Справа № 1570/2179/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2014 р. м. Київ
К/9991/81833/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Малиніна В.В., Мойсюка М.І.,
Пасічник С.С.,

розглянувши в порядку письмового
провадження справу за
адміністративним позовом Прокурора
Андрія Андрійовича до Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Одеській області,
Ізмаїльського міського відділу
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області про визнання протиправними і
скасування наказів, поновлення на
посаді, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, за
касаційною скаргою Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Одеській області на
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 25 вересня
2012 року і ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 6 грудня 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У березні 2012 року позивач звернувся із
зазначеним позовом в якому просив
визнати протиправними і скасувати
накази Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області (далі - ГУ МВС
України в Одеській області) від 26 січня
2012 року № 100 і 8 лютого 2012 року №39 о/с, в
частині звільнення ОСОБА_4 з органів
внутрішніх справ та запас Збройних Сил
України, зобов'язати відповідача
поновити позивача на посаді
оперуповноваженого Каменського
селищного відділення міліції
Ізмаїльського міського відділу
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України в Одеській
області та стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що відповідно до
наказів відповідача його звільнено з
органів внутрішніх справ та запас
Збройних Сил України за пунктом 66
Положення про проходження служби
рядовим і начальницьким складом
органів внутрішніх справ України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №114 від 29 липня 1991
року (далі Положення №114), за
дискредитацію.

Звільнення вважає таким, що не
відповідає вимогам закону і порушує
його права, а тому посилаючись на ці
обставини ОСОБА_4 просив про
задоволення позову.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 25
вересня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 6 грудня 2012
року позов задоволено.

Визнано протиправними і
скасовано накази ГУ МВС України в
Одеській області від 26 січня 2012 року №
100 і 8 лютого 2012 року №39 о/с, в частині
звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх
справ та запас Збройних Сил України,
зобов'язано відповідача поновити
позивача на посаді оперуповноваженого
Каменського селищного відділення
міліції Ізмаїльського міського
відділу Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області та стягнуто
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

У касаційній скарзі Головне
управління Міністерства внутрішніх
справ України в Одеській області,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить
оскаржувані рішення скасувати та
відмовити у позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів дійшла висновку
про часткове задоволення скарги з
таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Задовольняючи позов і скасовуючи
накази ГУ МВС України в Одеській
області від 26 січня 2012 року № 100 і 8
лютого 2012 року №39 о/с, в частині
звільнення позивача з органів
внутрішніх справ і запас Збройних Сил
України суди виходили з того, що такі не
відповідають дійсним обставинам
справи та вимогам закону.

Проте до такого висновку суди
дійшли в порушення норм матеріального
і процесуального права з таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Тобто, за змістом цієї норми
процесуального права у мотивувальній
частині рішення суд зобов'язаний
навести дані про встановлені
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та
визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд
виходив при задоволенні грошових
вимог. Встановлюючи

наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи

заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої

дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти
матеріального права (назва, стаття, її
частина, абзац, пункт, підпункт
закону), у відповідних випадках - на
норми Конституції України, на підставі
яких визначено права та обов'язки
сторін у спірних правовідносинах, а в
разі необхідності мають бути
посилання на Конвенцію та рішення
Європейського суду з прав людини які
згідно із Законом України від 23
лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права та підлягають
застосуванню в даній справі.

Досліджуючи питання правомірності
звільнення позивача суди не з'ясували
характер рішення суб'єкта владних
повноважень та відповідність його
вимогам закону.

Як убачається з висновку службового
розслідування від 26 січня 2012 року і
оскаржуваних наказів від 26 січня 2012
року № 100 і 8 лютого 2012 року №39 о/с
ОСОБА_4 звільнено з органів внутрішніх
справ і запас Збройних Сил України за
пунктом 66 Положення №114, за
дискредитацію.

Підставами для цього слугувало те, що
позивач будучи оперативним
працівником і особою яка здійснювала
оперативні заходи з встановлення
обставин вчинення злочину, 7 січня 2012
року будучи в складі
слідчо-оперативної групи, в порушення
вимог статті 7 Дисциплінарного статуту
органів внутрішніх справ України,
затвердженого Законом України від 22
лютого 2006 року №3460-ІУ, статті 22
Кримінального процесуального кодексу
України, Інструкції про порядок
приймання, реєстрації та розгляду в
органах і підрозділах внутрішніх справ
України заяв і повідомлень про злочини,
що вчинені або готуються, затвердженої
наказом МВС України від 14 квітня 2004
року №400 жодних заходів щодо
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження обставин щодо вчиненого
злочину не здійснив, протокол огляду
місця події не склав, письмові
пояснення від свідків події не прийняв,
про результати перевірки інформації
щодо скоєння крадіжки в чергову
частину Ізмаїльського міського
відділу Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області не доповів.

Відповідно до статті 66 Положення №114
особи рядового і начальницького
складу, які скоїли вчинки, що
дискредитують звання рядового і
начальницького складу, звільняються з
органів внутрішніх справ.

Чинним законодавством не визначено
поняття дискредитації.

Дискредитація (від французького слова
discrediter - підривати довіру) - це підрив
довір'я когось, приниження чиєїсь
гідності, авторитету. Аналізуючи
складові цього поняття, приходимо до
висновку, що вони тісно пов'язані з
морально-етичними нормами. Отже,
вчинки, що дискредитують працівників
органів внутрішніх справ та власне
органи внутрішніх справ, пов'язані
насамперед із низкою моральних вимог,
які пред'являються до них під час
здійснення службових функцій та у
повсякденному житті.

Ці вимоги відображені у статті 5 Закону
України «Про державну службу», Кодексі
честі працівника органів внутрішніх
справ, Етичному кодексі працівника
органів внутрішніх справ та інших
нормативно-правових актах, що
регулюють діяльність органів системи
МВС України та їх особового складу.

Тому під вчинками, що дискредитують
звання працівника ОВС та власне органи
внутрішніх справ, слід розуміти
протиправні, винні діяння, які
здійснені посадовою особою органу
внутрішніх справ у зв'язку з виконанням
службових обов'язків або не пов'язані з
їх виконанням, але за своїм характером
здатні принизити в очах громадськості
гідність та авторитет працівника
органів внутрішніх справ та власне
органи внутрішніх справ.

До таких вчинків, слід віднести:
вчинення злочину, встановленого
вироком суду, що набрав законної сили;
скоєння корупційного діяння як
різновиду адміністративного
правопорушення; систематичне скоєння
адміністративних правопорушень, що
посягають на встановлений порядок
управління, громадський порядок та
громадську безпеку; заняття
підприємницькою діяльністю;
організацію страйків та участь у них;
розголошення службової таємниці; появу
на службі або поза службою в
нетверезому стані, що ображає людську
гідність; вживання алкогольних напоїв
у форменому одязі у громадських місцях;
прийняття наркотичних або токсичних
препаратів без рецепту лікаря;
систематичне порушення правил носіння
форменого одягу, зовнішньої охайності;
неодноразове грубе і зверхнє ставлення
до громадян; прояви жорстокого або
принизливого ставлення до людей;
скоєння аморального проступку, не
сумісного з продовженням служби в ОВС;
систематичне поширення компрометуючої
ОВС України інформації за допомогою
засобів мас-медіа.

За такими критеріями і слід оцінювати
рішення суб'єкта владних повноважень
та враховувати, що законність такого не
пов'язана з наявністю чи відсутністю
рішення у кримінальній справі.

За приписами частини першої статті 69
Кодексу адміністративного судочинства
України доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

При цьому встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може

ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначених вимог закону суди не
врахували, а тому судові рішення
підлягають скасуванню, а справа
направленню на новий розгляд, оскільки
суд касаційної інстанції не може
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227
Кодексу адміністративного
судочинства України підставою для
скасування судових рішень судів першої
та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, які унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 232 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Одеській області задовольнити
частково.

Постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 25 вересня
2012 року і ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 6 грудня 2012 року скасувати, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили (з
моменту проголошення) через п'ять днів
після направлення її копії сторонам і
оскарженню не підлягає.

Судді: В.В. Малинін

М.І. Мойсюк

С.С. Пасічник