Справа № 819/491/14-а
Суддя: Кузьмич С.М.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 р.
Справа № 876/4908/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича
С. М.,

суддів Гулида Р.
М., Улицького В. З.

за участю секретаря Гнатик
А. З.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача
Сагайдак Д. М.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 10 квітня 2014
року у справі № 819/491/14-a за позовом
ОСОБА_3 до Управління Державної
міграційної служби України в
Тернопільській області, Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірними дій,
скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

5 березня 2014 року ОСОБА_3 звернулася з
адміністративним позовом до
Управління Державної міграційної
служби України в Тернопільській
області, Державної міграційної служби
України, яким просила визнати
неправомірним та скасувати рішення
Державної міграційної служби України
від 11 лютого 2014 року №29-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту; визнати
дії Управління Державної Міграційної
служби України в Тернопільській
області незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язати Державну міграційну службу
України визнати Громадянку Іраку
ОСОБА_3 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства..

Позов мотивує тим, що відповідачем не
було належним чином перевірено
обставини справи, а саме, не враховано
те, що позивачка є одинокою жінкою,
неодруженою, і не знаходиться під
опікою чоловіка. Двічі позивачку
намагались викрасти невідомі чоловіки,
у зв'язку з чим вона майже не виходила
на вулицю. Також через ці причини
позивачка не могла звернутись за
захистом до поліції Іраку. Крім цього у
позові зазначено, що однією із причин
виїзду з Іраку є те, що її мати належала
до родини дуже відомих шиїтських
духовних лідерів і через це, вона має
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідувань зі сторони опонентів.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 10 квітня 2014
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено повністю.

З таким рішенням суду не погодився
позивач. Подав апеляційну скаргу, в
якій посилається на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права. Просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняти нову, якою позов
задоволити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом
першої інстанції не взято до уваги той
факт, що в оскарженому рішенні
відповідача не зазначені конкретні
причини відмови та не роз'яснено
порядок оскарження вказаного рішення.
Також вказує, що в своїй заяві про
надання статусу біженця позивачем
перелічено причини, через які вона,
разом з своєю родиною, була змушена
залишити країну громадянської
належності.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав апеляційну скаргу,
просив рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове, яким позов
задоволити повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні надав пояснення, просив
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не належить до задоволення з
наступних підстав.

Вивчивши матеріали справи судом
апеляційної інстанції встановлено, що
31 серпня 2008 року позивач по
студентській візі прибула в Україну
для проходження навчання.

Під час навчання в Україні позивачка
отримала відомості із засобів масової
інформації про стан справ в її країні
(Ірак). Крім цього, при спілкуванні по
телефону з її братом, який знаходиться
в Іраку (Багдад), брат попросив її не
приїжджати в Ірак у зв'язку із
численними терористичними актами на
вулицях міста Багдад.

Також повідомила, що вона є одинокою
жінкою, неодруженою, і не знаходиться
під опікою чоловіка. Згідно традицій,
позивачка має вийти заміж, але чоловіка
з яким вона бажає прожити все життя
вона ще не знайшла, а тому, не бажає
повертатись в рідну країну, оскільки
боїться осуду жінок, які живуть навколо
(сусідів)

В судовому засіданні в суді першої
інстанції позивач повідомила, що
будь-яких переслідувань за релігійною
ознакою ні вона ні її сім'я в Іраку не
зазнавали, ні на час її виїзду з країни,
ні під час відвідування позивачкою
Іраку під час навчання у
Тернопільському державному медичному
університеті ім. Я. Горбачевського у
період з 2008 по 2013 роки

17 вересня 2012 року УДМС у Тернопільській
області видано позивачці посвідку на
тимчасове проживання в Україні серії
НОМЕР_1, терміном дії до 1 жовтня 2013 року.

Відповідно до наказу Тернопільського
державного медичного університету ім.
Я. Горбачевського від 26 червня 2013 року
№ 125 (ДІ) позивачка відрахована з числа
студентів навчального закладу
(закінчення навчання), у зв'язку з чим, 24
вересня 2013 року на адресу УДМС у
Тернопільській області надійшло
клопотання приймаючої сторони від 24
вересня 2013 року №14-26/2253 щодо скасування
посвідки на тимчасове проживання в
Україні вказаній особі.

23 вересня 2013 року позивачка звернулася
до УДМС у Тернопільській області із
заявою - анкетою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

У своїй заяві позивачка вказала, що не
бажає повертатися у країну
громадянської належності через
наявність багатьох випадків вибухів,
що сталися в Іраку протягом останнього
часу та нестабільну політичну
ситуацію.

25 вересня 2013 року УДМС у Тернопільській
області прийняло рішення про
скасування посвідки на тимчасове
проживання виданій позивачці та
зобов'язало її покинути територію
України до 25 листопада 2013 року.

Головним спеціалістом відділу у
справах іноземців та біженців УДМС
України у Тернопільській області (далі
- відповідальний працівник) проведено
опитування позивачки (заявниці) та
оформлено матеріали особової справи №
2013-ТЕ-0007.

3 жовтня 2013 року, 30 жовтня 2013 року та 22
листопада 2013 року працівниками УДМС в
Тернопільській області проведено
співбесіди з позивачкою.

В ході вказаних співбесід позивачка
стверджувала, що єдиною метою прибуття
в Україну, зі слів заявниці, було
бажання отримати освіту, оскільки в
країні походження враховуючи її вік
такої можливості вже не було.

6 грудня 2013 року головним спеціалістом
відділу у справах біженців та
іноземців УДМС у Тернопільській
області підготовлено висновок щодо
відмови позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

11 лютого 2014 року рішенням ДМС України
№29-14 підтримано висновок УДМС у
Тернопільській області та відмовлено
позивачці у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до абзацу 4 частини
1 статті 6 Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини
першої статті 1 цього Закону, - відсутні.

В позовній заяві було вказано, що
позивачка змушена була залишити
територію країни громадянської
належності через цілком обґрунтовані
побоювання зазнати переслідувань у
зв'язку з тим, що вона є одинокою жінкою
в Іраку, яка є неодруженою і не
знаходиться під опікою чоловіка, двічі
її намагалися викрасти невідомі
чоловіки, у зв'язку з чим вона майже не
виходила на вулицю, також через ці
причини позивачка не могла вернутися
за захистом до поліції. Ще однією з
причин виїзду з Іраку є те, що її мати
належала до родини дуже відомих
шиїтських духовних лідерів і через це
вона має обґрунтовані побоювання стати
жертвою переслідування зі сторони їх
релігійних опонентів.

Водночас таких відомостей при
отриманні студентської візи чи при
проведенні співбесіди позивачка не
надавала. Більше того під час співбесід
позивачка чітко зазначила, що ні вона,
ні її родичі не належать до жодної
політичної партії, релігійної,
громадської чи військової організації;
не зазнавали переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Про будь-яку загрозу її життю та
здоров'ю в країні походження у випадку,
якби вона не поїхала вчитися в Україну,
не вказувала. Не згадувала про випадки
насильства щодо себе чи своїх родичів,
навпаки, розповідала про дуже дружні
сім'ї, підтримку братів, один з яких
проживає в батьківському домі,
опікується нею та молодшою сестрою,
інший - у Великобританії, третій
проживає зі своєю сім'єю в спокійному
районі Іраку.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої
інстанції виходив з визначення
термінів «біженець» та «особа, яка
потребує додаткового захисту».

Зокрема, відповідно до статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» біженець - це
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Цією ж статтею визначено, що особа, яка
потребує додаткового захисту - це
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та Закону, але потребує захисту,
оскільки така особа змушена була
прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Матеріалами справи та свідченнями
позивачки спростовується той факт, що
остання може стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
загроза позивачці чи її сім'ї не є
більшою, ніж для інших сімей Багдаду.

Суду також не надано жодних доказів
того, що наявна загрози життю, безпеці
чи свободі позивачки в країні
походження через побоювання
застосування щодо неї смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Більше того позивачка та її родичі, за
твердженням самої позивачки, є
заможними, мають постійну роботу та
проживають в спокійному районі
Багдаду.

Відтак суд апеляційної інстанції не
знаходить підстав для скасування
рішення Державної міграційної служби
України від 11 лютого 2014 року №29-14 про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Щодо позовних вимог про визнання дій
Управління Державної Міграційної
служби України в Тернопільській
області незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту то такі
не належать до задоволення з огляду на
наступне.

Частиною 13 статті 10 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
передбачено, що у разі якщо центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Відповідно до матеріалів справи таке
повідомлення від 18 лютого 2014 року
містить роз'яснення підстав відмови -
відсутність підстав передбачених
пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту".

В повідомленні також зазначено право
оскарження вказаного рішення та
порядок такого оскарження (шляхом
звернення до суду).

Відтак відсутні підстави для
задоволення позовних вимог про
визнання дій Управління Державної
Міграційної служби України в
Тернопільській області незаконними в
частині порушення встановленого
законом порядку повідомлення про
прийняття Державною міграційною
службою України рішення про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції було правильно встановлено
обставини справи та ухвалено судове
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін. Доводи апеляційної
скарги не спростовують рішення -суду
першої інстанції

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без
задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 10 квітня 2014
року у справі № 819/491/14-a - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно після
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20-ти днів з дати складення в
повному обсязі.

Головуючий
Кузьмич С. М.

Судді
Гулид Р. М.

Улицький В. З.

Повний текст ухвали складено 14 грудня
2014 року