Справа № 2а-6414/12/2670
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/71622/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за касаційною
скаргою Державного підприємства
«Інформаційно-ресурсний центр» на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 26 червня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 жовтня 2012
року у справі
№2а-6414/12/2670 за позовом Державного
підприємства «Інформаційно-ресурсний
центр» до Державної фінансової
інспекції України про визнання
незаконною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2012 року Державне підприємство
«Інформаційно-ресурсний центр» (далі -
ДП «Інформаційно-ресурсний центр»)
звернулось до суду з позовом до
Державної фінансової інспекції
України про визнання незаконним та
скасування пункту 1 вимоги Державної
фінансової інспекції України «Про
усунення виявлених порушень» від 03.04.2012
року № 08-14/586.

В обґрунтування позову ДП
«Інформаційно-ресурсний центр»
зазначило, що зазначена вимога
суперечить вимогам законодавства,
оскільки ст.ст. 131-133 КЗпПУ не містять
положення про стягнення з керівника
підприємства заподіяної з його вини
шкоди. У зазначених статтях
визначаються загальні підстави та
розмір матеріальної відповідальності
працівників.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 червня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 жовтня 2012
року, в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду
першої та апеляційної інстанцій,
Державне підприємство
«Інформаційно-ресурсний центр»
звернулось з касаційною скаргою, у якій
просить скасувати судові рішення
першої та апеляційної інстанції, та
ухвалити нове про задоволення позову,
посилаючись на те, що при прийнятті
зазначених судових рішень було
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідно до п. 2.50
плану контрольно-ревізійної роботи
Державної фінансової інспекції
України на IV квартал 2011 року та на
підставі направлень від 28.12.2011 №501 та
від 11.01.2012 № 64, посадовими особами
Держфінінспекції України у період з
30.12.2011 по 13.02.2012 проведено ревізію
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства
«Інформаційно-ресурсний центр» за
період з 01.04.2009 по завершений звітний
період 2011 року, за результатами якої
складено акт від 20.02.2012 р. №08-21/9.

Ревізією встановлено, що в порушення
ст. 8 Закону України «Про оплату праці»
генеральному директору ОСОБА_4 зайво
нараховано та виплачено заробітну
плату за завищеним посадовим окладом,
місячну премію, надбавку за виконання
особливо важливої роботи, премії за
результатами роботи у відповідних
кварталах, які не передбачені
контрактом, на загальну суму 104,4 тис.
грн., а також зайво перераховано до
державних цільових фондів коштів в
загальній сумі 38,4 тис. гривень.

На підставі зазначеного акту ревізії,
Державною фінансовою інспекцією
України винесено вимогу від 03.04.2012 р.
№08-14/586 про усунення виявлених
порушень, відповідно до п.1 якої
вимагається в порядку, встановленому
ст. ст. 130-133 КЗпПУ, стягнути з
генерального директора зайву виплату
заробітної плати в сумі 104,4 тис.
гривень. Провести перерахунок та
відповідні взаємозвірки щодо сум
внесків до державних цільових фондів
на суму 38,4 тис. гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди
першої та апеляційної інстанцій дійшли
висновку про доведеність факту
вчинення порушення генеральним
директором положень чинного
законодавства про оплату праці, а тому
остання повинна нести матеріальну
відповідальність відповідно до
ст.ст.130-133 КЗпП України, тобто в межах
середньомісячного заробітку.

Колегія суддів вважає вірними висновки
судів про відмову у задоволенні позову,
однак вважає за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України
«Про державну контрольно-ревізійну
службу в Україні» (у редакції, чинній на
час виникнення спірних відносин)
головним завданням державної
контрольно-ревізійної служби є
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

Згідно з приписами пунктів 1, 7, 10 статті
10 зазначеного Закону,
контрольно-ревізійним управлінням в
областях надається право перевіряти у
підконтрольних установах грошові та
бухгалтерські документи, звіти,
кошториси й інші документи, що
підтверджують надходження і
витрачання коштів та матеріальних
цінностей, проводити перевірки
фактичної наявності цінностей
(грошових сум, цінних паперів, сировини,
матеріалів, готової продукції,
устаткування тощо); пред'являти
керівникам та іншим службовим особам
підконтрольних установ, що
ревізуються, вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства з
питань збереження і використання
державної власності та фінансів;
звертатися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства з питань збереження і
використання активів.

Згідно з Положенням про Державну
фінансову інспекцію України,
затвердженого Указом Президента
України від 23 квітня 2011 № 499/2011,
Державна фінансова інспекція України є
центральним органом виконавчої влади,
діяльність якого спрямовується і
координується Кабінетом Міністрів
України через Міністра фінансів
України, входить до системи органів
виконавчої влади і забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
державного фінансового контролю.

Відповідно до пункту 6 Положення
Держфінінспекція України для
виконання покладених на неї завдань
має право в установленому порядку,
зокрема, пред'являти керівникам та
іншим особам підприємств, установ та
організацій, що контролюються,
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства; при виявленні збитків,
завданих державі чи об'єкту контролю,
визначати їх розмір згідно з методикою,
затвердженою Кабінетом Міністрів
України.

Також Положенням установлено, що
Держфінінспекція України має право
звернутися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог щодо
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

З аналізу наведених правових норм
вбачається, що органу державного
фінансового контролю надано
можливість здійснювати контроль за
використанням коштів державного і
місцевого бюджету та у разі виявлення
порушень законодавства пред'являти
обов'язкові до виконання вимоги щодо
усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих
державі чи об'єкту контролю, орган
державного фінансового контролю має
право визначати їх розмір та
звернутися до суду в інтересах держави,
якщо підконтрольною установою не
забезпечено виконання вимог до
усунення виявлених під час здійснення
державного фінансового контролю
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового
контролю спрямована на приведення
роботи підконтрольної організації у
відповідність із вимогами
законодавства у майбутньому і є
обов'язковою до виконання. Що ж
стосується відшкодування виявлених
збитків, завданих державі чи об'єкту
контролю, то про їх наявність може бути
зазначено у вимозі, але вони не можуть
бути примусово відшкодовані шляхом
вимоги. Такі збитки відшкодовуються у
добровільному порядку або шляхом
звернення органу державного
фінансового контролю до суду з
відповідним позовом.

Таким чином, у органу державного
фінансового контролю є право заявляти
вимогу про усунення порушень,
виявлених у ході перевірки
підконтрольних установ, яка
обов'язкова до виконання лише в частині
усунення допущених порушень
законодавства і за допомогою якої
неможливо примусово стягнути виявлені
в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного
судочинства може бути оскаржене лише
таке рішення, яке породжує
безпосередньо права чи обов'язки для
позивача.

У справі, яка розглядається,
Держфінінспекція пред'явила вимогу від
03.04.2012 року № 08-14/586 про усунення
порушень, виявлених під час ревізії ДП
«Інформаційно-ресурсний центр».

При цьому оскаржувана вимога
Держфінінспекції вказує на
необхідність стягнення з винної особи
заподіяної шкоди в порядку та розмірах,
встановлених статтями 130-133 КЗпП.

Зважаючи на те, що збитки
відшкодовуються у судовому порядку за
позовом органу державного фінансового
контролю, правильність обчислення їх
розміру перевіряє суд, який розглядає
цей позов, а не позов підконтрольної
установи про визнання вимоги
протиправною.

Аналогічна правова позиція висловлена
у постанові Верховного Суду України
від 15 квітня 2013 року №21-63а14.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій про відмову у
задоволенні позову про скасування
пункту 1 вимоги Державної фінансової
інспекції України від 03.04.2012 року №
08-14/586, однак з підстав викладених вище.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Державного
підприємства «Інформаційно-ресурсний
центр» відхилити, а постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 26 червня 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 жовтня 2012
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: