Справа № 814/1177/14
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

08 серпня 2014 року
Справа № 814/1177/14

Миколаївський окружний
адміністративний суд, у складі судді
Малих О.В., розглянувши в порядку
письмового провадження справу за

адміністративним позовом: Приватного
акціонерного товариства «Нікстром»
(вул. Набережна, 52, с. Галицинове,
Жовтневий район, Миколаївська область,
57286)

до відповідача: Жовтневої об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Миколаївської області (вул. Торгова, 63,
корпус А, м. Миколаїв, 54050)

про: скасування податкових
повідомлень-рішень від 26.12.2013р. № ,
від 26.12.2013р. № , від 26.12.2013р. №
,

в с т а н о в и в:

Позивач, Приватне акціонерне
товариство «Нікстром», звернулось до
суду з адміністративним позовом про
скасування податкових
повідомлень-рішень Жовтневої
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Миколаївської області
(далі - відповідач, Жовтнева ОДПІ) №
, № та № від 26.12.2013
року.

В обґрунтування своїх вимоги позивач
зазначив, що висновки акту перевірки
Жовтневої ОДПІ є безпідставними та не
відповідають фактичним обставинам,
фінансовій, договорній та
бухгалтерській документації ПАТ
«Нікстром» та положенням чинного
законодавства, а винесені на підставі
такого акту перевірки податкові
повідомлення-рішення є протиправними
та підлягають скасуванню.

Відповідач позов не визнав, в своїх
запереченнях підтримав висновки,
викладені у акті перевірки позивача, та
зазначив, що оскаржуванні податкові
повідомлення-рішення є обгрунтованими
та відповідають нормам діючого
законодавства (т. 3 арк. спр. 230 - 232).

Від представника позивача надійшло
клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження (т. 4
арк. спр. 65). Суд вважає, що справа може
бути розглянута по суті на підставі
наявних у справі доказів, відповідно до
ст. 128 КАС України, не перешкоджає
вирішенню спору.

Дослідивши всі матеріали справи,
оцінивши наявні докази в їх сукупності,
суд встановив наступне.

У період з 13.11.2013 року по 26.11.2013 року
спеціалістами Жовтневої ОДПІ було
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку ПАТ «Нікстром» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2010 року по
31.12.2012 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2010 року по
31.12.2012 року,

За результатами перевірки було
складено акт № 22122/04543192 від 10.12.2013 року
(далі - Акт перевірки, т. 3 арк. спр. 37 - 110),
відповідно до висновків якого
позивачем:

- на порушення п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п.п. 5.2.1,
п.п. 5.2.8. п. 5.2 ст. 5 Закону України від
28.121994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств» із змінамита
доповненнями, п. 135.2 ст. 132, п.п. 135.4, п. 135.4,
п. 135.1 ст. 135, п. 137.1 ст. 137, п. 138.2, 138.8 п. 138ст.
138 Податкового кодексу України від 02.12.10
№ 2755-VI зі змінами та доповненнями (далі
- ПК України), занижено податок на
прибуток в періоді, що перевірявся, на
загальну суму 587 169,00 грн., в тому числі
по періодах: IV квартал 2010 року - 77 866,00
грн.; І квартал 2011 року - 10 102,00 грн.; II
квартал 2011 року - 14 648,00 грн.;III квартал 2011
- 92 248,00 грн.; IV квартал 2011 року - 108 930,00
грн.; І квартал 2012 року - 25 725,00 грн.; II
квартал 2012 року - 19 425,00 грн.; IV квартал 2012
року - 238 223,00 грн.;

- на порушення п.п. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» від 03.04.1997 року № 168/97-ВР із
змінами та доповненнями, п. 188.1 ст. 188, п.
189.9 ст. 189, п.198.3, п. 198.6 ст.198 ПК України,
занижено податку на додану вартість на
загальну суму 488 962,00 грн., в тому числі
по періодах: вересень 2011 року - 84 725,70
грн.; жовтень 2011 року - 355 261,00 грн.;
листопад 2011 року - 41 707,00 грн.; лютий 2011
року - 4 414,86 грн.; березень 2011 року - 3 571,73
грн.; квітень 2011 року - 12 107,51 грн.;
листопад 2010 року - 14 294,10 грн.; грудень 2011
року - 23 000,00 грн.; березень 2012 року - 24 500,00
грн.; травень 2012 року - 11 666,67 грн.;
червень 2012 року - 6 833,33 грн.; жовтень 2012
року - 113 440,00 грн.; листопад 2012 року - 113
440,00 грн.;

- на порушення п.п. 242.1.1, п.п.242.1.3 ст. 242 ПК
України не включено до декларації
екологічного податку за II квартал 2011
року за викиди забруднюючих речовин в
атмосферне повітря стаціонарними
джерелами забруднення вуглеводнів та
викиди забруднюючих речовин, в
спеціально для цього відведених місцях
та об'єктах III класу небезпеки в обсязі
0,46488 тон, що призвело до заниження
екологічного податку в сумі 238,71 грн. в
т.ч. за II квартал 2011 року - на 238,71 грн.

На підставі Акту перевірки 26.12.2013 року
відповідач прийняв податкові
повідомлення-рішення:

- № , яким ПАТ «Нікстром» занижено
податок на прибуток на 565 896,00 грн. та
нараховані штрафні (фінансові) санкції
у розмірі 191 069,00 грн. (т. 3 арк. спр. 189);

- № , яким ПАТ «Нікстром»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на 396 438,00
грн. та нараховані штрафні (фінансові)
санкції у розмірі 94 089,00 грн. (т. 3 арк.
спр. 191);

- № , яким ПАТ «Нікстром» зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість у розмірі 61
887,00 грн., у тому числі за жовтень 2012 року
- на 18 245,00 грн., за листопад 2012 року - на 43
642 грн. (т. 3 арк. спр. 193).

Не погоджуючись із вищезазначеними,
позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом.

Надаючи правової оцінки цим обставинам
та відносинам, що виникли між
сторонами, суд виходить з наступного.

Факт придбання товарів чи послуг із
дотриманням вимог пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість» є достатньою підставою для
виникнення права платника податків на
податковий кредит із податку на додану
вартість.

Відповідно до пунктів 1.6-1.8 статті 1
Закону України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) податкове зобов'язання -
загальна сума податку, одержана
(нарахована) платником податку в
звітному (податковому) періоді, що
визначена згідно з цим Законом;
податковий кредит - сума, на яку платник
податку має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду,
визначена згідно з цим Законом;
бюджетне відшкодування - сума, що
підлягає поверненню платнику податку з
бюджету у зв'язку з надмірною сплатою
податку у випадках, визначених цим
Законом.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.2.4
пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»(в редакції,
яка діяла на момент виникнення спірних
правовідносин) право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому статтею 9 цього
Закону.

Згідно абзаців 1, 3 підпункту 7.2.3 пункту
7.2 статті 7 Закону України «Про податок
на додану вартість»(в редакції, яка
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин) податкова накладна
складається у момент виникнення
податкових зобов'язань продавця у двох
примірниках. Оригінал податкової
накладної надаються покупцю, копія
залишається у продавця товарів (робіт,
послуг). Податкова накладна є звітним
податковим документом і одночасно
розрахунковим документом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість»(в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.4.5
пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість»(в редакції,
яка діяла на момент виникнення спірних
правовідносин) не підлягають включенню
до складу податкового кредиту суми
сплаченого (нарахованого) податку у
зв'язку з придбанням товарів (послуг),
не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість»(в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин) датою виникнення права
платника податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Твердження відповідача про те, що
необхідною умовою бюджетного
відшкодування є, відповідно до пункту
1.8 статті 1 Закону України «Про податок
на додану вартість», сплата сум податку
на додану вартість до бюджету всіма
контрагентами позивача правомірно
відхилені судами попередніх інстанцій
як безпідставні, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Закону
України «Про податок на додану
вартість»(в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) платник податку - особа,
яка згідно з цим Законом зобов'язана
здійснювати утримання та внесення до
бюджету податку, що сплачується
покупцем, або особа, яка імпортує
товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у
підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1
статті 10 Закону України «Про податок на
додану вартість»(в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин), відповідають за
дотримання достовірності та
своєчасності визначення сум податку, а
також за повноту та своєчасність його
внесення до бюджету відповідно до
закону (пункт 10.2 статті 10 Закону).

Таким чином, якщо контрагент не виконав
свого зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи.

Зазначена обставина не є підставою для
позбавлення платника податку права на
відшкодування податку на додану
вартість у разі, якщо останній виконав
усі передбачені законом умови щодо
отримання такого відшкодування та має
всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Закон України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, яка діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин) не встановлював
обов'язку покупця сплачувати податок
на додану вартість ще й до бюджету, коли
такий податок не буде сплачений
продавцем або іншою особою, з
урахуванням суми податку, отриманого
від покупця в ціні товару. Відповідно
до положень вказаного Закону сума
податку на додану вартість, що включена
до ціни товару, є податковим
зобов'язанням продавця товару, і саме
продавець товару несе обов'язок зі
сплати цього податку до бюджету. Сама
по собі несплата податку продавцем (у
тому числі у разі ухилення від сплати)
при фактичному здійсненні
господарської операції не впливає на
податковий кредит покупця і суму
бюджетного відшкодування. Тобто,
покупець - платник податку на додану
вартість не несе відповідальності за
податкові зобов'язання продавця.

При цьому, посилання податкового
органу на те, що право позивача на
відшкодування не підтверджено
результатами зустрічних перевірок
постачальників по ланцюгу до виробника
також правомірно є безпідставними,
оскільки Закон України «Про податок на
додану вартість» (в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин) не передбачав отримання
результатів зустрічних перевірок
контрагентів суб'єкта оподаткування у
якості обов'язкової умови
відшкодування податку на додану
вартість.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК, для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Також, статтею 1 Закону України від
16.07.1999 р. № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» встановлено, що первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки, акти тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції та за наявності
всіх реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 16.07.1999 р. № 996-ХІV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», господарською
операцією є дія або подія, яка викликає
зміни в структурі активів та
зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Тобто, визначальною і обов'язковою
ознакою господарської операції є
реальна зміна майнового стану платника
податків, що також відповідає і
кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК,
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139 ПК, не включаються
до складу витрат витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Згідно пунктом 198.3 статті 198 ПК,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість,
є факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, витрати для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, а також
податковий кредит для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
додану вартість мають бути фактично
здійснені і підтверджені належним
чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК, датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Приймаючи рішення по справі, судом
враховано наступне:

В Акті перевірки зазначено про
завищення ПАТ «Нікстром» валових
витрат на суму 10 929,00 грн. в зв'язку з
перевищенням витрат по бензину (1274 л).

Також перевіряючими в Акті перевірки
для розрахунку використано середні
ціни на покупку бензину за 2 роки - 2010 та
2011 рік. Позивач зазначає, що на
підприємстві застосовується метод
оцінки вибуття запасів ФІФО. Виходячи з
цього, вартість придбання бензину,
який, на думку перевіряючих,
використаний позивачем не в
господарській діяльності має
становити (з розбивкою по місяцях): в
листопаді 2010 р. вартість придбання
бензину А-95 - 6,45 грн. (без ПДВ) * 196 л. = 1264,20
грн.(замість 1 297,50 грн.); в січні 2011 - 6,98 * 20
л = 139,60 грн. (замість 145,80 грн.); в березні
2011 - 7,62 * 40 л = 304,80 грн. (замість 331,60 грн.); в
жовтні 2011 - 8,50 * 390 л = 3 315,00 грн. (замість 3
669,90 грн.); в листопаді 2011 - 8,50 * 248 = 2 108,00
грн. (замість 2333,70 грн.).

Загальне відхилення по вартості палива
складає 647,20 грн. (10 929,00 грн. - 10281,20 грн. =
647,20 грн.). Таким чином, відповідачем
надлишково знято з валових витрат
позивача 647,20 грн.

Щодо завищення позивачем податкового
кредиту з ПДВ на 11 466,67 грн. за листопад
2010 року та валових витрат на суму 57 333,33
грн. в частині безпідставного
віднесення до складу валових витрат
вартості дизельного палива у кількості
10 000 л. за 4 квартал 2010 року, суд зазначає,
що згідно умов договору № 1 від 29.10.2010
року із ТОВ «Порт Очаків» (виконавець),
ПАТ «Нікстром» повинно було надати
паливно-мастильні матеріали виконавцю
для виконання умов договору, тому АТ
«Нікстром» передало ТОВ «Порт «Очаків»
придбане у ТОВ «ВІК ОЙЛ» дизпаливо, в
кількості 10 000 л. (т. 3 арк. спр. 15 - 19).

Підтвердженням фактичної передачі
палива є накладна-вимога від 06.11.2010 року
(т. 3 арк. спр. 31), виписка із судового т/х
«Кінбурн» від 06.11.2010 року, де є записи
про початок та завершення бункеровки
дизельним паливом (т. 3 арк. спр. 32 - 34).

Позивачем була отриманан належним
чином оформлена податкова накладна №
757 від 06.11.2010 року на суму 68 800,00 грн. з
урахуванням ПДВ у розмірі 11 466,67 грн. (т. 3
арк. спр. 35), яка дає право ПАТ
«Нікстром» для формування податкового
кредиту.

У 2010 році в бухгалтерському обліку був
сформований резерв сумнівних боргів, і
списана передплата ФОП ОСОБА_1 за
рахунок резерву сумнівних боргів: Дт 38
Кт 431. Дт 944 Кт 3 8, в сумі 10 000,00 грн. В
податковому обліку дана операція не
відображалась, тобто в Декларації з
податку на прибуток за 2010 рік дана сума
не включалась до складу валових витрат,
і позивачем не складено додаток 4
«Урегулювання сумнівної (безнадійної)
заборгованості» до Декларації з
податку на прибуток за 2010 рік.

Таким чином, твердження перевіряючих
щодо завищення валових витрат на 10 000,00
грн. є абсолютно безпідставним.

Щодо завищення позивачем валових
витрат на загальну суму 336 004,00 грн. за
рахунок включення витрат за операціями
з отримання юридичних та
консультаційних послуг від ТОВ
«Нерейінтертранс» та ТОВ «Каміа Плюс»
та послуг з оренди складу ТОВ
«Нерейінтертранс», судом встановлено,
що згідно договорів із зазначеними
контрагентами (т. 1 арк. спр. 74 - 78, 109 - 115,
131 - 134, 139 - 141, 152 - 154, 157 - 158, 161 - 164, 173 - 176, 180 -
184, 207 - 210, т. 2 арк. спр. 45 - 48) документами
про надані послуги є Акти
приймання-передачі, Звіти про надані
послуги.

Так, юридичні та консультаційні
послуги від ТОВ «Камін Плюс» були
замовлені позивачем з метою
використання їх в господарській
діяльності, а саме отримання
юридичного висновку щодо процедури
здійснення будівельних/ремонтних
робіт будівлі ПАТ «Нікстром» за
адресою м. Миколаїв, пр. Леніна, 81, в
зв'язку із тим, що зазначена
адміністративна будівля підпадає під
дію Закону України «Про охорону
культурної спадщини» та, згідно умов
проекту Охоронного договору, власник
будівлі зобов'язаний виконати роботи
по ремонту фасаду і ремонту внутрішніх
приміщень (т. 2 арк. спр. 69 - 70).

Дані витрати (у складі вартості
ремонтних робіт будівлі) в подальшому
підлягатимуть амортизації, як витрати
на проведення ремонту, реконструкції,
модернізації та інших видів поліпшення
основних засобів згідно п. 144.1 ст. 144 ПК
України), тому в момент придбання (на
дату підписання акту виконаних робіт
(наданих послуг) до кладу валових
витрат віднесені не були. Про це
свідчить бухгалтерське проведення від
26.06.2012 року, зроблене на підставі
підписаного Акту надання послуг № 91
від 26.06.2012 року (т. 3 арк. спр. 51) та Звіт
про надання
інформаційно-консультаційних послуг №
06/12 від 12.6.2012 року (т. 2 арк. спр. 52 - 53).

Крім того, на дату Акту виконаних робіт
був сформований податковий кредит на
суму 6 833,33 грн., що підтвердженно
наявною у матеріалах справи податковою
накладною № № 10 від 26.06.2012 року на суму
41 000,00 грн. з урахуванням ПДВ у розмірі 6
833,33 грн. (т. 2 арк. спр.79).

Також в Акті перевірки зазначено про
встановлення перевіркою завищення
позивачем валових витрат на загальну
суму 62 500,00 грн. за рахунок включення ним
витрат за операціями з отримання в
оренду складу від ТОВ
«Нерейінтертранс». Підставою таких
висновків є те, що зазначені послуги не
є такими, що належать до господарської
діяльності підприємства, ці
господарські операції не спричинили
реальні зміни майнового стану платника
податків.

Позивачем в підтвердження реальності
господарських операцій надано
наступні документи: Договір оренди №
01/03-3H від 01.03.2012 року, Акт
приймання-передачі нежитлового
приміщення складу від 01.03.2012 року, Акт
надання послуг № 5 від 30.03.2012 року на
суму 75 000,00 грн. (в т. ч. ПДВ - 12 500,00 грн.),
Податкова накладна № 6 від 30.03.2012 року
на суму 75 000,00 грн. (в т. ч. ПДВ - 12 500,00 грн.),
Виписка банку від 13.04.2012 року, п/д № 155
від 13.04.2012 року (т. 1 арк. спр. 180 - 189).

Зазначений договір оренди також
передбачає оренду складу для
зберігання ТМЦ орендаря, а для
навантаження та розвантаження ТМЦ у
ТОВ «Нерейінтертранс» були орендовані
навантажувачі.

Відповідно до висновків Акту перевірки
встановлено заниження позивачем в 4
кварталі 2010 року валового доходу на
суму 228 697,00 грн. у зв'язку з не
включенням до складу доходів вартості
безкоштовно отриманих труб від ПП
ОСОБА_1 на суму 228 697,00 грн.

Дане твердження не відповідає
дійсності, оскільки ці труби були
отримані від ПП ОСОБА_1 в 2008 році, отже
дана операція не має відношення до 4
кварталу 2010 року.

В Акті перевірки міститься твердження
щодо заниження позивачем доходів, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування, на суму 1 799 339,00 грн., в
т.ч. за ІІІ квартал 2011 року - на суму 2 338,00
грн., IV квартал 2011 року - 352 605,00 грн.; IV
квартал 2012 року - 1 134 396,00 грн.

Сума заниження позивачем доходів, що
враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування в кварталі 2011 року
складається із сум 293 138,00 грн. і 19 200,00
грн.

Про те, що позивач в повному обсязі
відобразив дохід від реалізації товару
свідчать накладні на реалізацію
готової продукції покупцям та дані,
відображені у оборотно-сальдовій
відомості по готовій продукції у
кількісно-сумовому виразі за період з
01.01.2010 року по 31.12.2011 року (т. 2 арк. спр.
104).

Одночасно з цим, у вересні 2011 року ПАТ
«Нікстром» на підставі проведеної
інвентарізації списано екскаватор ЭО
4111 і оприбутковано 11,6 т. металобрухту.

Позиція відповідача стосовно не
оприбуткування 9,6 т. металобрухту на
загальну суму 19 200,00 грн. є
необґрунтованими, оскільки списаний
екскаватор не був укомплектованим, про
свідчить відповідний акт (т. 2 арк. спр.
105 - 110).

Суд також зазначає, що відповідно до
додаткових пояснень позивача
постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 24.02.2014 року
по справі № 814/4867/13-а за позовом
Приватного акціонерного товариства
«Нікстром» до Жовтневої об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
27.09.2013 року № , позовні вимоги
задоволено повністю.

Оскаржуване податкове
повідомлення-рішення № від 27.09.2013
року було винесено по результатах
документальної планової виїзної
перевірки Позивача на підставі акту
перевірки від 20.06.2013 року № 254/22-04543192 з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2010 року по
31.12.2012 року, валютного та іншого
законодавства за період 01.01.2010 року по
31.12.2012 року, тобто за той же самий
період, по якому винесено спірні
повідомлення-рішення по даній справі
(№ 814/1177/14).

Під час перевірки встановлено
порушення позивачем, зокрема, п.п. 139.15 п.
139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в
результаті чого встановлено заниження
податку на прибуток всього у сумі 751 151,00
грн., у тому числі за ІІ квартал 2011 року
у сумі 60 139,00 грн., за ІІІ квартал 2011 року
у сумі 271 513,00 грн., за ІV квартал 2011 року у
сумі 270 008,00 грн., за І квартал 2012 року у
сумі 149 491,00 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 05.08.2014 року
постанова Миколаївського окружного
адміністративного суду від 24.02.2014 року
по справі № 814/4867/13-а залишено без змін.

Відповідно до ст. 255 КАС України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню по всій території України.

Обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін (ч. 2
ст. 255 КАС України).

Згідно із положеннями ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, передбачений Конституцією та
законами України.

Згідно із пп. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 Податкового
кодексу України, посадові особи
органів державної податкової служби
зобов'язані дотримуватися Конституції
України та діяти виключно у
відповідності з цим Кодексом та іншими
законами України, іншими нормативними
актами.

Крім того, суд бере до уваги, що
відповідно до статті 4 Податкового
кодексу України податкове
законодавство ґрунтується, крім інших,
на презумпції правомірності рішень
платника податку в разі, якщо норма
закону чи іншого нормативно-правового
акта, виданого на підставі закону, або
якщо норми різних законів чи різних
нормативно-правових актів припускають
неоднозначне (множинне) трактування
прав та обов'язків платників податків
або контролюючих органів, внаслідок
чого є можливість прийняти рішення на
користь як платника податків, так і
контролюючого органу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових та
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Суд також бере до уваги що, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
у відповідності до частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України.

З огляду на зазначену норму під час
розгляду спорів щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень суди, незалежно
від підстав, наведених у позовній
заяві, перевіряють їх відповідність
усім зазначеним вимогам статті 2 КАС
України.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач не довів суду законність та
обґрунтованість прийнятого рішення.
Натомість позивачем надано суду
достатні докази на підтвердження
реальності господарських операцій та
дійсності укладених з контрагентами
правочинів. У зв'язку з цим, суд вважає
позовні вимоги обґрунтованими і
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі, а порушені права та
інтереси позивача -такими, що
підлягають судовому захисту.

Суд також зазначає, що
вищенаведені висновки узгоджуються із
правовими позиціями Верховного Суду
України при вирішенні спорів цієї
категорії. Так, у постановах від 09.09.2008р.
у справі №21-500во08, від 01.06.10р. у справі
№21-573во10 та від 31.01.11р. у справі №21-47а10
Верховний Суд України дійшов висновку,
що якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування ПДВ у
випадку, коли останній виконав усі
передбачені законом умови стосовно
отримання такого відшкодування та має
необхідні документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Крім того, зазначена позиція
узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії»
(заява №3991/03) Європейський Суд з прав
людини у своєму рішенні від 22.01.09р. в
пункті 71 зазначив, що платник податку
не повинен нести відповідальності за
наслідки невиконання постачальником
його зобов'язань зі сплати податку і в
результаті сплачувати ПДВ другий раз, а
також пеню. На думку суду, такі вимоги
стали б надмірним тягарем для платника
податку, що порушило справедливий
баланс, який повинен підтримуватися
між вимогами суспільного інтересу та
вимогами захисту права власності.

Згідно із ст. 17 Закону України
«Про виконання рішень і застосування
практики Європейського суду з прав
людини» № 3477-IV від 23.02.06р. українські
суди мають застосовувати при розгляді
справ практику Європейського Суду з
прав людини як джерело права.

Керуючись статтями 71, 128, 158, 160-163, 255
КАС України, адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Скасувати податкове
повідомлення-рішення Жовтневої
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Миколаївської області №
від 26 грудня 2013 року по формі «Р»,
яким Приватному акціонерному
товариству «Нікстром» нараховано
(збільшено) грошове зобов'язання з
податку на прибуток на суму 756 965,00 грн.
(в т.ч. за основним платежем - 565 896,00 грн.;
за штрафними санкціями - 191 069,00 грн.) у
зв'язку з порушенням ПАТ «Нікстром» п.п.
4.1.6 п. 4.1 ст.4, п.п. 5.2.1, п.п. 5.2.8. п. 5.2, п.5.1 ст.
5 Закону України від 28.12.94 №334/94-ВР «Про
оподаткування прибутку підприємств»
із змінами та доповненнями, п. 135.2, п.п.
135.4.1 п. 135.4, п. 135.1 ст. 135, п. 137.1 ст. 137, п. 138.2,
абзац «г» п. 138.4, пп. 138.8.1, абзац «г» пп.
138.8.5, п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу
України.

3. Скасувати податкове повідомлення -
рішення Жовтневої об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївської
області № від 26 грудня 2013 року по
формі Р», яким Приватному акціонерному
товариству «Нікстром» нараховано
(збільшено) грошове зобов'язання з
податку на додану вартість на суму 490
527,00 грн. (в т.ч. за основним платежем - 396
438,00 грн.; за штрафними санкціями - 94 089,00
грн.) у зв'язку з порушенням АТ
«Нікстром» п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», п. 188.1 ст. 188, п. 189.9 ст. 189, п. 198.3,
п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України.

4. Скасувати податкове повідомлення -
рішення Жовтневої об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївської
області № від 26 грудня 2013 року по
формі «В4», яким Приватному
акціонерному товариству «Нікстром»
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість на суму
61 887,00 грн. у зв'язку з порушенням АТ
«Нікстром» п. 188.1 ст. 188 Податкового
кодексу України.

Постанова набирає законної сили після
закінчення 10-денного строку з дня
проголошення/отримання постанови, якщо
протягом цього часу не буде подано
апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили постанови
за наслідками апеляційного
провадження.

Порядок та строки апеляційного
оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до
Одеського апеляційного
адміністративного суду через
Миколаївський окружний
адміністративний суд. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
Одеського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення встановлених строків
залишається без розгляду, якщо суд
апеляційної інстанції за заявою особи,
яка її подала, не знайде підстав для
поновлення строку.

Суддя
О.В. Малих