа, яка бере участь у справі, та
сторона виконавчого провадження - із
заявою про відстрочення або
розстрочення виконання, зміну чи
встановлення способу і порядку
виконання судового рішення. Питання
про відстрочення або розстрочення
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання судового
рішення може бути розглянуто також за
ініціативою суду.

Підставою для застосування правил цієї
норми є обставини, що перешкоджають
належному виконанню судового рішення в
адміністративній справі: ускладнюють
його виконання або роблять неможливим.
Для відстрочення чи розстрочення
виконання судового рішення такою
обставиною може бути недостатність
коштів на рахунку, стихійне лихо, для
зміни способу чи порядку виконання
судового рішення - неможливість
виконання судового рішення внаслідок
відсутності, пошкодження або знищення
об'єкта стягнення або з інших причин.
Таким чином, для відстрочення,
розстрочення виконання рішення та
зміни способу його є такі підстави: для
розстрочення та відстрочення -
обставини, що ускладнюють виконання, а
для зміни способу і порядку виконання -
обставини, які роблять виконання
неможливим.

З матеріалів справи вбачається, що
виконання постанови суду першої
інстанції неможливе через відсутність
коштів, виплата яких буде здійснена за
наявності відповідного фінансування з
Державного бюджету України. Отже,
встановлені судом обставини не дають
підстав для висновку про неможливість
виконання судового рішення, що
відповідно до статті 263 КАС було б
підставою для зміни способу і порядку
його виконання, адже виплата
нарахованих сум соціальної допомоги
буде здійснена управлінням ПФУ після
надходження відповідних сум із
державного бюджету.

Також колегія суддів наголошує, що
«захист порушеного права у судовому
рішенні» і «спосіб виконання судового
рішення» не є тотожними поняттями
(процесуальними інститутами).

Аналіз оскаржуваного рішення суду
першої інстанції свідчить про те, що
суд першої інстанції, змінюючи спосіб
виконання постанови суду, фактично
змінив її суть, що належить до
повноважень суду апеляційної або
касаційної інстанції.

У справі, що розглядається, суд для
відновлення права ОСОБА_1 на щомісячну
соціальну допомогу, передбачену
Законом України «Про соціальний захист
дітей війни», прийняв постанову про
зобов'язання органу ПФУ нарахувати та
виплатити соціальну допомогу в
установленому законом розмірі, що
відповідало заявленим у позові
вимогам. Розрахунок суми належної
ОСОБА_1 соціальної допомоги за спірний
період судами не здійснювався, тому,
змінивши спосіб виконання такої
постанови із зобов'язання виплатити
зазначену допомогу на стягнення
конкретної суми цієї допомоги, суд
змінив постанову по суті, вийшовши при
цьому за межі позовних вимог та
вирішивши питання, що не були предметом
дослідження судами всіх інстанцій при
розгляді справи.

Колегія суддів дійшла висновку, що
зміна на підставі статті 263 КАС способу
і порядку виконання судового рішення
не передбачає зміни обраного судом
відповідно до статті 162 КАС при
ухваленні рішення способу відновлення
порушеного права. Отже, зміна способу і
порядку виконання рішення суду про
зобов'язання органу ПФУ здійснити
виплату із зобов'язання на стягнення
такої виплати є незаконною.

Така правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
11.11.2014 року у справі № 21-394а13. А
відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за результатами розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначені норми права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Враховуючи вищевикладене апеляційний
суд приходить до висновку, що
апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м. Луцьку
Волинської області слід задовольнити,
а ухвалу скасувати.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 202, 205, 206, 254 КАС
України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Луцьку
Волинської області - задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 05.12.2013 року у
справі №161/19057/13-а провадження №6-а/161/83/13
- скасувати та прийняти нову, якою в
задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну
способу і порядку виконання судового
рішення - відмовити.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, може
бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Н.В. Ільчишин

Судді
М.А. Пліш

В.В. Святецький