Справа № 754/10629/14-а
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Галась І.О.
Суддя-доповідач: Оксененко
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Деснянського районного
суду м. Києва від 11 вересня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації про визнання
дій протиправними, зобов'язання
вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до Деснянського
районного суду м. Києва з позовом до
управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної в м. Києві про визнання
протиправною бездіяльності та
зобов'язання здійснити перерахунок,
нарахування та виплату щорічної
допомоги на оздоровлення у розмірі
п'яти мінімальних заробітних плат, в
порядку та на умовах, визначених
положеннями ст. 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за період з
1996 року по 2013 рік включно, що дорівнює 85
розмірам мінімальних заробітних плат,
та в подальшому нараховувати і
виплачувати щорічну допомогу на
оздоровлення у вказаному розмірі,
нараховувати та виплачувати
одноразову компенсацію як інваліду 2
групи в розмірі 45 мінімальних
заробітних плат.

Постановою Деснянського районного
суду м. Києва від 11 вересня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною
постановою суду першої інстанції,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на неповне
та неправильне дослідження доказів і
встановлення обставин у справі,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати оскаржувану постанову та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Главою 6 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено
особливості провадження окремих
категорій адміністративних справ.
Зокрема, частиною першою ст.183-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, яка є імперативною нормою
встановлюється перелік
адміністративних справ щодо яких
обов'язково застосовується скорочене
провадження. Проте, частиною другою
цієї статті, передбачається можливість
розгляду в скороченому провадженні за
умови, що вимоги не стосуються прав,
свобод, інтересів та обов'язків третіх
осіб. Тобто, лише у випадку залучення до
участі у справі третіх осіб
адміністративна справа не може бути
розглянута в скороченому провадженні.

Крім того, зазначені у частині першій
ст.183-2 Кодексу адміністративного
судочинства України адміністративні
справи щодо яких застосовується
скорочене провадження, можуть бути
розглянуті не у скороченому
провадженні у випадку, передбаченому
частиною четвертою ст.183-2 цього Кодексу
з обов'язковим постановленням
відповідної ухвали.

При відкритті провадження в
адміністративних справах за позовними
вимогами, зазначеними у частині першій
ст.183-2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суди першої
інстанції мають зазначати, що саме
скорочене провадження відкривається в
адміністративній справі, а постанови
суду першої інстанції за результатом
розгляду таких справ мають містити
виключно відомості, зазначені у
частині шостої цієї статті.

Тому, порушення судом першої інстанції
особливості провадження справи, а саме
розгляд її не у скороченому
провадженні, не є перешкодою для
апеляційного її розгляду в порядку
письмового провадження, в зв'язку з чим
і оскарження постанови суду першої
інстанції здійснюється в порядку,
передбаченому частинами
восьмою-десятою ст.183-2 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є особою постраждалою
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії, та інвалідом ІІ групи, у
зв'язку з захворюванням, пов'язаним з
ліквідацією наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС.

Щорічна допомога на оздоровлення як
потерпілому від наслідків аварії на
ЧАЕС 1-ї категорії позивачу за 2013 рік
була нарахована виплачена в розмірі 120
грн. 00 коп. на підставі постанови
Кабінету Міністрів від 12 липня 2005 року
№ 562 «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позову в частині вимог про
зобов'язання виплатити щорічну грошову
допомогу на оздоровлення, суд першої
інстанції виходив з того, що до спірних
правовідносин положення ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
застосуванню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з
наведеним висновком суду першої
інстанції, зважаючи на наступне.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Статтею 48 вказаного Закону передбачено
виплату щорічної допомоги на
оздоровлення інвалідам І і ІІ групи у
розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону
України «Про державний бюджет на 2013
рік» встановлено, що у 2013 році норми
і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48,
50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявних
фінансових ресурсів Державного
бюджету України та бюджету Пенсійного
фонду України на 2013 рік. Зазначені
норми Закону не визнані
неконституційними.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
установлено громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи - інвалідам I і II групи,
розмір щорічної допомоги на
оздоровлення - 120 грн.

Закон України «Про державний бюджет
України на 2013 рік», прийнятий пізніше
ніж Закон №796-XII, неконституційними не
визнавався, положення постанови
Кабінету Міністрів України від 12 липня
2005 року №562 «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» є чинними.

З огляду на викладене, колегія суддів,
приходить до висновку щодо
правомірності нарахування позивачу
щорічної допомоги на оздоровлення в
розмірі, встановленому постановою
Кабінету Міністрів України від 12 липня
2005 року №562.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні вимог позивача щодо
нарахування та виплати йому
одноразової компенсації як інваліду ІІ
групи в розмірі 45 мінімальних
заробітних плат, суд першої інстанції
виходив з того, що підстави виплату
йому вказаної допомоги в зазначеному
розмірі відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції є
правильним.

Статтею 48 Закону України «Про
державний бюджет України на 2013 рік»,
передбачено, що інвалідам II групи
одноразова компенсація учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи виплачується в розмірі 45
мінімальних заробітних плат.

Оскільки інвалідність позивача
пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, останній має право на
отримання одноразової компенсації
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи.

Пунктом 4 Прикінцевих положень
Закону України «Про державний бюджет
на 2013 рік» встановлено, що у 2013 році
норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31,
37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявних фінансових
ресурсів Державного бюджету України та
бюджету Пенсійного фонду України на 2013
рік. Зазначені норми Закону не визнані
неконституційними.

З огляду на викладене, колегія суддів,
приходить до висновку щодо відсутності
підстав для нарахування позивачу
одноразової компенсації учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи в розмірі 45 мінімальних
заробітних плат відсутні.

Доводи апелянта з приводу того, що до
вказаних правовідносин не
застосовуються строки звернення до
суду, встановлені ст. 99 КАС України,
посилаючись на Віденську конвенцію про
цивільну відповідальність за ядерну
шкоду від 21 травня 1963 року, до якої
Україна приєдналася згідно із Законом
України «Про приєднання України до
Віденської конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду» №
334/96-ВР від 12 липня 1996 року положеннями
п. п. і) п. а) ч. 1 ст. VI якої встановлено, що
строк позовної давності на
відшкодування ядерної шкоди,
спричиненої тілесному здоров'ю,
складає тридцять років з дня ядерного
інциденту, колегія суддів вважає
безпідставними з огляду на наступне.

Так, норми Віденської конвенції про
цивільну відповідальність за ядерну
шкоду від 12.09.1997 року є загальними
нормами права, а питання щодо
визначення строків звернення до суду в
порядку адміністративного судочинства
з приводу оскарженню дій або
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень регулюється спеціальними
нормами, а саме положеннями ст.ст. 99, 100
КАС України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої та
не дають підстави вважати, що судом при
розгляді справи неправильно
застосовано норми матеріального та
права, які регулюють спірні
правовідносини, та процесуального
права.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги
підлягають залишенню без задоволення,
а постанова суду першої інстанції - без
змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 160, 183-2, 197, 198, 200, 205, 206 КАС України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення, а постанову Деснянського
районного суду м. Києва від 11 вересня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя:
О.М. Оксененко

Ю.А. Ісаєнко

Судді:

І.В. Федотов

.

Головуючий суддя
Оксененко О.М.

Судді:
Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.