Справа № 826/17842/13-а
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2014-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 грудня 2014 року № 826/17842/13-а

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючої судді Мазур
А.С., суддів: Кротюка О.В., Літвінової
А.В., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1доМіністерства
юстиції Українипровизнання дій
незаконними та стягнення моральної
шкоди,В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Міністерства юстиції
України про визнання незаконними дій
відповідача щодо недотримання
законності при наданні відповідей на
заяву позивача від 15.08.2013 року;
неправомірного направлення заяви до
Державної міграційної служби України;
невжиття заходів щодо задоволення його
вимог, викладених у заяві до
Міністерства юстиції України;
нездійснення перевірки стану правової
роботи в Державній міграційній службі
України; усунення виявлених та
повідомлених позивачем, на його думку,
недоліків визначених пунктів Порядку
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні та
зразків необхідних для цього
документів та стягнення моральної
шкоди в розмірі 5000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що 15.08.2013 року він
звернувся до Міністерства юстиції
України із зверненням про визнання
незаконними окремих положень Порядку
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні та
зразків необхідних для цього
документів; сприяння привести даний
Порядок у відповідність з Конституцією
України та Цивільним кодексом України;
сприяння в реєстрації місця проживання
ОСОБА_2 в його будинку та про
роз'яснення законодавства, на яке
отримав відповідь від 22.08.2013 року №
М-13094/16.3-15/2, про те, що зазначене
звернення переадресовано за
належністю до Державної міграційної
служби України для вирішення по суті.
Зазначає, що відповідачем 20.09.2013 року
надано другу відповідь за № М-13094/61,
якою роз'яснено, що норма ЦК України,
яка регулює набуття права власності на
новостворене майно та об'єкти
незавершеного будівництва, діяла і до
01.01.2013 року. Крім того, у вищезазначеній
відповіді приведено перелік
документів, які подаються для
проведення державної реєстрації
речових прав на новозбудоване нерухоме
майно. Позивач стверджує, що зазначені
відповіді надані не по суті
поставлених питань, з порушенням вимог
Закону України «Про звернення
громадян».

Позивач у судове засідання не з'явився,
в матеріалах справи наявне клопотання
про розгляд справи за його відсутності.

У судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечував,
з підстав, викладених у письмових
запереченнях, та пояснив, що
Міністерство юстиції України
здійснювало розгляд звернення ОСОБА_1
відповідно до норм чинного
законодавства та не вчиняло жодних
протиправних дій чи бездіяльності щодо
порушень прав та свобод позивача.
Зазначив, що Міністерство юстиції
України правомірно та у визначений
строк направило звернення ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
так як Державна міграційна служба
України є єдиним органом, що здійснює
реєстрацію місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні.
Разом з тим, вказав, що позивачем до
суду не надано жодних доказів
наявності вини відповідача у
спричиненні моральної шкоди.

Згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо
немає перешкод для розгляду справи у
судовому засіданні, визначених цією
статтею, але прибули не всі особи, які
беруть участь у справі, хоча і були
належним чином повідомлені про дату,
час і місце судового розгляду, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 128 КАС
України, суд ухвалив перейти до
розгляду справи у письмовому
провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника відповідача, всебічно і
повно з'ясувавши усі фактичні
обставини справи, на яких ґрунтується
позов, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
управління Державної міграційної
служби в Херсонській області відмовило
в реєстрації місця проживання невістки
позивача ОСОБА_2 в будинку ОСОБА_1 у
зв'язку з відсутністю свідоцтва про
право власності на будинок.

Позивач 15.08.2013 року звернувся до
Міністерства юстиції України із заявою
про визнання незаконним і нечинним п.
2.5. Порядку реєстрації місця проживання
та місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів, відповідно до якого
забороняється вимагати для реєстрації
місця проживання подання особою інших
документів. Крім того, просив посприяти
привести зазначений Порядок у
відповідність з Конституцією України
та ЦК України та в реєстрації місця
проживання невістки ОСОБА_2 в його
будинку, який знаходиться за адресою:
Херсонська обл., м. Цюрупинськ, вул.
Кучугурна, 3. Разом з тим, зі змісту
заяви убачається, що позивач
звертається до відповідача щодо
роз'яснення деяких норм чинного
законодавства.

У своєму зверненні ОСОБА_1 порушив
питання про те, що у п. 2.2. Порядку
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні та
зразків необхідних для цього
документів передбачено, що для
реєстрації місця проживання особа або
її законний представник подає до
територіального підрозділу ДМС
України, а після утворення центрів
надання адміністративних послуг - до
відповідного центру, зокрема,
документи, що підтверджують право на
проживання в житлі - ордер, свідоцтво
про право власності, договір найму
(піднайму, оренди) або інші документи, а
одночасно п. 2.5. цього порядку закріплює
заборону вимагати для реєстрації місця
проживання подання особою інших
документів.

Листом від 22.08.2013 року № М-13094/16.3-15/2
Міністерство юстиції України на заяву
позивача від 15.08.2013 року щодо надання
роз'яснення повідомило, що відповідно
до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про
звернення громадян» дане звернення
переадресовано за належністю до
Державної міграційної служби України
для вирішення по суті.

Разом з тим, заявнику роз'яснено, що
відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Крім того, Міністерство юстиції
України листом від 20.09.2013 року № М-13094/61
направило ще одну відповідь на заяву
позивача від 15.08.2013 року щодо визнання
незаконними окремих положень Порядку
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні та
зразків необхідних для цього
документів, згідно якої роз'яснено
ОСОБА_1, що відповідно до Положення про
Міністерство юстиції України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 року № 395, реєстрація
місця проживання та місця перебування
не належить до сфери управління
Мін'юсту. Разом з тим, проінформовано
позивача, що положення ЦК України, яке
регулює набуття права власності на
новостворене майно та об'єкти
незавершеного будівництва діяло і до
01.01.2013 року, поряд з цим, відповідачем
приведено перелік документів, які
подаються для проведення державної
реєстрації речових прав на
новозбудоване нерухоме майно.

Оскільки ОСОБА_1 зазначає, що надані
вище відповіді не відповідають нормам
чинного законодавства, так як вважає,
що Міністерство юстиції України
неправомірно направило його звернення
щодо реєстрації місця проживання та
місця перебування на розгляд до
Державної міграційної служби України
та надало відповідь, яка, на його думку,
не стосується суті поставлених питань,
він звернувся з позовною заявою до
суду.

Згідно зі ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п.п. 30 п. 4 Положення про
Міністерство юстиції України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 року № 395/2011 (що діяв
на момент звернення позивача), Мін'юст
України відповідно до покладених на
нього завдань організовує розгляд
звернень громадян з питань, пов'язаних
з діяльністю Мін'юсту України, його
територіальних органів, підприємств,
установ та організацій, що належать до
сфери його управління, а також стосовно
актів, які ним видаються.

Вказана норма кореспондується з п. 33
Положення про Міністерство юстиції
України, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 02.07.2014
року № 228.

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про
звернення громадян», якщо питання,
порушені в одержаному органом
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, об'єднаннями
громадян або посадовими особами
зверненні, не входять до їх
повноважень, воно в термін не більше
п'яти днів пересилається ними за
належністю відповідному органу чи
посадовій особі, про що повідомляється
громадянину, який подав звернення.

Відповідно до п.п. 24 п. 4 Положення про
Державну міграційну службу України,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20.08.2014 року № 360,
Державна міграційна служба України
відповідно до покладених на неї
завдань здійснює реєстрацію (зняття з
реєстрації) місця проживання
(перебування) фізичних осіб, веде
відповідний реєстраційний облік.

Також, п. 20 Положення про Державну
міграційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 року № 405 (що діяв на
момент звернення позивача),
передбачено, що Державна міграційна
служба України відповідно до
покладених на неї завдань здійснює
реєстрацію/зняття з реєстрації місця
проживання/перебування фізичних осіб,
веде відповідні реєстраційні обліки.

Отже, єдиним органом, що здійснює
реєстрацію місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні є
Державна міграційна служба України та
її органи на місцях. Тому, з огляду на
надані повноваження саме до
компетенції Державної міграційної
служби України належать питання
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на викладене, суд вважає, що
Міністерством юстиції України
правомірно та в строк, визначений
чинним законодавством України, було
направлено звернення ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України.

Стосовно дій відповідача з приводу
усунення повідомлених позивачем
недоліків п. п. 2.1., 2.5 Порядку реєстрації
місця проживання та місця перебування
фізичних осіб в Україні та зразків
необхідних для цього документів, суд
зазначає наступне.

Відповідно до Положення про
Міністерство внутрішніх справ України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 року № 383/2011, МВС
України входить до системи органів
виконавчої влади і є головним органом у
системі центральних органів
виконавчої влади у формуванні та
реалізації державної політики у сфері,
зокрема, реєстрації фізичних осіб,
біженців та інших визначених
законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 9 зазначеного Положення, МВС
України у межах повноважень, на основі
та на виконання Конституції та законів
України, актів і доручень Президента
України, актів Кабінету Міністрів
України видає накази, організовує і
контролює їх виконання.

Відповідно до пп. 9 п. 4 Положення про
Міністерство юстиції України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 року № 395/2011,
Міністерство юстиції України здійснює
державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств,
інших центральних органів виконавчої
влади, а також інших органів, акти яких
відповідно до законодавства
підлягають державній реєстрації.

У своїй діяльності щодо реєстрації
нормативно-правових актів
Міністерство юстиції України
керується Положенням про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств та інших органів
виконавчої влади, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28.12.1992 року № 731 та Порядком подання
нормативно-правових актів на державну
реєстрацію до Міністерства юстиції
України та проведення їх державної
реєстрації, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 12.04.2005
року № 34/5.

Пункт 1 Положенням про державну
реєстрацію нормативно-правових актів
міністерств та інших органів
виконавчої влади визначає, що державна
реєстрація нормативно-правового акта
полягає у проведенні правової
експертизи на відповідність його
Конституції та законодавству України,
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року і
протоколам до неї, міжнародним
договорам України, згоду на
обов'язковість яких надано Верховною
Радою України, та acquis communautaire,
антикорупційної експертизи, а також з
урахуванням практики Європейського
суду з прав людини, прийнятті рішення
про державну реєстрацію цього акта,
присвоєнні йому реєстраційного номера
та занесенні до Єдиного державного
реєстру нормативно-правових актів.

Крім того, п. 13 вказаного Положення
передбачено підстави для відмови у
державній реєстрації
нормативно-правового акту, серед яких:
невідповідність Конституції та
законам України, іншим актам
законодавства, Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року і протоколам до неї, міжнародним
договорам України, згоду на
обов'язковість яких надано Верховною
Радою України, та acquis communautaire; видання з
порушенням вимог законодавства або без
урахування практики Європейського
суду з прав людини; неузгодження із
заінтересованими органами або не
повідомлення про позицію
уповноваженого представника від
всеукраїнських профспілок, їх
об'єднань та уповноваженого
представника від всеукраїнських
об'єднань організацій роботодавців
щодо нормативно-правового акта,
прийнятого міністерством та іншим
центральним органом виконавчої влади з
питань, що стосуються
соціально-трудової сфери, та проведену
роботу з врахування їх зауважень і
пропозицій; викладення з порушенням
правил правопису та
нормопроектувальної техніки;
неузгодження з дорученням, даним
органу, що видав акт.

Слід зазначити, що Міністерством
юстиції України за наслідками правової
експертизи оскаржуваного
нормативно-правового акта не виявлено
підстав, передбачених п. 13 Положення
про державну реєстрацію
нормативно-правових актів міністерств
та інших органів виконавчої влади, за
яких може бути відмовлено у державній
реєстрації наказу.

Разом з тим, пунктом 17 вищезазначеного
положення передбачені підстави
скасування рішення про державну
реєстрацію нормативно-правового акта,
які, на даний час, відсутні, а тому
Порядок реєстрації місця проживання та
місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів є таким, що прийнятий
без порушення норм чинного
законодавства.

Таким чином, Міністерство юстиції
України при реєстрації наказу
Міністерства внутрішніх справ України
від 22.11.2014 року № 1077 «Про затвердження
Порядку реєстрації місця проживання та
місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів» діяло у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України і
жодним чином не порушували прав
позивача.

Щодо позовної вимоги про відшкодування
моральної шкоди, суд звертає увагу на
наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; в інших
випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Пунктом 2 даної статті встановлено, що
моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості. Моральна
шкода відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування. Моральна
шкода відшкодовується одноразово, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

У постанові Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року
із змінами, внесеними згідно з
Постановою Пленуму Верховного суду № 5
від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року, під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації. Під немайновою шкодою,
заподіяною юридичній особі, слід
розуміти втрати немайнового характеру,
що настали у зв'язку з приниженням її
ділової репутації, посяганням на
фірмове найменування, товарний знак,
виробничу марку, розголошенням
комерційної таємниці, а також
вчиненням дій, спрямованих на зниження
престижу чи підрив довіри до її
діяльності.

У позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем
завдано моральну шкоду, позивач не
обґрунтував, в чому полягає шкода, не
довів факту завдання немайнових втрат,
спричинених моральними та фізичними
стражданнями, які спричинили негативні
зміни у його житті. Окрім того,
позивачем не обґрунтовано розміру
відшкодування шкоди в сумі 5000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Таким чином, з'ясувавши фактичні
обставини справи та проаналізувавши
зібрані по справі докази, суд приходить
до висновку, що Міністерство юстиції
України здійснювало розгляд звернення
позивача з дотриманням критеріїв,
визначених ч. 3 ст. 2 КАС України та не
вчиняло протиправних дій чи
бездіяльності щодо порушень прав та
свобод останнього, а тому позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача на користь
позивача в рахунок відшкодування
моральної шкоди 5000,00 грн., задоволенню
також не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 69, 70, 71, 86, 158-163 КАС
України, адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Міністерства юстиції України про
визнання дій незаконними та стягнення
моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили у
відповідності зі ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена за
правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
А.С. Мазур

Судді:
О.В. Кротюк

А.В. Літвінова