Справа № 810/4411/14
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/4411/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого
Василенка Я.М.,

суддів
Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі
Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
приватного підприємства «Фірма Каре»
на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 22.09.2014 у
справі за адміністративним позовом
приватного підприємства «Фірма Каре»
до Васильківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ПП «Фірма Каре» звернулося до суду
першої інстанції із позовом, в якому
просило: визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Васильківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області від
19.06.2014 року №.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 22.09.2014 у
задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище
судовим рішенням позивач звернувся із
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати оскаржувану постанову, як
таку, що постановлена із порушенням
норм матеріального і процесуального
права, та ухвалити нову постанову, якою
позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що зазначена апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи у
період з 28.05.2014 по 03.06.2014 Васильківською
ОДПІ Головного управління Міндоходів
у Київській області, згідно із пп. 78.1.1
ст.78, ст.79 розділу II Податкового кодексу
України від 02.12.2010 № 2755-VІ відповідно до
наказу начальника Васильківської ОДПІ
ГУ Міндоходів у Київській області № 370
від 27.05.2014 проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку
приватного підприємства «Фірма Каре»
(код за ), скорочена назва -
ПП «Фірма» Каре», з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «Інтро Груп» (код
за ) за січень 2014 року.

За результатами перевірки
відповідачем складено акт про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ПП
«Фірма Каре» з питань дотримання вимог
податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
взаємовідносин з ТОВ «Інтро Груп» за
січень 2014 року № 2152/22- 01/19409105 від 04.06.2014,
яким встановлено порушення позивачем
п.п.198.3, п.п. 198.6 ст.198, п.201.10 ст.201
Податкового кодексу України від 02.12.2010
№2755-VI (зі змінами та доповненнями), в
результаті чого занижено податок на
додану вартість в період, що
перевірявся, на загальну суму 100 000 грн.,
в тому числі за січень 2014 року.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 19.06.2014 №
про сплату податку на додану вартість -
100 000, 00грн., код 14010100, штрафних
(фінансових) санкцій - 25 000, 00 грн.,
застосованих за порушення п. 198.3, п. 198.6,
ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу
України від 02.12.2010.

Суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що відповідач діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законодавством
України. Податкове
повідомлення-рішення є обґрунтованим,
оскільки у ході перевірки встановлено
порушення позивачем вимог податкового
законодавства, що свідчить про
заниження позивачем податкових
зобов'язань.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що
відповідачем зроблено неправомірні
висновки щодо нікчемності
взаємовідносин між позивачем та
контрагентом, оскільки податковий
кредит сформовано на підставі належним
чином оформлених первинних документів,
а тому оскаржуване податкове
повідомлення-рішення винесене з
порушенням вимог законодавства, у
зв'язку з чим має бути скасоване.

Колегія суддів вважає доводи апелянта
необґрунтованими та погоджується з
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи
01.01.2014 між ТОВ «Інтро Груп» (виконавець)
та ПП «Фірма Каре» (замовник) було
укладено договір про надання
консультаційних послуг №5 , відповідно
до якого замовник доручає, а виконавець
бере на себе зобов'язання надавати
замовнику консультації з питань
бухгалтерського обліку та податкової
політики компанії. Крім того, один раз
на тиждень виконавець робить та
передає замовнику моніторинг
законодавства по питанням, пов'язаним з
господарською діяльністю замовника.
Консультаційні послуги надаються
замовнику за його письмовим або усним
запитом для цього замовник назначає
серед своїх працівників осіб, які
уповноважені звертатись із запитам
згідно договору та завжди інформувати
про це компанію. Терміни та форма
надання послуг узгоджуються в додатках
до договору або шляхом обміну
кореспонденцією.

ТОВ «Інтро Груп» виписано ПП «Фірма
Каре» акти виконаних робіт, видаткові
та податкові накладні, перелік яких
зазначено в акті перевірки та які
надані позивачем суду та належним
чином завірені копії яких містяться в
матеріалах справи. Також, до суду
надано платіжні доручення.

Також, між ТОВ «Інтро Груп» та ПП «Фірма
Каре» було укладено договір
купівлі-продажу від 01.01.2014, відповідно
до умов якого продавець зобов'язується
в порядку та на умовах визначених цим
договором, поставити та передати у
власність покупця товар, а саме: віник
сорго (просяні), а покупець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених даним договором, прийняти і
здійснити оплату за товар на умовах
передбачених даним договором.

Під час перевірки позивачем не було
надано відповідачу копії зазначеного
договору, а лише надано видаткові та
податкові накладні, перелік яких
міститься в матеріалах справи.

Оригіналів жодних документів що
стосуються взаємовідносин позивача з
ТОВ «Інтро Груп» з приводу купівлі
віників представником позивача суду
надано не було.

Згідно з п. 198. 1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг;придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198. 2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п. 198.6. ст. 198 Кодексу, не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п. 201.11
ст. 201 ПК України).

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 199.1 ст. 199 Податкового
кодексу України у разі якщо придбані
та/або виготовлені товари/послуги
частково використовуються в
оподатковуваних операціях, а частково -
ні, до сум податку, які платник має
право віднести до податкового кредиту,
включається та частка сплаченого
(нарахованого) податку під час їх
придбання або виготовлення, яка
відповідає частці використання таких
товарів/послуг в оподатковуваних
операціях.

Законом України «Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні»
передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Таким чином, враховуючи викладені
законодавчі норми, для підтвердження
включення до складу податкового
кредиту сум ПДВ, сплачених у складі
ціни за придбаний товар (роботи,
послуги), необхідні первинні документи
(податкові накладні, видаткові
накладні, акти здачі-прийняття товару
тощо), оформлені відповідно до вимог
Закону України «Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в
Україні».

Закон України «Про бухгалтерській
облік та фінансову звітність в
Україні» (далі - Закон) поширюється на
всіх юридичних осіб, створених
відповідно до законодавства України,
незалежно від їх
організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством (ст. 2).

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88, первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16
вищевказаного Положення забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавства та не
порушувати публічний порядок,
встановлений Законом України «Про
бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

Так, надані позивачем акти
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
складені формально, обмежившись фразою
«Консультаційні послуги», предмет
послуг відсутній, звіти про виконану
роботу відсутні, що не дає змоги
доведення використання цих послуг у
господарській діяльності
підприємства. Зі змісту актів
прийому-передачі послуг немає
можливості встановити зв'язок з
господарською операцією, що
здійснювалась. Крім того, формальність
складення актів прийому-передачі
послуг позбавляє їх ознак документу.
Види наданих згідно акту прийому-здачі
послуг носять загальний характер.

Позивачем також не надано пояснень,
яким саме чином зазначені в акті
послуги використовувались ним у
власній господарській діяльності.

Крім того, на підтвердження надання
послуг представником позивача було
надано оригінали матеріалів, які були
використані під час семінарів, дата
складання яких, походження та
авторство не відомі, оскільки під час
огляду вказаних матеріалів було
встановлено, що вони мають ознаки
зразків періодичної преси, а саме
Податкового віснику України. Надані
матеріали не систематизовані до
предметів семінарів, а також мають
ознаки часткового видалення
інформації щодо її походження та
належності до відповідного
періодичного спеціального видання.

Будь-яких пиcьмових запитів на
проведення консультацій,
кореспонденції або додатків до
договору №5 від 01.01.2014, що передбачені п.
1.4 та п. 1.5 договору №5 від 01.01.2014
представник позивача також суду не
надав.

Колегія суддів вважає, що наявність
формально складених актів прийняття
робіт та податкових накладних, а також
відображення у податковій звітності
відповідних показників, не свідчить
про фактичний рух активів у результаті
надання позивачу послуг. Інших доказів,
які б могли підтвердити вказану
обставину позивачем не надано,
відповідних клопотань з цього приводу
не заявлено.

Також, у підтвердження оплати послуг за
договором №5 від 01.01.2014 та договором
купівлі-продажу від 01.01.2014 позивачем
належних доказів не надано.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 судам необхідно
перевірити фізичні, технічні та
технологічні можливості певної особи
до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-то: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Колегія суддів звертає увагу, що
позивачем не надано до суду документів,
що підтверджують наявність власних
офісних приміщень, що
використовувались підприємством для
здійснення фінансово-господарської
діяльності; власних виробничих
потужностей підприємства,
проектно-кошторисної документації;
доказів наявності основних фондів,
необхідного обладнання.

Згідно постанови Верховного суду
України від 08.09.2009 у справі № 21-737во09 про
необґрунтованість податкової вигоди
може свідчити відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної підприємницької,
економічної діяльності в силу
відсутності управлінського або
технічного персоналу, основних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів, а
також письмові заперечення посадових
осіб контрагентів, що будь-яких
документів, угод, платіжних доручень,
банківських та господарських
документів вони не підписували.

Згідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 237 цього
Кодексу.

Колегія суддів вважає, що позивачем не
доведено факт реального виконання умов
договорів, що надало б йому право на
формування податкового кредиту з
огляду ще й на наступне.

Згідно з ст. 207 Господарського кодексу
України, господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Наведену норму слід застосовувати з
урахуванням того, що відповідно до ст.
228 ЦК України правочин, учинений з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
водночас є таким, що порушує публічний
порядок, а отже, - нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Такий правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст.
216).

Санкції застосовуються за вчинення
правочину з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства. Разом із тим, за змістом
частини 1 статті 208 ГК застосування цих
санкцій можливе не за сам факт
укладення зазначеної угоди, а лише в
разі виконання правочину хоча б однією
стороною. Санкції, встановлені
частиною 1 статті 208 ГК, не можуть
застосовуватися за сам факт несплати
податків (зборів, інших обов'язкових
платежів), зокрема однією зі сторін
договору, що є самостійним
правопорушенням. Для застосування
санкцій, передбачених частиною 1 статті
208 цього Кодексу, необхідним є умисел на
укладення угоди з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства.

Колегія суддів приходить до висновку,
що недійсність договорів, укладених
між позивачем та контрагентом, не
потребує доведення в силу їх
нікчемності. Колегія суддів не приймає
до уваги доводи позивача про те, що
договори не визнавалися недійсними в
судовому порядку, оскільки в даному
випадку, визнання таких правочинів
недійсними судом не вимагається.

Як зазначено у постанові Верховного
Суду України від 07.02.2012 № 21-425во10
наявність у позивача податкових
накладних, виданих контрагентом, за
умови встановлення судом факту
нездійснення самої господарської
операції, не є підставою для віднесення
зазначених у цих накладних сум до
податкового кредиту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
податкове повідомлення-рішення
Васильківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області від 19.06.2014 року № є
правомірним, оскільки винесене з
дотриманням норм чинного податкового
законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції ухвалив законне та
обґрунтоване рішення, з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних
доказів, що б підтверджували факт
протиправності рішення суду першої
інстанції, а відповідач, як суб'єкт
владних повноважень - довів
правомірність своїх дій.

Таким чином, колегія суддів вирішила
згідно ст. 200 КАС України залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, з урахуванням
того, що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу приватного
підприємства «Фірма Каре» залишити без
задоволення, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від
22.09.2014 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку та строки,
встановлені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
Василенко Я.М.

Судді:
Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений
17.12.2014.

.

Головуючий суддя
Василенко Я.М.

Судді:
Кузьменко В. В.

Шурко О.І.