Справа № 825/3739/14
Суддя: Поліщук Л.О.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року Чернігів
Справа № 825/3739/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Поліщук Л.О.,

за участі секретаря
Сірого І.О.,

за участі позивача
ОСОБА_1,

за участі представника відповідача
Морська Л.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області про стягнення
компенсації за затримку розрахунку та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

24.11.2014 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась
до суду з адміністративним позовом до
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області (далі -
відповідач, Інспекція) та просить
стягнути з відповідача компенсацію за
затримку розрахунку у розмірі
середнього заробітку позивача по день
фактичного розрахунку в сумі 3035,34 грн.
та моральну шкоду в сумі 3654,00 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з
01.12.2011 по 18.09.2014 вона працювала головним
спеціалістом сектору правового
забезпечення в Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області. На підставі
наказу Інспекції №86-ОС від 18.09.2014 була
звільнена з посади в зв'язку з
ліквідацією Інспекції згідно з п.1 ст.40
КЗпП України. В день звільнення їй було
видано належним чином оформлену
трудову книжку та копію наказу про
звільнення з роботи згідно з ст.47 КЗпП
України. Проте, в порушення вимог
статей 47, 116 КЗпП України розрахунок
належних позивачу до виплати сум в день
звільнення проведений не був. В
порушення ст.116 КЗпП України про
нараховані суми, належні йому до
виплати при звільнені його письмово
повідомлено перед виплатою таких сум
не було. Лише на вимогу 08.10.2014 в
Інспекції надали розрахунковий лист, в
якому зазначені нараховані суми до
виплати. Частину суми в розмірі 1799,22
грн. отримано позивачем 26.09.2014, наступну
суму заробітної плати в розмірі 129,06
грн. - 21.10.2014. Отже, повний фактичний
розрахунок Інспекція з позивачем
провела через 33 календарні дні (з 18.09.2014
по 21.10.2014). Згідно наданої Інспекцією
довідки про середню заробітну плату
(дохід) - середньоденна заробітна плата
складає 91,98 грн. Відповідно розмір
компенсації за затримку розрахунку при
звільненні за 33 календарні дні складає
3035,34 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та просив
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позові.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив в його задоволенні відмовити та
зазначив, що станом на 18.09.2014 рахунок
відповідача в ГУ ДКСУ у Чернігівській
області був заблокований через
неналежне виконання посадових
обов'язків головного
спеціаліста-юриста ОСОБА_1 При
формуванні бюджетного запиту на 2014 рік
в розрахунок не потрапив наказ про
примусове виконання рішення від 10.09.2013
по справі №927/255/13-г тому коштів на
виплату не надавалось на рахунок
відповідача, у зв'язку з чим виникло
питання з блокуванням рахунку. Після
надходження коштів на виконання наказу
про примусове виконання рішення 25.09.2014
відразу були надані платіжні доручення
для розрахунку з працівниками
відповідача. Одночасно, згідно ч.1 ст.116
КЗпП України, відповідно до відомості
№0027 зарахувань на карткові рахунки
працівників відповідача (зарплата за
вересень 2014 року) ОСОБА_1 (табельний
НОМЕР_1) нараховано заробітну плату у
розмірі 1799,22 грн. + 129,06 грн. з
урахуванням індексації в повному
обсязі. Загальна сума становить 1928,28
грн. Крім того, зазначену відомість
подано до місцевого відділення
«ПриватБанк» 25.09.2014 для зарахування
коштів на карткові рахунки 26.05.2014. З
огляду на зазначене, відповідачем
виконано зобов'язання щодо розрахунку
при звільнення позивача у повному
обсязі, оскільки затримка у виплаті
повного розрахунку відбулась виключно
з вини місцевого відділення
«ПриватБанку».

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню
частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.09.2014 наказом
Голови ліквідаційної комісії в.о.
начальника Інспекції №86-ОС звільнено
ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста
Сектору правового забезпечення з 18
вересня 2014 року у зв'язку з ліквідацією
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області (п.1 ст.40 КЗпП
України) (а.с.5).

Відповідно до відомості №0027
зарахувань на карткові рахунки
працівників Інспекція ДАБК у
Чернігівській області зарплата за
вересень 2014 року ОСОБА_1 (табельний
НОМЕР_1) склала 1928,28 грн. (а.с.31).

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, суд зважає на
наступне.

Статтею 116 Кодексу Законів про Працю
України передбачено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу Законів
про Працю України в разі невиплати з
вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного
суду України від 24 грудня 1999 року №13
"Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці"
визначено, що установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
статті 117 КЗпП стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, та
не заперечується позивачем, відповідач
перерахував на ім'я позивача кошти в
розмірі 1928,28 грн. згідно відомості №0027,
що підтверджується платіжним
дорученням від 25.09.2014 (а.с.33)..

Суд зауважує, що ухвалення судового
рішення про стягнення компенсації за
затримку розрахунку, не звільняє
роботодавця від відповідальності
згідно зі статтею 117 КЗпП України.

Оскільки, в день звільнення позивача,
відповідачем не було здійснено
остаточного розрахунку всіх виплат, що
належать позивачу, суд дійшов висновку,
що позивач має право на застосування
статті 117 КЗпП України в частині
стягнення з відповідача середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Разом з цим, суд вважає, що при
визначенні розміру компенсації за
затримку розрахунку необхідно
враховувати розмір середнього
заробітку позивача, суму
заборгованості (заробітну плату з
урахуванням індексації) - 1928,28 грн.,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком працівника,
відповідач є органом державної влади,
фінансування якого здійснюється з
державного бюджету та інших обставин
справи.

Так, при розмірі невиплаченого
заробітку - 1928,28 грн. позивач просить
стягнути компенсацію за затримку
розрахунку 3035,34 грн., що майже у 2 рази
перевищує розмір невиплаченої суми.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з
конкретних обставин справи, принципів
законності та справедливості, суд
вважає, що сплаті на користь позивача
підлягає частина середнього заробітку
за час затримки розрахунку в розмірі,
що складає 500,00 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку
про часткове задоволення позовних
вимог в цій частині та стягнення з
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області на користь
ОСОБА_1 компенсацію за затримку
розрахунку у розмірі 500 (п'ятсот) грн. 00
коп.

Стосовно вимоги позивача про стягнення
моральної шкоди в розмірі 3654,00 грн., суд
зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, тобто заподіяна моральна шкода
відшкодовується тій фізичній чи
юридичній особі, права якої були
безпосередньо порушені протиправними
діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 р. № 4 "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Отже, моральну шкоду розуміють як
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. При відшкодуванні
моральної шкоди необхідно з'ясовувати,
чим підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних страждань, а
також в якій матеріальній формі
позивач оцінює заподіяну йому шкоду та
чим він при цьому керується.

Під час розгляду справи позивач в
обґрунтування завданої моральної
шкоди зазначила, що в серпні 2014 року
вона отримала заробітну плату в сумі
865,27 грн., а саме аванс в розмірі 600,00 грн.
та 365,27 грн. зарплати. Сума отриманих
коштів є меншою за прожитковий мінімум
працездатних осіб, що відповідно до
ст..7 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2014 рік» складає 1218,00
грн. Отже, отримавши кошти на 353,00 грн.
менше прожиткового мінімуму,
встановленого законодавством, позивач
не мав змоги забезпечити свої потреби
для нормального проживання, що
спричинити моральні страждання, а
також необхідність просити кошти в
борг, що принижує його гідність. Крім
того, у зв'язку з неправдивими
відомостями в довідці про середню
заробітну плату №12 виданої
відповідачем 22.09.2014 для розрахунку
виплат на випадок безробіття, що не
співпали з даними Пенсійного фонду
України. Внаслідок цього Центром
зайнятості для розрахунку допомоги по
безробіттю за жовтень 2014 року довідка
врахована не була і допомога позивачу
становить не 70 % від середньої
заробітної плати (1600,00 грн.) відповідно
до законодавства, а лише прожитковий
мінімум 940,00 грн. Таким чином, позивачу
було не донараховано 660,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Таким чином, суд відмічає, що інших
доказів або обґрунтування спричинення
позивачу моральної шкоди позивачем не
надав. Також позивач не обґрунтував
розмір моральної шкоди, яку просив
стягнути - 3654,00 грн. Відтак, суд
відмовляє позивачу у стягненні
моральної шкоди через відсутність її
обґрунтування та не наданнню суду
належних доказів спричинення йому
такої шкоди.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
КАСУ зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У відповідності до п. 2 ст. 71 КАСУ в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до статті 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з
меж заявлених позовних вимог,
системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, суд дійшов висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Стягнути з Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Чернігівській області на користь
ОСОБА_1 компенсацію за затримку
розрахунку у розмірі 500 (п'ятсот) грн. 00
коп.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167, 186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Суддя
Л.О. Поліщук