Справа № 2а-2394/10/0870
Суддя: Прасов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2010-06-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2010 року 17:35
Справа № 2а-2394/10/0870

Запорізький окружний адміністративний
суд у складі головуючого судді Прасова
О.О. при секретарі Жучковій Н.С., за
участю представників позивача
Демченко І.В., Шкуренка В.Є., Грицун Я.А.,
Батіщевої Л.П., представників
відповідача Алімової О.М., Слюсар С.А.
розглянувши у місті Запоріжжі у
відкритому судовому засіданні
адміністративну справу

за заявою Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговельна мережа
«Славутич»

до Державної податкової інспекції у м.
Енергодар Запорізької області

про визнання нечинними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
05.11.09р. №/0; від 30.11.09р. №/1; від
01.02.10р. №/2; від 14.04.10р. №/3

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торговельна мережа
«Славутич» (далі - позивач) звернулося
до суду з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у м.
Енергодар Запорізької області (далі -
відповідач або ДПІ у м.Енергодар), в
якому просить визнати нечинними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 05.11.2009
№/0, від 30.11.2009 №/1, від 01.02.2010
№/2, від 14.04.2010 №/3, згідно з
якими підприємству донараховано
податкові зобов'язання з податку на
додану вартість (далі - ПДВ) у сумі 262399
грн. 50 коп., у тому числі основний платіж
174933 грн. 00 коп. та штрафні санкції 87466
грн. 50 коп. Спірні податкові
повідомлення - рішення позивач вважає
необґрунтованими та такими, що
суперечать діючому законодавству,
виходячи з наступного. У акті перевірки
№ 347/23-0/35161418 від 30.10.2008 відповідачем
встановлено заниження нарахування
податку на додану вартість за грудень
2008 року в сумі 174933 грн. 05 коп., а саме
завищено податковий кредит в сумі 174 933
грн. 05 коп. в порушення п.п.7.4.1 п.7.4, п.п.7.5.1
п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість». Такі висновки
відповідачем зроблено на підставі
того, що підприємством включено до
складу податкового кредиту з ПДВ в
грудні 2008 р. суму податку на додану
вартість в розмірі 174933 грн. 05 коп. на
підставі податкової накладної від
17.12.2007 №12, виписаної приватним
підприємцем ОСОБА_7 (далі - ПП ОСОБА_7.)
при реалізації промислового
обладнання на загальну суму 1049598 грн. 30
коп. Позивач зазначає, що відповідно до
п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» право на
податковий кредит виникає саме по даті
отримання платником податку
податкової накладної, а не по даті її
виписки, тобто позивач діяв відповідно
до вимог закону. Таким чином, позивач не
допускав порушень п.п.7.4.1 п.7.4, п.п.7.5.1
п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на
додану вартість», а тому просить
визнати нечинними та скасувати у
повному обсязі податкові
повідомлення-рішення, прийняті
Державною податковою інспекцією у
м.Енергодар Запорізької області від
05.11.2009 № /0, від 30.11.2009 № /1, від
01.02.2010 № /2, від 14.04.2010 № /3.

Заявою від 22.06.2010 позивачем були
уточнені позовні вимоги. Позивач
просить скасувати податкові
повідомлення-рішення від 05.11.2009
№/0, від 30.11.2009 №/1, від 01.02.2010
№/2, від 14.04.2010 №/3.

У судовому засіданні представники
позивача підтримали вимоги з підстав,
зазначених у позові, наполягають на
його задоволенні та скасуванні
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Відповідач позов не визнав. У письмових
запереченнях від 17.05.2010 та від 07.06.2010
зазначив, що за результатами планової
виїзної перевірки з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства ТОВ «Торговельна мережа
«Славутич» за період з 01.07.2008 по 30.06.2009.
встановлено, що на порушення п.п.7.4.1 п.7.4,
п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість»,
підприємством неправомірно віднесено
до податкового кредиту перевіряємого
періоду суми ПДВ по податковій
накладній, дата отримання якої не
відповідає звітному податковому
періоду, в результаті чого завищено
суму податкового кредиту з ПДВ у грудні
2008 року на загальну суму ПДВ 174933 грн. 05
коп. Перевіркою встановлено, що на
підставі податкової накладної від
17.12.2007 № 12, виписаної ПП ОСОБА_7 при
реалізації промислового обладнання на
загальну суму 1049598 грн. 30 коп., у т.ч. ПДВ
174933 грн. 05 коп., позивачем віднесено до
складу податкового кредиту з ПДВ суму
податку на додану вартість у розмірі
174933 грн. 05 коп. у грудні 2008р. Зазначає, що
платник податку, який не отримав
податкову накладну, але оплатив товари
(послуги) та отримав їх, має право
додати до податкової декларації за
звітний податковий період заяву зі
скаргою на такого постачальника, яка є
підставою для включення сум цього
податку до складу податкового кредиту.
Таке звернення дає право отримувачу
товарів (послуг) на включення сплачених
постачальнику сум податку на додану
вартість до складу податкового
кредиту, але перевіркою встановлено, що
жодної заяви зі скаргою до ДПІ у м.
Енергодар від підприємства протягом
періоду, що перевірявся, не надходило.
Законом не передбачено можливості для
платника податків (у даному випадку
позивачу) приймати самостійне рішення
щодо відстрочення реалізації своїх
прав на отримання податкового кредиту
після настання дати виникнення права
на податковий кредит. Таким чином, на
думку відповідача, позивачем прийнято
рішення не формувати податковий кредит
за рахунок зазначеної податкової
накладної на суму ПДВ у розмірі 174933 грн.
05 коп. ні за датою виникнення такого
права - грудень 2007 року (дата отримання
податкової накладної підтверджується
поясненнями громадянина ОСОБА_7.), ні за
датою здійснення розрахунків з
постачальником - у січні 2008 року. На
підставі вищезазначеного, просить
відмовити в задоволенні
адміністративного позову в повному
обсязі.

Представники відповідача в судовому
засіданні із доводами позивача не
погоджуються та вважають вимоги
необґрунтованими і такими, що не
підлягають задоволенню з підстав,
визначених у запереченнях.

Представники сторін повідомили, що
надали до суду всі необхідні докази в
обґрунтування позиції по справі для
вирішення судом спору по суті.

Вислухавши пояснення представників
сторін, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, суд приходить
до висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що підставі
направлення №400 від 28.09.2009, виданого
Державною податковою інспекцією у
м.Енергодар Запорізької області,
уповноваженими особами відповідача
була проведена виїзна планова
документальна перевірка Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Торговельна мережа «Славутич» з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.07.2008 по 30.06.2009, за
результатами якої складено акт
№347/23-0/35161418 від 30.10.2009 (далі - акт
перевірки №347/23-0/35161418 від 30.10.2009). За
результатами перевірки винесено
податкове повідомлення - рішення №
/0 від 05.11.2009, яким підприємству
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 262399 грн. 50 коп., а
саме: 174933 грн. 00 коп. за основним
платежем та 87466 грн. 50 коп. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Донарахування відбулось внаслідок
порушення підприємством п.п.7.4.1 п.7.4,
п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», в
результаті чого занижено податок на
додану вартість в періоді, що
перевірявся, на загальну суму 174933 грн. 05
коп., у тому числі за грудень у сумі 174 933
грн. 05 коп. та полягає в неправомірному
віднесенні до складу податкового
кредиту з ПДВ суму податку на додану
вартість у розмірі 174 933 грн. 05 коп. у
грудні 2008 на підставі податкової
накладної від 17.12.2007 №12, виписаної ПП
ОСОБА_7 при реалізації промислового
обладнання на загальну суму 1049598 грн. 30
коп.

Позивач, не погоджуючись з подібними
висновками перевірки, скористався
процедурою адміністративного
оскарження податкових повідомлень -
рішень. В межах процедури
адміністративного оскарження
податковими органами було відмовлено в
задоволенні скарг позивача від 12.11.2009,
10.12.2009, 08.02.2010, що підтверджується
рішеннями про результати розгляду
скарг, а саме: рішенням ДПІ у
м.Енергодар про результати розгляду
первинної скарги №10508/10/25-006 від 30.11.2009,
рішенням Державної податкової
адміністрації у Запорізькій області
про результати розгляду повторної
скарги №228/10/25-020 від 27.01.2010, рішенням
Державної податкової адміністрації
Україні про результати розгляду скарги
№3359/6/25-0115. За результатами
адміністративного оскарження
податкове повідомлення-рішення
№/0 від 05.11.2009 було залишено без
змін, а скарги без задоволення.
Відповідачем були направлені позивачу
наступні податкові повідомлення -
рішення, якими було встановлено новий
строк для сплати податкового
зобов'язання:

- №/1 від 30.11.2009, №/2 від
01.02.2010, №/3 від 14.04.2010.

Не погоджуючись із
вищезазначеними податковими
повідомленнями-рішеннями, позивач
звернулося до суду.

Судом встановлено, що згідно з п.2
висновку акту перевірки №347/23-0/35161418 від
30.10.2009, позивачем порушено вимоги
п.п.7.4.1 п.7.4, п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», а саме: занижено податок на
додану вартість в періоді, що
перевірявся, на загальну суму 174933 грн. 05
коп.

Суд вважає висновки ДПІ у м. Енергодар
Запорізької області, які викладені в
акті перевірки №347/23-0/35161418 від 30.10.2009, та
на підставі яких прийняті оскаржувані
податкові повідомлення-рішення,
необґрунтованими з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено,
що на підставі договору поставки №МВ - 2
від 14.12.2007, укладеного між позивачем та
ПП ОСОБА_7, позивачем було придбане
промислове обладнання (холодильні
вітрини, шафи і т.д.) згідно з
специфікацією - додатком №1 до
Договору. Дане обладнання отримано
позивачем, що підтверджується актами
прийому - передачі, доданими до
матеріалів справи, введено
підприємством в експлуатацію і
використовується в господарській
діяльності підприємства.

Розрахунки за поставлений товар,
згідно договору від 14 грудня 2007 №МВ - 2
між ПП ОСОБА_7 та позивачем проведені у
вексельній формі на суму 1033854 грн. 00 коп.
у січні 2008 року, а саме простими
векселями серії АА №0406901, 0406902, 0406903,
0406904, 0406905, 0406906, 0406908, 0406909, 0406910 від 25.01.2008
номінальною вартістю 100000 грн. 00 коп.
кожний та серії АА №0406907 від 25.01.2008
номінальною вартістю 133854 грн. 00 коп.,
строк погашення векселів - за
пред'явленням. Перевіркою відповідача,
що не заперечується позивачем,
встановлено, що зазначені векселі, які
пред'явлені до сплати фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_8, погашені протягом 4
кварталу 2008 року - 2 кварталу 2009 року.

Пунктом 1.7 ст.1 Закону України «Про
податок на додану вартість» визначено,
що податковий кредит - це сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, що визначена згідно з цим
Законом.

Правила формування податкового
кредиту платниками податку на додану
вартість визначені ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість».

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», податковий кредит звітного
періоду визначається із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг)
та складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку протягом звітного періоду у
зв'язку з придбанням товарів (робіт,
послуг, основних фондів) для подальшого
використання у межах господарської
діяльності.

Відповідно до п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» датою виникнення права на
податковий кредит є дата здійснення
першої з подій:

- або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

Згідно з п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість» не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями.

Суд вважає, що дана норма Закону
містить імперативну норму, тобто у
разі, якщо у платника податку списані
грошові кошти у якості оплати товару
(робіт, послуг) та/або йому відвантажено
товари (послуги), однак даний факт не
підтверджується податковою накладною,
платник податку не має права на
декларування податкового кредиту.

Підпунктом 7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
визначено, що податкова накладна
видається платником податку, який
поставляє товари (послуги), на вимогу їх
отримувача, та є підставою для
нарахування податкового кредиту. Крім
того, відповідно до п.п.7.2.3. п.7.2 ст.7
даного Закону саме податкова накладна
є звітним податковим та одночасно
розрахунковим документом.

Відповідно до п.п.7.2.8 п.7.2 ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість» платники податку зобов'язані
вести окремий облік операцій з
поставки та придбання товарів (послуг),
які підлягають оподаткуванню цим
податком. Зведені результати такого
обліку відображаються у податкових
деклараціях, форма і порядок
заповнення яких визначаються
відповідно до закону. Платник податку
веде реєстр отриманих та виданих
податкових накладних у
документальному або електронному
вигляді за його вибором, у якому
зазначаються порядковий номер
податкової накладної, дата її виписки
(отримання), загальна сума та сума
нарахованого податку, а також
реєстраційний номер платника податку
продавця, який надав податкову
накладну такому платнику податку. За
наявності оригіналу податкової
накладної невключення її до
зазначеного реєстру не є підставою для
відмови у зарахуванні суми податку,
визначеної у такій податковій
накладній, до складу податкового
кредиту такого платника податку.

Податкова накладна від 17.12.2007 №12,
виписана ПП ОСОБА_7 на загальну суму
1049598 грн. 30 коп., в т.ч. ПДВ 174933 грн. 05 коп.,
не визнана недійсною, будь-яких
посилань щодо невідповідності порядку
оформлення податкової накладної
вимогам Закону України «Про податок на
додану вартість» акт перевірки не
містить. Зазначена податкова накладна
отримана ТОВ «Торговельна мережа
«Славутич» 01 грудня 2008р., що
підтверджується відповідним записом в
реєстрі отриманих податкових
накладних за грудень 2008, записом у
Журналі вхідної кореспонденції та в
Журналі реєстрації пізніше отриманих
податкових накладних, оглянутих у
судовому засіданні і копії яких
приєднані до матеріалів справи.

Як пояснили в судовому засіданні
представники позивача, відповідальні
особи підприємства робили пошуки
податкової накладної, шукали,
телефонували до магазинів, в які було
завезено обладнання, але до позивача
податкова накладна потрапила тільки в
грудні 2008 року. Крім того, ТОВ
«Торговельна мережа «Славутич» має
мережу магазинів з роздрібної
торгівлі, до позивача надходить значна
кількість податкових накладних, у
зв'язку з чим відслідкувати
своєчасність надходження всіх
податкових накладних важко.

На посилання відповідача щодо
відсутності Журналу вхідної
кореспонденції та Журналу реєстрації
пізніше отриманих податкових
накладних під час перевірки, позивач
пояснив, що дані журнали не були
затребувані відповідачем, тому і не
надавались на перевірку.

Як вбачається зі ст.15 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» та
Закону України «Про податок на додану
вартість», право платника податків на
відображення податкового кредиту
обмежується 1095 днями від дати вчинення
господарської операції. Цей строк
позивачем не порушений.

Закон України «Про податок на додану
вартість» не містить прямої заборони
на включення сум податку на додану
вартість, сплачених (нарахованих)
платником податку в минулих звітних
періодах, до складу податкового
кредиту майбутніх звітних періодів у
разі отримання від постачальника
належним чином оформленої податкової
накладної.

Посилання відповідача на ту обставину,
що позивач, який не отримав податкову
накладну, але сплатив товари (послуги)
та отримав їх, має право додати до
податкової декларації за звітний
податковий період заяву зі скаргою на
такого постачальника, яка є підставою
для включення сум цього податку до
складу податкового кредиту, але не
скористався даним правом, а тому
вважається, що ним прийнято рішення не
формувати податковий кредит з
використанням зазначених сум податку,
суд не приймає до уваги, виходячи з
наступного.

Підпунктом 7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
встановлюється не обов'язок платника
податку, а його право подати заяву до
податкового органу на свого
контрагента. Але не використання свого
права взагалі не можна тлумачити як
порушення свого обов'язку, у зв'язку з
чим суд вважає таким, що не відповідає
нормам права висновок відповідача у
акті перевірки про порушення позивачем
п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість», оскільки
звернення зі скаргою на постачальника,
який відмовився видати податкову
накладну, або при порушенні
постачальником порядку заповнення
податкової накладної є саме правом
отримувача товарів (послуг).

Таким чином, Законом України «Про
податок на додану вартість»
передбачено лише єдиний випадок
невключення до складу податкового
кредиту витрат по сплаті податку - це
відсутність податкової накладної.
Інших підстав для не включення до
складу податкового кредиту витрат по
сплаті податку на додану вартість
даний Закон не передбачає.

При цьому абз.2 пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону
України «Про податок на додану
вартість» встановлено, що платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
встановлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами, лише у разі
коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами.

Як пояснив позивач в судовому
засіданні, абзац 2 п.п.7.2.6 , п.7.2 ст.7
Закону України «Про податок додану
вартість» передбачає, що у разі відмови
з боку постачальника товарів (послуг)
надати податкову накладну або при
порушенні ним порядку її заповнення
отримувач таких товарів (послуг) має
право додати до податкової декларації
за звітний податковий період заяву зі
скаргою на такого постачальника, яка є
підставою для включення сум цього
податку до складу податкового кредиту.
До заяви додаються копії товарних
чеків або інших розрахункових
документів, що засвідчують факт сплати
податку внаслідок придбання таких
товарів (послуг), а позивач оплату за
придбані в грудні 2007 року матеріальні
цінності на суму 1049598 грн. 30 коп., в т.ч.
ПДВ 174933 грн. 05 коп., в звітному періоді
не проводив і до заяви прикласти копії
товарних чеків чи інших розрахункових
документів, які б засвідчували факт
сплати податку внаслідок придбання
товарів не міг, таким чином він на
законодавчому рівні був позбавлений
можливості скористатися даними
нормами Закону.

Також судом не приймаються до уваги
посилання відповідача на те, що у
вересні 2008 року ПП ОСОБА_7 ліквідовано
та знято з реєстрації, а 28.05.2008 -
Свідоцтво ПП ОСОБА_7 про реєстрацію
платника податку на додану вартість
анульовано. Факт зняття ПП ОСОБА_7 як
платника податків та анулювання його
Свідоцтва платника податку на додану
вартість у травні 2008р. не є підставою
для не визнання податкового кредиту у
позивача по податковій накладній від
17.12.2007 №12, виписаної ПП ОСОБА_7 при
реалізації промислового обладнання.
Адже податкова накладна виписана ПП
ОСОБА_7, який на момент виникнення
податкових зобов'язань по ній був
зареєстрованим платником ПДВ. Діюче
законодавство не містить ніяких
обмежень щодо можливості віднесення до
складу податкового кредиту покупця
нарахованих в минулих періодах сум
податкових зобов'язань у продавця,
навіть якщо він і ліквідований на
момент передачі податкових накладних,
факт передачі обладнання підтверджено
матеріалами справи і не заперечується
відповідачем.

З'ясовано, що ОСОБА_7 1937 року народження,
проживає у м. Оріхів Запорізької
області.

До суду відповідачем надані пояснення
ОСОБА_7 від 02.06.2009 керівнику ВПМ
Пологівської МДПІ у яких ОСОБА_7
зазначає, що підприємницькою
діяльністю він виявив намір займатись
у 2006 році і у цьому ж році
зареєструвався як приватний
підприємець. Основним видом діяльності
була торгівля. До кінця 2007 року
підприємницькою діяльністю він
займався особисто, а в грудні 2007 року
передав печатку та всі документи
чоловіку доньки. У нього погана пам'ять
через травму голови та вік. Ніяких
фінансово-господарських угод він не
пам'ятає. Також він не пам'ятає чи були у
нього фінансово-господарські
взаємовідносини з ТОВ «Торговельна
мережа «Славутич» та чи виписував він
будь-які їм документи за його
підприємницької діяльності. До
м.Енергодар він ніколи не їздив. У
вересні 2008 року чоловік доньки
запропонував припинити його
підприємницьку діяльність, що він і
зробив з їх допомогою.

Також, до суду були надані як позивачем,
так і відповідачем пояснення ОСОБА_7
від 24.06.2009 керівнику ВПМ ДПІ в
м.Енергодарі, з різним текстом.

Судом приймається до уваги текст, який
співпадає як у поясненнях ОСОБА_7
наданих позивачем, так і у поясненнях
ОСОБА_7 наданих відповідачем, а саме:

«… у грудні 2007р. я здійснював поставку
торгового та холодильного обладнання
на адресу ТОВ «ТМ «Славутич»
(м.Енергодар) на загальну суму біля 1
млн. грн. Представлені мені: договір
№МВ-2 від 14.12.2007р. та податкова накладна
№12 від 17.12.2007 на суму 1049598,3 (з ПДВ)
підписані мною. Свій підпис
підтверджую. Розрахунок за товар був
здійснений у вексельній формі …».

У вказаних поясненнях ОСОБА_7 лише
підтвердив факт господарської
операції між ним та ТОВ «Торговельна
мережа «Славутич» з поставки торгового
та холодильного обладнання та впізнав
підписані ним документи.

Судом не приймається до уваги текст,
який міститься у поясненнях ОСОБА_7
наданих відповідачем, а саме: «… всі
первинні документи були передані
покупцю у грудні 2007р. …», оскільки у
поясненнях ОСОБА_7 наданих позивачем
такого тексту немає.

Однак, навіть і в цьому тексті (який
судом не приймається до уваги)
відсутній безспірний запис, що
податкову накладну №12 від 17.12.2007 було
передано покупцю у грудні 2007 року, а
тлумачення поняття первинних
документів є дуже широким.

Частиною 3 ст. 2 КАС України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Зазначений принцип
встановлений ч.2 ст.19 Конституції
України та є основою діяльності всіх
державних органів та їх посадових осіб.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено,
що в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову.

Відповідачем обґрунтування своєї
позиції у суді не було доведено.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що податкові
повідомлення-рішення від 05.11.2009
№/0, від 30.11.2009 №/1, від 01.02.2010
№/2, від 14.04.2010 №/3, прийняті
на підставі висновків проведеної
відповідачем перевірки, не
відповідають вимогам діючого
законодавства, а тому підлягають
скасуванню. З урахуванням викладеного,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги ВАТ «Торговельна мережа
«Славутич» ґрунтуються на законі та
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 11, 17, 94, 160, 163 КАС України; ст.7
Закону України «Про податок на додану
вартість», ст.15 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати податкові
повідомлення-рішення від 05.11.09р.
№/0; від 30.11.09р. №/1; від 01.02.10р.
№/2; від 14.04.10р. №/3, винесені
Державною податковою інспекцією у
м.Енергодар Запорізької області
відносно Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговельна мережа
«Славутич» у повному обсязі.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговельна мережа
«Славутич» (71504, м. Енергодар
Запорізької області, вул. Комунальна, 25,
п/р 4285 в Енергодарському
відділенні філії «ЗРУ» ЗАТ КБ
«ПриватБанк» МФО 313399, )
судові витрати у сумі 03 грн. 40 коп.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне
оскарження, встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку заяву не було подано.

Якщо було подано заяву про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не
була подана у строк, встановлений цим
Кодексом, постанова суду першої
інстанції набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Заява про апеляційне оскарження
постанови суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня її
проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 цього Кодексу - з дня
складення в повному обсязі. Якщо
постанову було проголошено у
відсутності особи, яка бере участь у
справі, то строк подання заяви про
апеляційне оскарження обчислюється з
дня отримання нею копії постанови.
Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без
попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга
подається у строк, встановлений для
подання заяви про апеляційне
оскарження.

Заява про апеляційне оскарження чи
апеляційна скарга, подані після
закінчення строків, залишаються без
розгляду, якщо суд апеляційної
інстанції за заявою особи, яка їх
подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя (підпис)
О.О. Прасов

Постанову виготовлено у повному
обсязі 29.06.2010.

Постанова не набрала законної сили.

Суддя
О.О. Прасов