Справа № 754/10174/14
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на постанову Деснянського
районного суду міста Києва від 16 жовтня
2014 року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації про визнання
дій протиправними, зобов'язання
вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної у м. Києві державної
адміністрації, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність та
зобов'язати Відповідача нарахувати та
виплатити Позивачу одноразову
допомогу у розмірі 3 (три) мінімальних
заробітних плат, в порядку та на умовах,
визначених положеннями статті 36 Закону
України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ;

визнати протиправною бездіяльність та
зобов'язати Відповідача здійснити
перерахунок, нарахувати та виплатити
Позивачу щорічну допомогу на
оздоровлення, у розмірі 3 (три)
мінімальних заробітних плат, в порядку
та на умовах, визначених положеннями
статті 48 Закону України від 28 лютого 1991
року № 796-ХІІ, за період починаючи з 1996
року по 2013 рік включно, що дорівнює 51
(п'ятдесят один) розмірам мінімальних
заробітних плат;

зобов'язати Відповідача в подальшому
нараховувати та виплачувати Позивачу
щорічну допомогу на оздоровлення у
розмірі 3 (три) мінімальних заробітних
плат, в порядку та на умовах, визначених
положеннями статті 48 Закону України
від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ.

Постановою Деснянського районного
суду міста Києва від 16 жовтня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
першої інстанції позивач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нову, якою позов
задовольнити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 Кодексу адміністративного
судочинства України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, постанова суду -
скасуванню з таких підстав.

Колегією суддів встановлено, що
ОСОБА_2 є особою, постраждалою
внаслідок Чорнобильської катастрофи
1-ї категорії, що підтверджується
копією посвідчення (а.с.6) та якому
встановлено 2 групу інвалідності (а.с. 7
зворот).

Щорічна допомога на оздоровлення як
потерпілому від наслідків аварії на
ЧАЕС 1-ї категорії позивачу за 2000-2005
року нараховувалась та виплачувалась в
сумі 21,50 грн., за 2006-2011 року - в розмірі 90
грн. та за 2012-2013 роки у розмірі 120 грн.
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 26.07.1996 року № 836
та від 12 липня 2005 року №.562.

Вважаючи дії відповідача щодо виплати
одноразової щорічного грошової
допомоги за 1996-2013 роки у розмірі,
визначеному Кабінетом міністрів
України, протиправними, позивач
звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення вимог позивача
у повному обсязі.

Апеляційний суд з таким висновком
погодитися не може, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі по тексту - КАС України) для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів

Статтею 100 КАС України встановлено, що
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без
розгляду як на стадії вирішення
питання про відкриття провадження в
адміністративній справі без
проведення судового засідання, так і в
ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся з вищевказаним
позовом до суду 17.06.2014 року, з вимогами
визнати протиправними дії
відповідачів, а також здійснення
перерахунку, нарахування та виплати
відповідних сум, починаючи з 1996 року по
2013 рік включно.

При цьому, в матеріалах справи
містяться відомості про те, що
починаючи з 1996 року, позивач щорічно
отримував допомогу на оздоровлення в
розмірах, встановлених наведеними вище
постановами Кабінету Міністрів
України.

Так, згідно з списком-розпорядженням
УПСЗН Деснянської районної у місті
Києві державної адміністрації про
призначення щорічної допомоги на
оздоровлення за 2013 рік, копія якого
наявна у матеріалах справи, ОСОБА_2 було
призначено вказану допомогу 04.09.2013 у
розмірі 120,00 грн.

У зв'язку з цим, колегія суддів
зазначає, що про порушення свого права
на отримання вказаної допомоги у
розмірі, визначеному ст. 48 Закону
України "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", позивач
дізнався при отриманні допомоги.

Таким чином, позивачем пропущено строк
на звернення з даним позовом до суду в
частині вимог про отримання допомоги
на оздоровлення, починаючи з 1996 року.

Перевіряючи поважність причин
пропуску позивачем строку на звернення
до суду, колегія суддів виходить з
наступного.

Необхідною умовою для поновлення
строку на звернення до суду є
поважність причин його пропуску, при
цьому позивач повинен довести
наявність причин, що позбавляли його
можливості звернутися до суду у
встановлений процесуальним Законом
строк.

Колегія суддів зазначає, що в Україні
законодавчо закріплені й діють
інститут надання правової допомоги (у
тому числі безоплатної), та інститут
процесуального представництва
інтересів особи. Крім того, усі закони,
підзаконні нормативно-правові акти,
судові рішення, є доступними для
ознайомлення усіма громадянами, і
можливість людини дізнатися про те чи
інше положення законодавства залежить
виключно від бажання цієї людини.

Допомога на оздоровлення є періодичним
платежем, яку позивач отримувала
щороку, у зв'язку з чим мав можливість
дізнатися про порушення своїх прав при
отриманні допомоги.

Доводи апелянта з приводу того, що до
вказаних правовідносин не
застосовуються строки звернення до
суду, встановлені ст. 99 КАС України,
посилаючись на Віденську конвенцію про
цивільну відповідальність за ядерну
шкоду від 21 травня 1963 року, до якої
Україна приєдналася згідно із Законом
України «Про приєднання України до
Віденської конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду» №
334/96-ВР від 12 липня 1996 року положеннями
п. п. іі) п. а) ч. 1 ст. VI якої встановлено,
що строк позовної давності на
відшкодування ядерної шкоди,
спричиненої тілесному здоров'ю,
складає тридцять років з дня ядерного
інциденту, колегія суддів до уваги не
приймає, оскільки на відміну від
положень Конвенції, строки, визначені
ст.99 КАС України є процесуальними.

Таким чином, строки звернення до суду
визначаються за правилами статті 99 КАС
України.

Виходячи з вимог ст.ст. 99 100 КАС України,
колегія суддів приходить до висновку,
що позовні вимоги з 1996 року по 16.12.2013
року заявлено поза межами строку
звернення до суду і підлягають
залишенню без розгляду у зв'язку з
відсутністю поважних причин пропуску
позивачем цього строку.

Суд першої інстанції на обставини щодо
пропуску позивачем строку звернення до
суду уваги не звернув, вказаних
обставин не дослідив, у зв'язку з чим
прийняв рішення із порушенням норм
процесуального права.

Стосовно вимог позивача про визнання
протиправною бездіяльності та
зобов'язання відповідача здійснити
перерахунок, нарахувати та виплатити
позивачу щорічну допомогу на
оздоровлення у розмірі трьох
мінімальних заробітних плат, в порядку
та на умовах, визначених положеннями
ст. 48 Закону України від 28 лютого 1991
року № 796-ХІІ, за 2013 рік включно, що
дорівнює 51 розмірам колегія суддів
зазначає наступне.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі №796-ХІІ.

Статтею 48 вказаного Закону передбачено
виплату щорічної допомоги на
оздоровлення інвалідам І і ІІ групи у
розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону
України "Про державний бюджет на 2013 рік"
встановлено, що у 2013 році норми і
положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50,
51, 52 та 54 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" застосовуються у порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України виходячи з наявних
фінансових ресурсів Державного
бюджету України та бюджету Пенсійного
фонду України на 2013 рік. Зазначені
норми Закону не визнані
неконституційними.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року № 562 "Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"
установлено громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи - інвалідам ІІ групи, розмір
щорічної допомоги на оздоровлення - 120
грн.

Закон України "Про державний бюджет
України на 2013 рік", прийнятий пізніше
ніж Закон №796-XII, неконституційними не
визнавався, положення постанови
Кабінету Міністрів України від 12 липня
2005 року №562 "Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" є чинними.

З огляду на викладене, колегія суддів,
приходить до висновку щодо
правомірності нарахування позивачу
щорічної допомоги на оздоровлення в
розмірі, встановленому постановою
Кабінету Міністрів України від 12 липня
2005 року №562.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про відсутність підстав
для задоволення позову в цій частині.

Крім того, судова колегія вважає за
необхідне відмовити у задоволенні
вимог позивача про зобов'язання
відповідача здійснювати позивачу
нарахування та виплату одноразової
щорічної грошової допомоги на
оздоровлення в майбутньому у зв'язку з
тим, що судовий захист спрямований на
відновлення порушеного права, а права
позивача у правовідносинах, які на
момент вирішення справи не наступили,
не порушені.

Стосовно позовних вимог про визнання
протиправною бездіяльності
відповідача та зобов'язання нарахувати
та виплатити позивачу одноразову
допомогу у розмірі трьох мінімальних
заробітних плат в порядку та на умовах,
визначених положеннями ст. 36 Закону
України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ
колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції
України, громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорії зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту населення
визначені та закріплені в Законі
№796-ХІІ.

Статтею 36 Закону N 796-XII передбачено, що
громадянам, які евакуйовані, відселені
(відселяються) або самостійно
переселилися (переселяються)
відповідно до статті 4 цього Закону на
нове місце проживання, надаються
компенсації та пільги, зокрема,
виплата одноразової допомоги у розмірі
трьох мінімальних заробітних плат на
кожного члена сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є особою, потерпілою від
Чорнобильської катастрофи першої
категорії, що була евакуйована з м.
Прип'ять 27.04.1986 року, що підтверджується
довідкою виконавчого комітету
Київської обласної ради народних
депутатів № 1994 (а.с. 7), та має право на
пільги і компенсації, встановлені
Законом України "Про статус і
соціальний захист громадян
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

Таким чином, ОСОБА_2 має право на
пільги, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 36 Закону N
796-XII, а саме - на отримання одноразової
допомоги у розмірі трьох мінімальних
заробітних плат.

Позивачу вказана одноразова
компенсація не виплачувалась, що
підтверджується листом управління
праці та соціального захисту населення
Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації (а.с.4).

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що дії управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації щодо не
нарахування ОСОБА_2 одноразової
допомоги в розмірах, визначених
Законом № 796-ХІІ, призвели до порушення
прав позивача, які підлягають захисту в
судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду першої інстанції в цій частині
спростовують, а тому рішення суду
першої інстанції в частині про відмову
у задоволенні вимог адміністративного
позову про визнання протиправною
бездіяльності відповідача та
зобов'язання нарахувати позивачу
одноразову допомогу у розмірі трьох
мінімальних заробітних плат в порядку
та на умовах, визначених положеннями
ст. 36 Закону України від 28 лютого 1991
року № 796-ХІІ підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови в цій
частині про задоволення позову.

Вимоги про виплату вказаної допомоги
задоволенню не підлягають, оскільки до
компетенції управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації, що є
відповідачем по даній справі, належить
лише нарахування вказаної допомоги, та
не відноситься її виплата.

Враховуючи викладене, оцінивши докази,
які є у справі за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийняв рішення з порушенням
норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є зокрема:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Оскільки судове рішення в частині
ухвалене судом першої інстанції з
порушенням норм матеріального права,
то колегія суддів апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а постанова скасуванню у
відповідній частині.

Керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207, 212, 254, 267 КАС
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Деснянського районного суду міста
Києва від 16 жовтня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної у м. Києві державної
адміністрації про визнання дій
протиправними, зобов'язання вчинити
дії - задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду
міста Києва від 16 жовтня 2014 року -
скасувати.

Позовні вимоги в частині визнання
протиправною бездіяльності та
зобов'язання Управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації здійснити
перерахунок, нарахувати та виплатити
ОСОБА_2 щорічної допомогу на
оздоровлення, у розмірі 3 (три)
мінімальних заробітних плат, в порядку
та на умовах, визначених положеннями
статті 48 Закону України від 28 лютого 1991
року № 796-ХІІ, за період з 1996 року по 16
грудня 2013 року - залишити без розгляду.

Ухвалити постанову, якою
адміністративний позов ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
управління праці та соціального
захисту населення Деснянської
районної у м. Києві державної
адміністрації щодо не нарахування
ОСОБА_2 одноразової допомоги у розмірі
трьох мінімальних заробітних плат в
порядку та на умовах, визначених
положеннями ст. 36 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ.

Зобов'язати управління праці та
соціального захисту населення
Деснянської районної у м. Києві
державної адміністрації нарахувати
ОСОБА_2 одноразову допомогу у розмірі
трьох мінімальних заробітних плат в
порядку та на умовах, визначених
положеннями ст. 36 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання постанови в повному обсязі
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

Головуючий суддя

Губська О.А.

Судді:

Парінов А.Б.

Беспалов О.О.