Справа № 826/11376/14
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Санін
Суддя-доповідач: Старова Н.Е.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючої судді:
Старової Н.Е.,

суддів:
Файдюка В.В., Чаку Є.В.,

розглянувши у письмовому провадженні
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інвайт»
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
18 вересня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інвайт»
до Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інвайт» (надалі по
тексту - позивач або ТОВ «Інвайт»)
звернулось до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Печерському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення №09 від
22.07.2014 р. (форма «Р») про визначення
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 666 923,00 грн. за
основним платежем та 166 731,00 грн. за
штрафними санкціями.

Згідно з постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
18 вересня 2014 року у задоволенні
позовних вимог було відмовлено у
повному обсязі.

Не погоджуюсь з рішенням суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову та ухвалити нову,
якою визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
відповідача №09 від 22.07.2014.

Справа розглянута відповідно до
вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позову суд першої
інстанції виходив з того, що під час
перевірки податковим органом зроблено
висновок про те, що правочини, укладені
між позивачем та ТОВ «Спец - Строй» і
ТОВ «Стемфорт» є нікчемними і в силу
статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу
України не створюють юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з їх
недійсністю. Як наслідок, в ході
перевірки встановлено порушення
позивачем, зокрема, вимог п.198.3, 198.6 ст.
198, п.201.6 ст.201 Податкового кодексу
України, п.5 Наказу Міністерства
фінансів України від 01.11.2011 №1379 «Про
затвердження форми податквої
накладної та порядку заповнення
накладної», в результаті чого
встановлено заниження податку на
додану вартість на суму 666923,00 грн., в
тому числі за лютий 2014 року на суму
666923,00 грн.

Такий висновок податкового органу
ґрунтується на використаних під час
аналізу господарських операцій
позивача матеріалів перевірки його
контрагентів, а саме: актів ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 28.03.2014 року № 922/26-55-22-01/38912050
«Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «СТЕМФОРД» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства при проведенні
фінансово - господарських операцій з
постачальниками та покупцями за період
з 01.12.2013 по 28.02.2014», від 14.05.2014 №1357/26-55-22-07
«Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «СПЕЦ-СТРОЙ»
щодо підтвердження господарських
відносин платниками податків за період
з 01.02.2014 по 28.02.2014». Відповідач зазначив,
що вказаними актами перевірок
встановлено нереальність здійснення
фінансово-господарських операцій ТОВ
«Інвайт» з контрагентами.

Колегія суддів з таким висновком
суду першої інстанції не погоджується.

Із матеріалів справи вбачається,
що ТОВ «Інвайт» зареєстровано
Печерською районною у м. Києві
державною адміністрацією (свідоцтво
про державну реєстрацію №0043484 від
29.04.2011 року) та взято на податковий
облік в органах державної податкової
служби 04.04.2011 року за №59505.

На підставі наказу ДПІ у
Печерському р-ні ГУ Міндоходів у м.
Києві щодо проведення документальної
позапланової виїзної перевірки №1876
від 20.06.2014 р. та направлення на
перевірку №1349/26-55-22-09 від 23.06.2014 р.
відповідачем у період з 23.06.2014 року по
27.06.2014 року, згідно пп.75.1.2 п.75.1 ст.75,
пп.78.1.1 п.78.1 ст.78, ст.79 Податкового
кодексу України (надалі-ПК України),
було проведено документальну виїзну
позапланову перевірку ТОВ «Інвайт»
() щодо підтвердження
відомостей по взаємовідносинам з
платниками податків ТОВ «Спец-Строй»
() та ТОВ «Стемфорд» () за лютий 2014 р.

За результатами проведеної
перевірки відповідачем було складено
Акт №592/26-55-22-09/37701437 від 04.07.2014 р. «Про
результати документальної виїзної
позапланової перевірки ТОВ «Інвайт»
() щодо підтвердження
відомостей по взаємовідносинам з
платниками податків ТОВ «Спец-Строй»
() та ТОВ «Стемфорд» () за лютий 2014 р. (надалі-Акт
№592), в якому було зазначено про
встановлені порушення позивача, а саме:
п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.6 ст.201 р.V ПК України,
в результаті чого позивачем занижено
податок на додану вартість у розмірі 666
923,00 грн.

Не погоджуючись із висновками
викладеними в Акті №592, позивачем на
адресу відповідача було направлено
письмові заперечення до акту
документальної виїзної позапланової
перевірки №592 від 10.07.2014 р. за №137.

Так, на підставі Акта №592, 22.07.2014 р.
ДПІ у Печерському р-н ГУ Міндоходів у м.
Києві було винесено оскаржуване
податкове повідомлення-рішення форма
«Р» №09, яким збільшено ТОВ
«Інвайт» суму грошового зобов'язання
по податку на додану вартість на
загальну суму 833 654,00 грн., (із яких за
основним платежем - 666 923,00 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями -166
731,00 грн.).

Не погоджуючись із винесеним
податковим повідомленням-рішенням
форма «Р» №09, вважаючи його
протиправним та таким, що порушує права
та законні інтереси позивача, ТОВ
«Інвайт» звернувся до суду з даним
адміністративним позовом.

Перевіряючи обгрунтованість
вимог апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла до таких висновків.

Податковим кредитом у розумінні
підпункту 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК
України визнається сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно розділу V цього
Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту
198.1. статті 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Отже, колегія суддів вважає, що
для правильного вирішення даного
спору, дослідженню підлягає перш за все
реальність господарської операції,
добросовісність дій платника податків,
яка полягала у відповідності вчинених
ним дій господарській меті та
досягненню економічних цілей з його
контрагентами.

Як вбачається з матеріалів
справи, між позивачем та його
контрагентами у перевіряємий період
було укладено наступні договори,
зокрема:

- із ТОВ «Спец-Строй» укладено
договір №04/02-2014 від 04.02.2014 р.
(надалі-Договір №04/02-2014), відповідно до
якого Постачальник (ТОВ «Спец-Строй»)
зобов'язується доставити в зазначене
Покупцем (ТОВ «Інвайт») місце товари
народного споживання та передати його
у власність Покупця, згідно видаткової
накладної, а Покупець зобов'язується
прийняти та оплатити доставлений товар
на умовах, передбачених договором (п.1.1
Договору №04/02-2014).

- із ТОВ «Стемфорд» укладено
договір №25/02-2014 від 25.02.2014 р.
(надалі-Договір №25/02-2014), відповідно до
якого Постачальник (ТОВ «Стемфорд»)
зобов'язується доставити в зазначене
Покупцем (ТОВ «Інвайт») місце товари
народного споживання та передати його
у власність Покупця, згідно видаткової
накладної, а Покупець зобов'язується
прийняти та оплатити доставлений товар
на умовах, передбачених договором (п.1.1
Договору №25/02-2014).

Пунктом 2.3 вищезазначених
договорів визначено, що приймання -
передача товару, вказаного в п.1.1 даних
договорів, здійснюється за участю
представників сторін, про що
виконується відмітка у відповідній
накладній. Сторони дійшли згоди, що
перехід права власності на товар
здійснюється в момент підписання
покупцем накладної.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК
України, платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
податкову накладну. Згідно з п.201.7 ст.201
ПК України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс). Відповідно до п.201.10 ст.201 ПК
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Так, на підтвердження виконання
умов Договорів №04/02-2014 та №25/02-2014,
позивачем надано до суду податкові
накладні, які були надані останньому
контрагентами, а саме: ТОВ «Спец-Строй»
на загальну суму 827 667,74 грн., а саме: №125
від 04.02.2014 р. на суму 58 697,86 грн.; №126 від
07.02.2014 р. на суму 59 166,00 грн.; №127 від 12.02.2014
р. на суму 59 653,20 грн.; №128 від 20.02.2014 р. на
суму 59 956,80 грн.; №129 від 24.02.2014 р. на суму
59 110,92 грн.; №130 від 25.02.2014 р. на суму 59 192,16
грн.; №131 від 25.02.2014 р. на суму 59 372,54 грн.;
№132 від 25.02.2014 р. на суму 59 956,80 грн.; №133
від 26.02.2014 р. на суму 59 788,80 грн.; №134 від
26.02.2014 р. на суму 59 823,00 грн.; №135 від 27.02.2014
р. на суму 59 653,20 грн.; №136 від 28.02.2014 р. на
суму 59 372,54 грн.; №137 від 28.02.2014 р. на суму
59 740,32 грн.; №138 від 28.02.2014 р. на суму 54 183,60
грн.

ТОВ «Стемфорд» на загальну суму 3
173 868,76 грн., а саме: №83 від 27.02.2014 р. на
суму 1 365 319,88 грн.; №84 від 28.02.2014 р. на суму
1 808 548,88 грн.

Крім того, на підтвердження
виконання умов укладених з ТОВ
«Спец-Строй» та ТОВ «Стемфорд»
договорів позивачем було надано до
суду видаткові накладні, зокрема: №125
від 04.02.2014 р.; №126 від 07.02.2014 р.; №127 від
12.02.2014 р.; №128 від 20.02.2014 р.; №129 від 24.02.2014
р.; №130 від 25.02.2014 р.; №131 від 25.02.2014 р.; №132
від 25.02.2014 р.; №133 від 26.02.2014 р.; №134 від
26.02.2014 р.; №135 від 27.02.2014 р.; №136 від 28.02.2014
р.; №137 від 28.02.2014 р.; №138 від 28.02.2014 р.; №83
від 27.02.2014 р.; №84 від 28.02.2014 р.

Також на підтвердження оплати
придбаних товарів, ТОВ «Інвайт» до
матеріалів справи були надані платіжні
доручення.

Таким чином, суму податку на
додану вартість, підтверджену
зазначеними податковими накладними,
позивач включив до складу податкового
кредиту у відповідний період,
відобразив у реєстрі отриманих
податкових накладних та відобразив у
податковій декларації з податку на
додану вартість за відповідний період.

За результатами дослідження
вищеперелічених первинних і
розрахункових документів, колегія
суддів дійшла висновку, що вони
оформлені відповідно до вимог Закону
України від 16.07.1999р. № 996-ХІV та
Положення № 88, а наявні в матеріалах
справи податкові накладні, що були
виписані контрагентами на ім'я
позивача за результатами придбання
товарів, послуг за своїм змістом цілком
відповідають вимогам пункту 201.1
статті 201 ПК України.

Крім того, колегія суддів вважає,
що про фактичне здійснення
господарських операцій між позивачем
та його контрагентами - ТОВ «Інвайт»
свідчить господарська діяльність
позивача - надання послуг (прибирання).
Із матеріалів справи вбачається, що на
підтвердження господарської
діяльності позивачем окрім іншого був
наданий договір фінансовго лізингу
№1422 від 27.09.2011 та видаткової накладної
на придбання транспортного засобу,
оборотно - сальдова відомість (рах. 105
бухгалтерського обліку) (а.с.194-200).

Щодо висновків суду першої
інстанції про ненадання позивачем до
перевірки товарно-транспортних
накладних, маршрутних листів, доказів
наявності власних чи орендованих
сладських приміщень, колегія суддів
зазначае наступне.

Згідно з Правилами перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затвердженими наказом
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 №363 та зареєстрованими в
Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за
№128/2568, товарно-транспортна накладна -
це єдиний для всіх учасників
транспортного процесу юридичний
документ, що призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Отже, товарно-транспортна
накладна оформлюється лише при
отриманні послуг з перевезення та не є
обов'язковим документом, що свідчить
про отримання товарно-матеріальних
цінностей.

Таким чином, відсутність
товарно-транспортних накладних не є
підставою для не включення сум податку
на додану вартість із вартості
придбання товарно-матеріальних
цінностей до складу податкового
кредиту з податку на додану вартість та
визначення валових витрат, адже
зазначене включення здійснюється на
підставі відповідних належним чином
оформлених видаткових та податкових
накладних, які в розумінні ст. 9 Закону
України №966 відповідають її вимогам.

Колегія суддів також вважає, що
висновки суду першої інстанції про
непідтвердженість якісних
характеристик товарів, що постачались
позивачу за договорами №04/02-2014 та
№25/02-2014 контрагентами, що спричиняє
невиконання умов договору, можна
вважати одним із доказів безтоварності
господарських операцій.

Крім того, колегія суддів не
погоджується із висновками суду першої
інстанції, наданими за результатами
розгляду посилань відповідача, як на
підставу правомірності збільшення
грошових зобов'язань з податку на
додану вартість, на акти ДПІ у
Печерському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві від 28.03.2014 року № 922/26-55-22-01/38912050
«Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «СТЕМФОРД» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства пр проведенні фінансово
- господарських операцій з
постачальниками та покупцями за період
з 01.12.2013 по 28.02.2014», від 14.05.2014 № 1357/26-55-22-07
«Про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «СПЕЦ-СТРОЙ»
щодо підтвердження господарських
відносин платниками податків за період
з 01.02.2014 по 28.02.2014», згідно з якими у
контрагентів відсутні працівники,
технічний персонал, основні засоби,
виробничі активи тощо. Відповідач
зазначив, що вказаними актами
перевірок встановлено нереальність
здійснення фінансово-господарських
операцій ТОВ «Інвайт» з контрагентами.

Так, з Акта перевірки позивача
вбачається, що під час перевірки ТОВ
«Інвайт» встановлено відсутність
факту реального здійснення
господарської діяльності, оскільки у
ході перевірок встановлено, що ТОВ
«СТЕМФОРД» та ТОВ «СПЕЦ-СТРОЙ» не
знаходиться за юридичною адресою та не
має адміністративно-господарських
можливостей, необхідних для виконання
взятих на себе зобов'язань, а тому на
думку податкового органу перевірками
контрагентів позивача не підтверджено
господарські операції, здійснені ТОВ
«Інвайт», по ланцюгу постачання з його
контрагентами.

З наведених підстав податковий
орган дійшов висновку, що господарські
операції підприємств не
підтверджуються щодо врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, яке економічно необхідне
для здійснення діяльності, що свідчить
про відсутність необхідних умов для
результатів відповідної господарської
діяльності, технічного персоналу,
основних фондів, виробничих активів,
складських приміщень і транспортних
засобів, у зв'язку з чим ТОВ «Інвайт» не
могло фактично здійснювати
господарські операції.

На думку податкового органу,
діяльність вказаного підприємства
здійснюється поза межами правового
поля, що у свою чергу свідчить про
нікчемність укладених ним угод, як із
постачальниками, так і з покупцями та
відсутність об'єктів оподаткування при
придбанні та продажу товарів (послуг).

З огляду на вказане, надані
позивачем первинно-бухгалтерські
документи позивача не взято до уваги,
що в свою чергу призвело до
встановлення недостатнього
документального підтвердження
виконання умов за договором, та, як
наслідок, призвело до встановлення
відповідачем порушень формування
позивачем податкового кредиту по
податку на додану вартість.

Колегія суддів вважає, що
податковим органом не здійснювалось
належної перевірки
первинно-бухгалтерських документів
ТОВ «Інвайт»; не перевірялася
наявність господарсько-правових
правовідносин з іншими суб'єктами
господарювання по оренді основних
засобів виробництва, складських
приміщень, транспортних засобів;
наявність правовідносин по зберіганню
матеріальних цінностей; наявність
укладених цивільно-правових угод з
іншими суб'єктами господарювання щодо
надання послуг або виконання робіт.

Колегія суддів звертає увагу на
те, що викладені відомості в актах про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єктів господарювання ТОВ
«СТЕМФОРД» та ТОВ «СПЕЦ-СТРОЙ» не
стосуються діяльності позивача,
натомість предметом перевірки були
господарська діяльність саме
контрагентів. Проте, будь-яких
обґрунтованих та логічних пояснень з
приводу взаємозв'язку господарських
операцій, що викликають сумніви
податкового органу щодо їх реальності
із господарськими операціями, які було
досліджено у ході перевірки
контрагентів позивача щодо тотожності
предмету господарських відносин у
вказаних підприємств та їх зв'язку із
виконанням зобов'язань перед
позивачем, податковим органом не
наведено.

Щодо контрагентів позивача,
відповідачем не наведено жодних
аргументів щодо віднесення зазначених
товариств до підприємств з ознаками
"фіктивності".

Також під час розгляду справи
відповідачем не надано доказів
відсутності у контрагентів позивача
спеціальної податкової
правосуб'єктності на момент укладення
і виконання вищевказаних правочинів,
зокрема того, що вказані підприємства
не були зареєстровані в якості
платників податку на додану вартість
або того, що його реєстрація платникоми
податку на додану вартість була
анульована в період виконання спірних
правочинів. Відтак, наявні в матеріалах
справи копії первинних документів, в
тому числі податкової накладної, на
підставі якої позивач сформував
податковий кредит, відповідає вимогам,
встановленим статтею 201 ПК України.

Так, безпосередньо в Акті
перевірки не наведено правову норму, в
силу якої на платника податку (покупця -
позивача) покладена відповідальність
за недекларування та несплату
податкових зобов'язань платниками
податків - контрагентів
(постачальників), шляхом позбавлення
його права на податковий кредит та
валові витрати.

За умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху грошових коштів,
яка б могла свідчити про узгодженість
дій позивача та його постачальників по
ланцюгу для одержання підприємством
незаконної податкової вигоди, останнє
не може зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Поняття "добросовісний платник", яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань. Такі висновки
узгоджуються із висновками Вищого
адміністративного суду України,
викладеними в ухвалі від 10 жовтня 2012
року за № К-24491/10.

Крім того, при розгляді
Європейським судом з прав людини
податкових спорів в мотивувальній
частині рішення найчастіше
застосовується стаття 1 Протоколу № 1
до Конвенції про захист прав і
основоположних свобод від 04 листопада
1950 року. Даною статтею гарантується
право на мирне володіння своїм майном.
У ній, зокрема, визначено, що кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

У контексті податкових спорів (в
т.ч. даного конкретного спору)
позбавлення права отримати податкову
вигоду (податковий кредит)
розглядається як позбавлення
власності.

Так, у своєму Рішенні від 09 січня
2007 року у справі "Інтерсплав проти
України" Європейський суд з прав людини
зазначає, що якщо державні органи мають
інформацію про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку.

У рішенні цього ж суду у справі
"Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява
№3991/03) наводяться висновки про те, що
позбавлення податковим органом права
платників податків ПДВ на податковий
кредит/бюджетне відшкодування з
причини виявлення зловживань з боку
їхніх постачальників є порушенням
статті 1 Протоколу до Європейської
конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод. Адже немає
доказів залучення платника податку на
додану вартість до протиправної
діяльності, пов'язаної з незаконним
отриманням бюджетного відшкодування,
чи доказів того, що йому було
відомо/повинно бути відомо про таку
діяльність його постачальників. В
цьому випадку недотримується принцип
пропорційності, тобто справедливого
балансу між вимогами публічного
інтересу та захистом прав приватних
осіб, у реалізації яких здійснюється
втручання держави.

Крім того, в ході розгляду даної
справи відповідачем не було надано
суду будь-яких належних доказів
нікчемності правочинів, укладених між
позивачем та його контрагентами -
постачальниками, а також жодних
достовірних документальних доказів на
підтвердження фактів підписання
документів щодо цього правочину не
уповноваженими на те особами.

Так, відповідно до частини другої
статті 234 Цивільного кодексу України
фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Згідно з частиною першою статті
204 Цивільного кодексу України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним
(презумпція правомірності).

Таким чином, головною підставою
вважати правочин нікчемним являється
її недійсність, встановлена законом.

Крім того, згідно з Постановою
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року, вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, і
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216
ЦК Україні вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемною правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину.

Таким чином, навіть за наявності
ознак нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в дохід
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства посилаючись на їх
нікчемність.

Фактичні обставини справи
свідчать про те, що відповідачем не
прийнято до уваги принцип презумпції
правомірності правочину, визначеного
на законодавчому рівні ст. 204 ЦК
України.

Відповідного рішення суду про
визнання недійсними правочинів,
укладених між позивачем та його
контрагентом, матеріали справи не
містять.

У свою чергу, органи державної
податкової служби не наділені
повноваженнями визнавати нікчемними
правочини, укладені між суб'єктами
господарювання та робити відповідні
висновки в актах перевірок.

Зокрема, в Акті перевірки
відсутні посилання на винесення
вироків посадовим особам контрагентів
позивача за фактом ухиляння від сплати
податків в результаті конкретних
господарських операцій, або будь-які
інші відомості, які можуть бути
визначені як підстави та докази
укладення угод з метою, що порушує
публічний порядок.

Крім того, у пункті 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року №9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" зазначено, що
при кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Разом з тим, відповідачем не
надано суду будь-яких достовірних
відомостей з документальним
підтвердженням про притягнення до
кримінальної відповідальності або
пред'явлення обвинувачення посадовим
особам позивача або його контрагентів,
безпосередньо відповідальних за
укладення і виконання спірних
правочинів.

Враховуючи вищевикладене, а також
те, що судом встановлено реальне
здійснення господарської операції та
її зв'язок з господарською діяльністю
позивача, наявність належним чином
оформлених первинних документів,
податкової накладної, виданої
зареєстрованим платником податку на
додану вартість, колегія суддів дійшла
висновку про протиправність
донарахування позивачу податку на
додану вартість та застосування
штрафних (фінансових) санкцій спірним
податковим повідомленням-рішенням.

Отже, суд першої інстанції дійшов
неправильних висновків, що доводи
податкового органу про порушення
позивачем вимог статті 198 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податкового зобов'язання з
податку на додану вартість, є
обгрунтованими.

За таких обставин, враховуючи, що
нікчемність правочинів між позивачем
та його контрагентами, відповідно до
частини другої статті 71 КАС України,
відповідачем не доведена, та
спростовується первинними
документами, наданими позивачем
відповідно до частини першої статті 71
КАС України, що підтверджують
правомірність формування податкового
кредиту, колегія суддів дійшла
висновку, що відповідачем всупереч
норм чинного законодавства прийнято
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення № 09 від
22.07.2014, яке є протиправним та підлягає
скасуванню.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції при
винесенні оскаржуваного рішення,
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права,
що мають значення для вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги ТОВ
«Інвайт» є обгрунтованими, а тому
постанова суду першої інстанції від
18.09.2014 року підлягає скасуванню з
прийняттям нової постанови про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Керуючись статтями 94, 186, 197, 198, 202,
207, 212, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інвайт» -
задовольнити, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
18.09.2014 року - скасувати та прийняти нову
постанову, якою задовольнити позовні
вимоги повністю.

Визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення № 09 від
22.07.2014 (форма «Р») про визначення
податковго зобовязання з податку на
додану вартість в сумі 666923,00 за
осносвним платежем, та 166731, 00 грн за
штрафними санкціями.

Стягнути на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інвайт»
понесені судові витрати в розмірі 2436
(дві тисячі чотириста тридцять шість)
грн. 00 коп. із видатків Державного
бюджету України, направлених на
асигнування Державної податкової
інспекції у Печерському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого адміністративного
суду України в порядку і строки,
визначені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя

Старова Н.Е.

Судді:

Файдюк В.В.

Чаку Є.В.