Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/32839/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за позовом
прокурора Ворошиловського району м.
Донецька в інтересах держави в особі
Управління Пенсійного фонду України у
Ворошиловському районі м. Донецька до
Приватної фірми «Стенд» про стягнення
заборгованості, за касаційними
скаргами Управління Пенсійного фонду
України у Ворошиловському районі м.
Донецька та Приватної фірми «Стенд» на
постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 квітня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року прокурор звернувся з
позовом в інтересах держави в особі
Управління Пенсійного фонду України у
Ворошиловському районі м. Донецька
(далі - УПФ) до Приватної фірми «Стенд»,
у якому просив стягнути заборгованість
зі сплати страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування в сумі 180020, 28 грн.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що вказана сума боргу
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача згідно вимог статті 106
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058-ІV (далі - Закон №
1058-ІV).

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 24 лютого 2011
року позовні вимоги задоволено.

Оскаржуваною постановою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 22 квітня 2011 року постанову суду
першої інстанції скасовано, прийнято
нову постанову, якою позовні вимоги
задоволено частково, стягнуто з
відповідача на користь позивача 26815,42
грн. спірної заборгованості. В решті
позову відмовлено.

У поданих касаційних скаргах,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
позивач просить рішення апеляційного
суду скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції, а
відповідач скасувати рішення
попередніх інстанцій.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційних скарг, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про їх часткове задоволення з
таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і задовольняючи частково
позов апеляційний суд виходив з того,
що спірна сума недоїмки в розмірі 119645,75
грн. не може бути стягнута в судовому
порядку, оскільки стягується в
примусовому відповідним відділом
Державної виконавчої служби (далі ДВС).
Тому суд стягнув лише спірну недоїмку в
розмірі 26815,42 грн. згідно вимог статті 106
Закону № 1058-ІV. При цьому, суд виходив із
загальної суми боргу в 146461,17 грн.
зазначивши, що сума спірних страхових
внесків за 2004 рік та І квартал 2005 року в
сумі 33559,11 грн. не підлягають стягненню.

Проте до такого висновку суд
апеляційної інстанції дійшов без
з'ясування дійсних прав та обов'язків
сторін, частково в порушення норм
матеріального і процесуального права
виходячи з наступного.

Закон № 1058-IV регулює відносини, що
виникають між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування (Стаття 5). Дія
інших нормативно-правових актів може
поширюватися на ці правовідносини лише
у випадках, передбачених зазначеним
Законом, або в частині, що йому не
суперечить. Виключно цим
нормативно-правовим актом
визначаються: принципи та структура
системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування;
коло осіб, на яких поширюється його дія;
перелік платників страхових внесків,
їх права та обов'язки; порядок
нарахування, обчислення, сплати цих
внесків і стягнення заборгованості за
ними.

Так, частиною шостою статті 20 Закону №
1058-IV встановлено, що страхувальники
зобов'язані сплачувати страхові
внески, нараховані за відповідний
базовий звітний період, не пізніше ніж
через 20 календарних днів із дня
закінчення цього періоду.

На підставі частини другої статті 106
Закону № 1058-IV суми страхових внесків
своєчасно не нараховані та/або не
сплачені страхувальниками у строки,
визначені статтею 20 цього Закону, в
тому числі обчислені територіальними
органами ПФУ у випадках, передбачених
частиною третьою статті 20 цього Закону,
вважаються простроченою
заборгованістю зі сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Територіальні орган?и ПФУ за формою і у
строки, визначені правлінням ПФУ,
надсилають страхувальникам, які мають
недоїмку, вимогу про її сплат?у.

Вимога про сплату недоїмки є
виконавчим документом.

Протягом десяти робочих днів із дня
одержання вимоги про сплату недоїмки
страхувальник зобов'язаний сплатити
суми недоїмки та суми фінансових
санкцій.

Страхувальник у разі незгоди з
розрахунком суми недоїмки, зазначеної
у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує
її з органами ПФУ в порядку,
встановленому правлінням ПФУ, а в разі
неузг?одження вимоги із органами ПФ?У
має право на оскарження вимо?ги в
судовому порядку.

Про оскарження вимоги територіального
органу ПФУ про сплату недоїмки до
виконавчої дирекції ПФУ або в судовому
порядку страхувальник зобов'язаний
письмово повідомити відповідний
територіальний орган ПФУ протягом
трьох робочих днів із дня звернення до
виконавчої дирекції ПФУ чи суду.

Узгодження вимоги те?риторіального
органу ПФУ про сплату недоїмки
здійснюється на підставі заяви
страхувальника, яка розглядається
територіальним органом ПФУ протягом
трьох робочих днів після її отримання,
та подани?х страхувальником
документі?в, що свідчать про
неправильні?сть обчислення сум
недоїмки, з?азначених у вимозі.

У разі узгодження страхувальником
вимоги про сплату недоїмки з
територіальним органом ПФУ цей орган
зобов'язаний у ст?рок, визначений для
розгляду з?аяви страхувальника про
узго?дження вимоги, надіслати йому?
узгоджену вимогу про сплату н?едоїмки,
а страхувальник зобо?в'язаний сплатити
узгоджену с?уму недоїмки протягом
десяти? робочих днів після отримання?
узгодженої вимоги.

У разі якщо страхувальник, який одержав
вимогу територіального органу ПФУ про
сплату недоїмки і протягом десяти
робочих днів після її отримання не
с?платив зазначену у вимозі сум?у
недоїмки разом із застосова?ною до
нього фінансовою санкц?ією, включеної
до вимоги, або не узгодив вимогу з
відповідним органом ПФУ, або не
оскаржив в?имогу в судовому порядку, а
також у разі якщо страхувальник
узгодив вимогу, але не сплатив
узгоджену суму недоїмки протягом
десяти робочих днів після отримання
узгодженої вимоги, відповідний орган
ПФУ звертається в установленому
законом порядку і подає вимогу про
сплату недоїмки до відповідного
підрозділу ДВС. У зазначених випадках
орган ПФУ також має право звернутися до
суду чи господарського суду з позовом
про стягнення недоїмки. У раз?і
звернення органу ПФУ з позов?ом про
стягнення недоїмки до г?осподарського
суду передбач?ені законодавством
заходи до?судового врегулювання
спорі?в не застосовуються.

Аналіз наведеної норми права дає
підстави дійти висновку, що вимога про
сплату недоїмки зі страхових внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування є виконавчим
документом, який підлягає виконанню
ДВС.

Таке рішення може бути оскаржено в
суді, якщо особа, яка зверт?ається до
суду, вважає, що її права, свободи або
інтереси порушено.

Суб'єкт владних повноважень
позбавлений можливості звертатися до
адміністративного суду із заявами, в
яких ставитьс?я вимога про
підтвердження вл?асного рішення, яке
ухвалено в? межах наданих йому з?аконом
повноважень.

Повне тлумачення частини третьої
статті 106 Закону № 1058-IV дає підст?ави
вважати, що орган ПФУ, як суб'єкт
владних повноважень, має право
звернутися до суду із п?озовом про
стягнення недоїмк?и у випадках, коли
він не має достатніх даних для
ухв?алення власного рішення з цьо?го
питання.

Суд апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що вимога про
сплату недоїмки зі страхових внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування є виконавчим
документом, який підлягає виконанню
ДВС, і при його наявності повторне
звернення до суду про стягнення такої
недоїмки не допускається, оскільки є
рішення відповідного суб'єкта владних
повноважень з цього ж питання.

Така позиція апеляційного суду
відповідає також практиці Верховного
Суду України (№ 21-359а13).

Разом з тим, апеляційний суд не навів
відповідних розрахунків за вимогами
позивача зі сплати спірної недоїмки
№№ 10-14, 10-14-3, 10-14-4, 10-14-4, 10-14-5, 10-14-6, 10-14-7,
сума яких не збігається із сумою,
наведеною в мотивах (сума визначена в
мотивах судового рішення - 119645,75 грн., в
той час як сукупна сума зазначених
вимог з недоїмки - 115294,71 грн.). При цьому
суд виходив з інформації, наданої ДВС у
листі від 23 лютого 2011 року, згідно якого
дійсно за зведеним виконавчим
провадженням сума боргу зі сплати
вказаних внесків складає 119645,75 грн.,
проте за який сам період виникла ця
сума боргу суд не з'ясував.

При цьому, як вбачається з позовних
вимог УПФ ставить питання про
стягнення 180020, 28 грн. заборгованості зі
страхових внесків, проте як у мотивах
рішення апеляційного суду йдеться про
суму в 146461,71 грн. У частині ж страхових
внесків за 2004 рік та І квартал 2005 року,
суд відмовляючи у задоволенні позову в
сумі 35559,11 грн. посилається на
розпорядження Кабінету Міністрів
України № 58-р від 10 березня 2005 року.
Проте, посилаючись на вказані
положення нормативно-правового акту,
суд апеляційної інстанції не навів
достатніх обґрунтувань та не з'ясував
можливість її застосування до спірних
відносин сторін, з урахуванням того, що
спірні вимоги стосуються періоду
несплати внесків з лютого 2009 року по
вересень 2010 року.

Суд також не надав належної правової
оцінки частині п'ятій статті 106 Закону
№ 1058-IV, якою встановлено, що за рахунок
сум, що надходять від страхувальника
або від державної виконавчої служби в
рахунок сплати недоїмки, погашаються
суми недоїмки, пені та фінансових
санкцій у порядку календарної
черговості їх виникнення. У разі коли
страхувальник має несплачену недоїмку,
пеню та фінансові санкції і здійснює
сплату поточних сум страхових внесків,
ці суми зараховуються в рахунок сплати
недоїмки, пені та фінансових санкцій.

Отже неповне з'ясування апеляційним
судом дійсних обставин справи призвело
до скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення,
яке не відповідає вимогам статті 159
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо законності і
обґрунтованості.

Тому рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню, а справа згідно
правил статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України, направленню на новий розгляд,
оскільки суд касаційної інстанції не
може встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційні скарги Управління
Пенсійного фонду України у
Ворошиловському районі м. Донецька та
Приватної фірми «Стенд» задовольнити
частково.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 22 квітня 2011
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало