Справа № 804/13064/14
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЄфанової О.В. при
секретаріЛегкій А.В. за участю:
позивача відповідача ОСОБА_3 Горобець
К.М. розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 до
Лівобережної об'єднаної Державної
податкової інспекції
м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень
До Дніпропетровського окружного
адміністративного суду надійшов позов
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до
Лівобережної об'єднаної Державної
податкової інспекції м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області в якому позивач, з урахуванням
заяви про зміну позовних вимог,
1) визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення
Лівобережної ОДПІ у м.
2) визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення
Лівобережної ОДПІ у м.
Дніпропетровську №бн від 25.06.2014 р.;
3) визнати протиправним та скасувати
вимогу про сплату боргу №Ф-5-17-3 від
4) визнати протиправним та скасувати
Рішення № від 25.06.2014 р.;

5) визнати протиправними дії
Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська,
ГУ Міндоходів у Дніпропетровській
області, щодо коригування показників
податкової звітності ФОП ОСОБА_5 з
податку на додану вартість за період
липень 2011 р. - січень 2012 р., липень 2013 р.-
вересень 2013 р., яке відбулося на
підставі Акту №1874/17-3/НОМЕР_2 від 30.05.2014
р., в тому числі дії з виключення з
Інформаційної системи «Податковий
блок», підсистема «Аналітична система»
- електронний сервіс «Перегляд
результатів співставлення» сум
податкового кредиту та податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість, які визначені ФОП ОСОБА_5 у
податкових деклараціях за період
липень 2011р. - січень 2012р., липень 2013р. -
вересень 2013 р.;

6) зобов'язати Лівобережну ОДПІ м.
Дніпропетровська, ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області відновити
по казники податкової звітності ФОП
ОСОБА_5 з податку на додану вартість за
період липень 2011 р. - січень 2012 р., липень
2013 р. - вересень 2013 р., яке відбулося на
підставі Акту №1874/17-3/НОМЕР_2 від 30.05.2014
р., в Інформаційній системі «Податковий
блок», підсистемі «Аналітична система»
- електронний сервіс «Перегляд
результатів співставлення» суми
податкового кредиту та податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість, які ФОП ОСОБА_5 включив до
податкових декларацій з податку на
додану вартість за період липень 2011 р. -
січень 2012 р., липень 2013 р. - вересень 2013 р.

В обґрунтування позову позивач
зазначив, що Лівобережною об'єднаною
Державною податковою інспекцією м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області проведено документальну
планову невиїзну перевірку ОСОБА_5
(податковий номер НОМЕР_2) щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів, дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, правильності
нарахування, обчислення та сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування,
виконання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2011р. по
31.12.2013р., за результатами якої складено
акт №1874/17-3/НОМЕР_2 від 30.05.2014 р. На
підставі акту перевірки винесено
податкові повідомлення-рішення №
від 25.06.2014 р. та №бн від 25.06.2014 р.,
вимогу про сплату боргу №Ф-5-17-3 від
30.05.2014 р., Рішення № від 25.06.2014 р.
Позивач вважає висновки податкового
органу в акті перевірки безпідставними
та необґрунтованими, а тому винесені
рішення відповідача підлягають
скасуванню.

Крім того, позивач вважає, що
податковий орган не мав підстав для
коригування податкової звітності
Позивача, а відтак дії ДПІ щодо
коригування показників Позивача з
податку на додану вартість за
наслідками проведеної перевірки є
протиправними.

Відповідач надав заперечення в яких
зазначив, що за результатами перевірки
податковий орган прийшов до висновків
щодо порушення позивачем податкового
законодавства, які є обґрунтованими та
підтверджені письмовими доказами, а
тому Лівобережна об'єднана Державна
податкова інспекція
м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області при
прийнятті оскаржуваних рішень діяла на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. На підставі
вищенаведеного, просили суд у
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував, просив в задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що
Лівобережною об'єднаною Державною
податковою інспекцією
м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області проведено
документальну планову невиїзну
перевірку ОСОБА_5 (податковий номер
НОМЕР_2) щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів, дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р.

Перевіркою встановлено порушення:

1) п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VІ у результаті
чого занижено суму податкових
зобов'язань з податку на доходи
фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності на
загальну суму 176285,18 грн., в т.ч. по
періодах:

2011р. - 42620,92 грн.; 2012р. - 113692,56 грн.; 2013р. -
19971,7 грн.

2) п. 198.1, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України від 02.12.2010р. №2755-VІ у результаті
чого занижено податок на додану
вартість у періоді, що перевірявся, на
загальну суму 66937,0 грн., в тому числі за
серпень 2011р. - 19684,0 грн. вересень 2011р. -
6035,0 грн. жовтень 2011р. - 8300,0 грн. листопад
2011р. - 10000,0 грн. грудень 2011р. - 5500,0 грн.
січень 2012р. - 3500,0 грн. лютий 2012р. - 3333,0
грн. вересень 2012р. - 2500,0 грн. січень 2013р. -
1450,0 грн. серпень 2013р. - 1041,0 грн. вересень
2013р. - 5594,0 грн.

3) в порушення п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п.
188.1 ст.188 Податкового кодексу України
від 02.12.2010р. №2755-VІ, встановлено
відсутність об'єктів оподаткування по
операціях з придбання товарів у
підприємств-постачальників ПП «Полюс»
() за липень 2011р. -
грудень 2011р., січень 2012р., з ТОВ
«МК-Технолоджи» () за
липень 2013р., з ТОВ «ТМП» () та по операціях з продажу цих
товарів.

4) п. 4 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 11
ст. 8 Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» від 8
липня 2010 року №2464-VI, у результаті чого
занижено єдиний соціальний внесок, що
нараховується на суму чистого
оподаткованого доходу на загальну суму
127515,59 грн., в т.ч. по періодах: 2011р. - 27537,24
грн.; 2012р. - 77872,72 грн. ; 2013р. - 22105,63 грн.

За результатами даної перевірки
складено Акт №1874/17-3/НОМЕР_2 від 30.05.2014 р.
та винесено податкові
повідомлення-рішення № від 25.06.2014
р. та №бн від 25.06.2014 р., вимогу про сплату
боргу №Ф-5-17-3 від 30.05.2014 р., Рішення
№ від 25.06.2014 р.

02.07.2014 року відповідач повідомив
позивача, що у зв'язку з технічною
помилкою податкове
повідомлення-рішення №бн від 25.06.2014 р.
вважати під номером .

Крім того, матеріалами справи
встановлено, що податковим органом
проведено коригування показників
податкових зобов'язань фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 за
результатами проведеної звірки.

Судом встановлено, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_5 мав
взаємовідносини з ПП «Полюс», ПП «ВКФ
Експостач», ТОВ «Трафік Дон» (ПП «Транс
Бізнес Лайн»), ПП «Валга» (ТОВ
«Раквере»), ТОВ «МК-Технолоджи», ТОВ
«Транспортні міжнародні перевозки».

Як вбачається з акту перевірки та не
заперечується представником
відповідача, угоди позивача з
вищевказаними підприємствами фактично
виконані.

Щодо виявлених порушень, то підставою
для їх встановлення стало те, що
Лівобережною об'єднаною Державною
податковою інспекцією м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області при перевірці використано акти
перевірки, а саме:

акт № 1170/224/32350538 від 10.04.2013р. щодо ПП
«Полюс» () складений ДПІ
у Бабушкінському районі
м.Дніпропетровська;

акт №1816/2205/32466363 від 10.12.2012р щодо ПП «ВКФ
Експостач» (код ЄДРП0У 32466363) складений
ДПІ у Ленінському районі
м.Дніпропетровська;

акт №86/224/38113458 від 22.01.2013р. щодо ТОВ
«Трафік Дон» (ТОВ «Транс Бізнес Лайн»)
() складений ДПІ у
Бабушкінському районі
м.Дніпропетровська;

акт №417/22.5-10/30285569 від 08.04.2013р щодо ТОВ
«Раквере» (ПП «Валга») (),
складений ДПІ у м.Полтава;

акт №448/26-51-22-03/38328080 від 12.11.2013р. щодо ТОВ
«МК-Технолоджи» ()
складений ДПІ у Дарницькому районі м.
Киева ;

акт №52/10-06-22-01/37284734 від 30.12.2013р. щодо ТОВ
«ТМП» () складений
Броварською ОДПІ.

Стаття 19 Конституції України
регламентує, що правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1
статті 20 Податкового кодексу України
контролюючі органи мають право
проводити відповідно до законодавства
перевірки і звірки платників податків
(крім Національного банку України), у
тому числі після проведення процедур
митного контролю та/або митного
оформлення.

Відповідно до п.177.2 ст.177 Податкового
кодексу України, об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи
-підприємця.

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового
кодексу України передбачено, що до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п.138.1 ст.138 розділу III
Податкового кодексу України, витрати,
які враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, складаються із
витрат операційної діяльності, інших
витрат, крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та устатті 139
цього Кодексу.

Згідно з пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 розділу III
Податкового кодексу України, витрати
операційної діяльності включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку та витрати
банківських установ.

Пунктом 138.2 статті 138 розділу III
Податкового кодексу України
встановлено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

В силу вимог пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 розділу III
Податкового кодексу України до складу
витрат не включаються витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Пунктом 198.1 ст. 198 Податкового кодексу
України передбачено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

За змістом п. 198.2 ст. 198 Податкового
кодексу України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

За приписами п. 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг з метою їх
використання в господарській
діяльності.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України передбачено, що не відносяться
до податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу
України для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством. Платникам податків
забороняється формування показників
податкової звітності, митних
декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Як встановлено абз. 5 ст. 1 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV)
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства. Отже, господарська
операція повинна спричиняти реальні
зміни майнового стану платника
податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону № 996-ХІV
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

За змістом ч. 1 ст. 9 вищезазначеного
Закону підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Частиною 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV
передбачені обов'язкові реквізити, які
мають містити первинні та зведені
облікові документи.

Відповідно до п. 2.15 та 2.16 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення)
первинні документи підлягають
обов'язковій перевірці працівниками,
які ведуть бухгалтерський облік, за
формою і змістом, тобто перевіряється
наявність у документі обов'язкових
реквізитів та відповідність
господарської операції чинному
законодавству, логічна ув'язка окремих
показників. Забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать
нормативно-правовим актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам. Такі документи
повинні бути передані керівнику
підприємства, установи для прийняття
рішення.

Пунктом 2.4 Положення визначено, що
первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Із матеріалів справи вбачається, що у
позивача наявні всі необхідні первинні
документи, на підставі яких позивачем
задекларовано грошові зобов'язання з
податку на додану вартість (договори,
податкові накладні, видаткові
накладні, платіжні доручення, тощо).
Складені контрагентом податкові
накладні відповідають вимогам
законодавства України стосовно форми і
порядку їх оформлення, а придбані
позивачем товари та послуги
використані у власній господарській
діяльності, що не заперечується
матеріалами перевірки.

Таким чином, зобов'язання контрагентів
позивача не спричиняють
цивільно-правових чи податкових
наслідків для позивача, так само
позивач не може нести відповідальність
за будь-які порушення законодавства
вчинені його контрагентами.

Правова позиція Верховного Суду
України у розглядуваній категорії
спорів, відображена, зокрема, у
постанові цього суду від 31.01.2011 року №
14/11 у справі за позовом закритого
акціонерного товариства "Мукачівський
лісокомбінат" до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Закарпатській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення. Так, за тотожних
обставин та на підставі вказаних норм
Закону Верховний Суд України дійшов
висновку про те, що "чинне
законодавство України не ставить в
залежність виникнення у платника ПДВ
права на податковий кредит від
дотримання вимог податкового
законодавства іншим суб'єктом
господарювання, зокрема, тим, який не
був постачальником товарів (послуг), на
вартість яких нарахований ПДВ, що
включений платником податку до
податкового кредиту.

Верховний Суд України у вказаному
рішенні також наголосив, що такий
висновок "узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, у
справі "БУЛВЕС"АД проти Болгарії" (заява
№ 3991/03) Європейський Суд з прав людини у
своєму рішенні від 22 січня 2009 року
зазначив, що платник податку не повинен
нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати ПДВ другий раз, а також
сплачувати пеню. На думку Суду, такі
вимоги стали надмірним тягарем для
платника податку, що порушило
справедливий баланс, який повинен
підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності".

Також суд звертає увагу на рішення
Європейського Суду з прав людини від 9
січня 2007 року, про порушення Україною
статті 1 Першого протоколу у справі
"Інтерсплав проти України".

Так, у п. 37 рішення вказується: "Заявник
стверджував, що він сплачував податки
відповідно до Закону і ці платежі
перевірялись декілька разів
державними органами. Він зазначив, що
він не несе відповідальності за
діяльність інших компаній, у яких він
купував металевий брухт, ціна на який
включала ПДВ. Обов'язок сплачувати це
ПДВ покладався на ці компанії, а не на
заявника. Заявник підкреслив, що він не
мав ні компетенції, ні можливості
контролювати господарську діяльність
інших підприємств і ситуація, на яку
посилається Уряд, вказує на
незадовільну діяльність податкових
органів, за які заявник не повинен
нести відповідальність. Він далі
підкреслював, що численні перевірки
його діяльності які здійснювалися
податковими органами, не виявили
порушень, на підставі яких останні
могли б ґрунтувати свої відмови".

Відповідно до п. 38 рішення зазначено:
"На думку Суду, коли державні органи
володіють будь-якою інформацією про
зловживання в системі відшкодування
ПДВ, що здійснюються конкретною
компанією, вони можуть вжити
відповідних заходів для запобігання
або усунення таких зловживань. Суд,
однак, не може прийняти зауваження
Уряду щодо загальної практики з
відшкодування ПДВ за відсутності
будь-яких ознак, які б указували на те,
що заявник був безпосередньо залучений
до таких зловживань".

Відповідно до п.54.1 ст. 54 Податкового
кодексу України, крім випадків,
передбачених податковим
законодавством, платник податків
самостійно обчислює суму податкового
та/або грошового зобов'язання та/або
пені, яку зазначає у податковій (митній)
декларації або уточнюючому розрахунку,
що подається контролюючому органу у
строки, встановлені цим Кодексом. Така
сума грошового зобов'язання та/або пені
вважається узгодженою.

Згідно з п.49.8 ст. 49 Податкового кодексу
України прийняття податкової
декларації є обов'язком контролюючого
органу. Під час прийняття податкової
декларації уповноважена посадова
особа контролюючого органу, в якому
перебуває на обліку платник податків,
зобов'язана перевірити наявність та
достовірність заповнення всіх
обов'язкових реквізитів, передбачених
пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього
Кодексу. Інші показники, зазначені в
податковій декларації платника
податків, до її прийняття перевірці не
підлягають.

Тобто, обов'язок платника податків
подавати декларацію з податку на
додану вартість узгоджується з
обов'язком податкового органу прийняти
таку декларацію та, при відсутності
зауважень до її оформлення,
відобразити показники цієї декларації
у відповідних базах податкової
звітності.

Згідно із п. 58.1 ст.58 та п. 86.8 ст.86
Податкового кодексу України на
підставі акта перевірки контролюючим
органом приймається податкове
повідомлення-рішення.

Відповідно до п.2.1 р.ІІ Порядку
направлення органами державної
податкової служби податкових
повідомлень-рішень платникам податків
орган державної податкової служби
визначає суму нарахування (зменшення)
грошового зобов'язання, зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування та/або зменшення
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість та складає податкове
повідомлення-рішення у випадках, якщо,
зокрема, дані перевірок результатів
діяльності платника податків свідчать
про заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань, суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків,
заявлених у податкових деклараціях,
уточнюючих розрахунках.

Пунктом 59.1 ст.59 Податкового кодексу
України у разі коли платник податків не
сплачує узгодженої суми грошового
зобов'язання в установлені
законодавством строки, контролюючий
орган надсилає (вручає) йому податкову
вимогу в порядку, визначеному для
надсилання (вручення) податкового
повідомлення-рішення.

Аналіз наведених норм дає підстави
вважати, що коригування сум податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів може
здійснюватись лише після узгодження
податкових зобов'язань шляхом надання
платником ПДВ уточненої декларації або
шляхом винесення податковим органом
податкового повідомлення-рішення, що
здійснюється після відповідного
узгодження, також підставою для
корегування посадовими особами
податкового органу вказаних сум може
бути встановлення факту допущення
працівником податкового органу
помилок при введенні до електронної
бази податкової звітності інформації
із податкової звітності.

При цьому, акт та податкове
повідомлення-рішення (яке не узгоджене
у відповідності до вимог Податкового
кодексу України), складені
відповідачем за результатами
проведеної перевірки, не є підставою
для коригування в електронній базі
податкової звітності задекларованих
платником податків показників.

Оскільки, відповідачем, не зважаючи на
факт винесення податкового
повідомлення-рішення, не надано
доказів узгодження вказаного
податкового повідомлення-рішення, то
відповідачем безпідставно було
кориговано показники податкового
кредиту та податкових зобов'язань за
перевіряємий період, тобто дії
відповідача стосовно внесення змін до
електронної бази даних щодо
результатів автоматизованої системи
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України в
частині спірних обставин є
протиправними і саме ці дії призвели до
порушення прав позивача.

Таким чином, суд задовольняє п.1, п.2, п.5,
п.6 позовних вимог.

Як зазначено вище, встановлене
Податковим органом завищення валових
витрат і відповідно заниження чистого
доходу вплинуло на правильність
визначення бази для нарахування
єдиного соціального внеску, в
результаті чого позивачу також
нараховано штрафні санкції.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4
Закону України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування» №2464-VI
від 08.07.2010 (далі - Закон №2464-VI)
платниками єдиного внеску фізичні
особи-підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування,
та члени сімей цих осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7
Закону №2464-VI єдиний внесок
нараховується для платників,
зазначених у пункті 4 (крім фізичних
осіб - підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування) та пункті 5
частини першої статті 4 цього Закону, -
на суму доходу (прибутку), отриманого
від їх діяльності, що підлягає
обкладенню податком на доходи фізичних
осіб, та на суму доходу, що
розподіляється між членами сім'ї
фізичних осіб - підприємців, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності. При цьому
сума єдиного внеску не може бути меншою
за розмір мінімального страхового
внеску за кожну особу за місяць, у якому
отримано дохід (прибуток).

Ставка єдиного внеску для вказаної
категорії платників складає 34,7% від
бази оподаткування, визначеної статтею
7 Закону №2464-VI (ч. 11 ст. 8 Закону).

Згідно з пунктом 3 частини 11 статті 25
Закону №2464-VI за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску
накладається штраф у розмірі 5
відсотків зазначеної суми за кожний
повний або неповний звітний період, за
який донараховано таку суму, але не
більш як 50 відсотків суми
донарахованого єдиного внеску.

Враховуючи те, що судом спростовано
висновок відповідача про завищення
позивачем валових витрат, заниження
бази оподаткування єдиним внеском, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
нарахованих штрафних санкцій за
Рішенням № від 25.06.2014 р. та
відповідно винесеної вимоги про сплату
боргу №Ф-5-17-3 від 30.05.2014р.

Відповідно до ст. 69 КАС України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна, довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку щодо часткового задоволення
позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.94 КАС України якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Керуючись ст. 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення №
від 25.06.2014 р. Лівобережної
об'єднаної Державної податкової
інспекції м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення рішення №бн
від 25.06.2014 р. Лівобережної об'єднаної
Державної податкової інспекції м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області визначене Лівобережною
об'єднаною державною податковою
інспекцією м.Дніпропетровська за
№.

Визнати протиправним та скасувати
вимогу про сплату боргу №Ф-5-17-3 від
30.05.2014 р. Лівобережної об'єднаної
Державної податкової інспекції м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області.

Визнати протиправним та скасувати
Рішення № від 25.06.2014 р.

Визнати протиправними дії
Лівобережної об'єднаної Державної
податкової інспекції м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області щодо внесення коригувань до
автоматизованої інформаційної системи
"Податковий блок", до підсистеми
"Аналітична система" на підставі акту
№1874/17-3/НОМЕР_2 від 30.05.2014 р., "Про
результати документальної планової
невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_5 (Ін
НОМЕР_2)" задекларованих показників
податкової звітності за період липень
2011 р. - січень 2012 р., липень 2013 р.-
вересень 2013 р.

Зобов'язати Лівобережну об'єднану
державну податкову інспекцію
м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області відновити в
автоматизованій інформаційній системі
"Податковий блок", у підсистемі
"Аналітична система", показники
задекларованих податкових зобов'язань
та податкового кредиту з податку на
додану вартість ФОП ОСОБА_5 за період
липень 2011 р. - січень 2012 р., липень 2013 р. -
вересень 2013 р., які відкориговані
податковим органом на підставі акту
№1874/17-3/НОМЕР_2 від 30.05.2014 р..

Стягнути з Державного бюджету України
на користь позивача судові витрати в
розмірі 487,20 грн.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено
01 грудня 2014 року

Суддя О.В.
Єфанова