Справа № 803/506/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

11 грудня 2014 року м.
Київ В/800/5314/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Мойсюка М.І., Загороднього А.Ф.,
Заїки М.М.,

Кобилянського М.Г., Кочана В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_6 про допуск до
провадження Верховного Суду України
справи за адміністративним позовом
ОСОБА_6 до Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області Державної податкової служби
України (правонаступник - Луцька
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Волинській області, Державної
податкової служби України про
зобов'язання вчинити певні дії, для
перегляду ухвали Вищого
адміністративного суду України від 1
жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із заявою про перегляд Верховним
Судом України ухвали Вищого
адміністративного суду України від
1 жовтня 2014 року в порядку статей 236 - 239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Перевіривши доводи заяви та
ознайомившись із доданими заявником
документами, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку про відсутність підстав для
її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно вимог статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, заява про перегляд судових
рішень в адміністративних справах може
бути подана з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Зі змісту зазначеної норми вбачається,
що заява про перегляд з указаних
мотивів може бути подана за наявності
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права та
ухвалення різних за змістом судових
рішень у спірних питаннях, які виникли
у подібних правовідносинах.

Під неоднаковим застосуванням одних і
тих самих норм матеріального права
необхідно розуміти різне тлумачення
змісту і сутності правових норм, на
підставі якого зроблено висновок про
різний зміст суб'єктивних прав і
обов'язків учасників відповідних
правовідносин, у тому числі про
наявність та обсяг прав і/або
обов'язків осіб, які беруть участь у
справі, а також різне визначення
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосування різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
відносин або поширення дії норми на
певні правовідносини в одних випадках
і незастосування цієї самої норми до
аналогічних відносин в інших випадках,
тобто різне застосування закону, який
не підлягав застосуванню або різне
застосування правил аналогії права чи
закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає,
тотожність суб'єктного складу
учасників відносин, об'єкта та предмета
правового регулювання, а також умов
застосування правових норм (зокрема,
часу, місця, підстав виникнення,
припинення та зміни відповідних
правовідносин), при цьому зміст
правовідносин з метою з'ясування їх
подібності в різних рішеннях суду
(судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень має місце в разі, коли суд (суди)
касаційної інстанції у розгляді двох
чи більше справ за тотожних предмета
спору, підстав позову та за аналогічних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов (дійшли)
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 1 жовтня 2014 року, про
перегляд якої подано заяву, залишено в
силі постанову суду першої інстанції
про відмову у задоволенні
адміністративного позову щодо
зобов'язання Державної податкової
служби України (далі ДПС) не вносити про
неї інформацію до Державного реєстру
фізичних осіб - платників податків та
інших обов'язкових платежів;
зобов'язання ДПС зберегти за нею форму
обліку платників податків (за
прізвищем, іменем та по-батькові, роком
народження та за місцем реєстрації);
зобов'язання Луцьку ОДПІ здійснювати в
подальшому її облік, як платника
податків за раніше встановленими
формами обліку без застосування
цифрового ідентифікатора та ведення
обліку платника податків без
використання серії та номеру паспорту
(за прізвищем, іменем та по-батькові,
роком народження та за місцем
реєстрації); зобов'язання Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Волинській області; далі -
Луцька ОДПІ) не вносити про неї
інформацію до Державного реєстру
фізичних осіб - платників податків та
інших обов'язкових платежів;
зобов'язання Луцьку ОДПІ поставити у її
паспорті відмітку на сторінці 7, 8 або 9
про наявність права здійснювати
будь-які платежі без цифрового
ідентифікатора та завірити підпис
відповідальної особи круглою гербовою
печаткою.

Судами встановлені обставини справи,
які полягали у тому, що ОСОБА_6 подала до
Луцької ОДПІ повідомлення форми №1П
для обліку її в окремому Державному
реєстрі як особи, яка через свої
релігійні переконання відмовляється
від прийняття реєстраційного номера. У
вказаному повідомленні позивач не
заповнила графи 29-31, не вказавши серію
та номер паспорта, дату його видачі.

26 грудня 2012 року позивач звернулась до
відповідачів із заявами про відмову
від ідентифікаційного коду через свої
релігійні переконання та просила
поставити відповідну відмітку у
паспорті, у порядку, визначеному
законом.

Листом від 11 січня 2013 року №85/Д/18-233
Луцька ОДПІ та листом від 15 січня 2013
року №14/Д/18-8514 ДПС України надали
позивачеві роз`яснення щодо належного
їй права на відмову від
ідентифікаційного номеру та порядку
його реалізації. Відповідачі вказують,
що облік осіб, які через свої релігійні
переконання відмовляються від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків,
здійснюється за прізвищем, іменем, по
батькові та за серією і номером
паспорта. Для реалізації такого права
фізична особа - платник податків, яка
відмовляється від прийняття
реєстраційного номера облікової
картки платника податків, особисто
подає повідомлення про відмову до
органу державної податкової служби за
місцем свого проживання. При
заповненні повідомлення
використовуються дані паспорта
громадянина України та інших
необхідних документів. У паспортах
зазначених осіб органами державної
податкової служби робиться відмітка
про наявність у них права здійснювати
будь-які платежі за серією та номером
паспорта

Таким чином, як вбачається зі змісту
вищезазначеного судового рішення,
спірні правовідносини виникли у сторін
з приводу дій відповідачів, щодо не
розгляду заяв позивача про відмову від
ідентифікаційного номеру через свої
релігійні переконання та здійснення
відповідної відмітки у паспорті.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог,
суд першої інстанції, з яким погодився
і касаційний суд, дійшов висновку про
відмову у задоволенні позову, оскільки
позивач не дотрималась визначеного
законодавством порядку відмови від
ідентифікаційного номера, а відтак
відповідачі не порушили її права і
свободи та не допустили звуження їх
змісту чи обсягу.

При цьому, під час розгляду справи,
судами були застосовані абзац 3 пункту
63.6 статті 63, пункт 70.5 статті 70
Податкового кодексу України, а також
пункти 1, 6 розділу VIII Положення про
реєстрацію фізичних осіб у Державному
реєстрі фізичних осіб - платників
податків, затвердженго наказом
Державної податкової адміністрації
від 17 грудня 2010 року № 954.

В заяві про допуск заявник посилається
на інші рішення суду касаційної
інстанції, зокрема, ухвали Вищого
адміністративного суду України від 27
травня та 26 червня 2014 року (касаційні
провадження № К/9991/4666/12 і № К/800/34531/13
відповідно), якими касаційний суд
залишив без змін рішення судів
попередніх інстанцій про задоволення
позову.

Як вбачається зі змісту вищезазначених
судових рішень, наданих заявником на
підтвердження неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, спірні
правовідносини у вказаній справі є
подібними, до тих, які виникли у справі,
про перегляд якої ставиться питання,
аналогічним є також і суб'єктний склад
учасників цих відносин.

Однак, об'єкт і предмет правового
регулювання у вищезазначених
правовідносинах не є тотожними,
різними є також і обставини кожної
конкретної справи.

Так, у вказаних адміністративних
справах оскаржуються дії відповідачів,
вчинені за наслідками розгляду заяв,
аналогічних тим, про які ідеться у
справі, про допуск якої до провадження
Верховного Суду України просить
заявник.

Разом з тим, задовольняючи позов, суди
виходили з того, що позивачі вчинили
усі необхідні дії для реалізації
їхнього права, а також дотримались
встановленого законодавством порядку
подання та оформлення документів,
необхідних для розгляду
вищезазначених заяв, тоді як у справі,
про допуск якої просить заявник,
підставою для відмови у позові стало
недотримання нею такого порядку
відмови від ідентифікаційного номера.

Виходячи з вищенаведеного колегія
суддів дійшла висновку, що умови
застосування норм матеріального права
є різними.

Різними є також і норми матеріального
права, які застосовані судом
касаційної інстанції при перегляді
судових рішень, наданих позивачем на
підтвердження доводів заяви, зокрема
судом застосовані частина 2 статті 1,
стаття 3, частини 2, 3 статті 5,
частина 3 статті 9 Закону України «Про
Державний реєстр фізичних осіб
платників податків та інших
обов'язкових платежів», пункти
1.2, 1.3, 1.5, 4, 5 Порядку внесення
відмітки до паспорта громадянина
України щодо ідентифікаційного номера
фізичної особи-платника податків та
інших обов'язкових платежів,
затвердженого наказом Державної
податкової адміністрації України і
Міністерства внутрішніх справ України
від 19 жовтня 2004 року № 602/1226,
зареєстрованим в Міністерстві юстиції
України 20 жовтня 2004 року за № 1345/9944,
пункт 7 Положення про паспорт
громадянина України.

Таким чином, судами при розгляді
справи, про перегляд якої подано заяву
та ухваленні судових рішень, які додані
скаржником на підтвердження
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, застосовані різні
норми матеріального права за різних
умов та обставин кожної конкретної
справи.

Враховуючи те, що оскаржується рішення
суду касаційної інстанції, з якого не
вбачається неоднакового застосування
норм матеріального права, що призвело
до ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, і
виходячи з вимог статті 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів не вбачає
підстав для допуску справи до
провадження Верховного Суду України
для перегляду зазначеного судового
рішення.

Керуючись статтями 237, 240 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Відмовити ОСОБА_6 у допуску до
провадження Верховного Суду України
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_6 до Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області Державної податкової служби
України (правонаступник - Луцька
об'єднана державна податкова інспекція
Головного управління Міндоходів у
Волинській області, Державної
податкової служби України про
зобов'язання вчинити певні дії, для
перегляду ухвали Вищого
адміністративного суду України від 1
жовтня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
М.І. Мойсюк

А.Ф. Загородній

М.М. Заїка

М.Г. Кобилянський

В.М. Кочан