Справа № 816/4052/14
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 р.Справа № 816/4052/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Водолажської Н.С. ,
Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання
Зарицької Т.В.

представника відповідача - Біленко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 11.11.2014р. по
справі №816/4052/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Кременчуцький
шкірзавод"

до Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Кременчуцький
шкірзавод", звернувся до суду із
адміністративним позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області, в якому просив визнати
нечинними та скасувати податкові
повідомлення-рішення № /1845 від
30.09.2014 року, яким зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість у розмірі 67223 грн. та №
/1844 від 30.09.2014 року, яким збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 25278 грн., у
т.ч. за основним платежем 16852 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями - 8426
грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що приймаючи спірні податкові
повідомлення-рішення, контролюючий
орган дійшов до неправомірного
висновку про порушення позивачем вимог
діючого законодавства. Так, підставою
для визначення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість та зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість слугували висновки
податкового органу про те, що
взаємовідносини позивача із
контрагентами - ТОВ "Агробіз-12",
ПП "Таір-1", ТОВ "РіК", ПП "Агроінвест
плюс" та ТОВ "Торгівельний дім Юрпак" не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків. Разом з тим,
оскільки у позивача наявні всі первині
документи які підтверджують факт
взаємовідносин із вищезазначеними
контрагентами, то він мав встановлене
законом право на їх віднесення до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 11.11.2014 року
адміністративний позов було
задоволено.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Кременчуцької ОДПІ від 30.09.2014 року №
/1845 та № /1844.

Відповідач, не погодившись із судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 11.11.2014 року
та прийняти нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги, відповідач посилається на
прийняття оскаржуваної постанови з
порушенням норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Вказує, що підставою для винесення
спірних податкових повідомлень-рішень
слугувала інформація встановлена при
перевірці контрагентів позивача по
ланцюгу постачання. Так, за наслідками
проведеної перевірки контрагентів
позивача - ТОВ "Агробіз-12", ПП "Таір-1", ТОВ
"РіК", ПП "Агроінвест плюс" та ТОВ
"Торгівельний дім Юрпак" була
встановлена неможливість реального
здійснення даними підприємствами
фінансово-господарських операцій із
іншими суб'єктами господарювання. В
зв'язку з чим, податковий орган дійшов
висновку про неможливість реального
здійснення фінансово-господарських
операцій ТОВ "Агробіз-12", ПП "Таір-1", ТОВ
"РіК", ПП "Агроінвест плюс" та ТОВ
"Торгівельний дім Юрпак", та як
наслідок, безпідставного віднесення
позивачем до складу податкового
кредиту сум ПДВ по даним
взаємовідносинам. Враховуючи наведене,
відповідач вказує, що встановлені за
наслідками перевірки порушення
позивачем вимог діючого законодавства
є обґрунтованими, та як наслідок,
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є законними та
обґрунтованими.

Позивач надав письмові заперечення на
апеляційну скаргу, в яких просив
залишити її без задоволення, а
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Представник відповідача у судовому
засіданні підтримав вимоги
апеляційної скарги та просив її
задовольнити.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився та надав
клопотання, в якому просив відкласти
розгляд справи у зв'язку із зайнятістю
в іншому судовому засіданні. Разом з
тим, враховуючи, що позивач не
позбавлений можливості направити
іншого представника та у зв'язку з
необхідністю дотримання розумних
строків розгляду справи визначених
Кодексом адміністративного
судочинства України (далі - КАС України)
, колегія суддів дійшла висновку про
необґрунтованість вказаного
клопотання, та як наслідок, відсутність
правових підстав для відкладення
розгляду справи.

Колегія суддів на підставі ч. 4 ст. 196 КАС
України вважає за можливе розглянути
справу без участі уповноваженого
представника позивача, належним чином
повідомленого про розгляд справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що ТОВ
"Кременчуцький шкірзавод" пройшло
передбачену законом процедуру
державної реєстрації та перебуває на
обліку як платник податків та зборів в
Кременчуцькій ОДПІ.

Співробітниками Кременчуцької ОДПІ у
період з 05.08.2014 року по 11.08.2014 року
проведено позапланову виїзну
перевірку ТОВ "Кременчуцький
шкірзавод" з питань дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинам з ТОВ "Агробіз-12" за
період листопад 2011 року,
ТП "Електрокомплект" за
квітень 2012 року, ТОВ "Кремінь нафта" за
квітень, червень, листопад 2012 року, ТОВ
"Всеукраїнська творча спілка" за
травень 2012 року, ТОВ "РіК" за червень,
грудень 2012 року, лютий, червень 2013 року,
ПП "Агроінвест Плюс" за листопад 2012
року, січень, травень 2013 року,
ТОВ "Торгівельний дім Юрпак" за
грудень 2012 року, квітень 2013 року, ТОВ
"Спілловер" за липень 2013 року у зв'язку з
наданням позивачем неповної відповіді
на запит Кременчуцької ОДПІ від 21.07.2014
року №17994/10 для надання пояснень та
документального підтвердження, за
наслідками якої складено
Акт №2038/16-03-22-01-08/31847843 від 18.08.2014 року.

Під час перевірки були встановлені
порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.3,
п.198.6 ст. 198, п.201.1 ст. 201 Податкового
кодексу України (далі- ПК України) на
суму податку на додану вартість у
розмірі 83846 грн., у тому числі: листопад
2011 року - 68891 грн., травень 2012 року - 817
грн., червень 2012 року - 1916 грн., листопад
2012 року - 7955 грн, грудень 2012 року - 813 грн.,
січень 2013 року - 52 грн., травень 2013 року -
283 грн., червень 2013 року - 3932 грн. (а.с. 32-38,
т.1).

Позивач, не погодившись із
встановленими порушеннями, направив до
податкового органу заперечення на акт
перевірки, за результатами розгляду
яких Кременчуцькою ОДПІ надано
відповідь №23957/10 від 25.09.2014 року,
відповідно до якої визначено викласти
висновки акту позапланової перевірки
наступним чином: п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст.
198, п. 201.1 ст. 201 ПК України, в результаті
чого завищено суму податкового кредиту
у розмірі 84075 грн., у тому числі:
зменшується залишок від'ємного
значення у розмірі 67223 грн., у тому
числі: листопад 2011 року - 67223 грн. та
збільшується сума, що підлягає сплаті
до бюджету на суму податку на додану
вартість 16852 грн., у тому числі: листопад
2011 року - 1668 грн., травень 2012 року - 233
грн., листопад 2012 року - 7955 грн., січень
2013 року - 52 грн., лютий 2013 року - 1916 грн.,
квітень 2013 року - 813 грн., травень 2013 року
- 283 грн., червень 2013 року - 3932 грн. (а.с.
43-48, т.1).

На підставі вищезазначеного акту
перевірки, Кременчуцькою ОДПІ прийнято
податкові повідомлення-рішення:

- № /1845 від 30.09.2014 року, яким
зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
розмірі 67223 грн.;

- № /1844 від 30.09.2014 року, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
25278 грн., у тому числі за основним
платежем 16852 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями - 8426 грн. (а.с.
39-42, т1).

Позивач, не погоджуючись із вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
звернувся до суду із даним позовом.

Як було встановлено під час розгляду
справи, фактично підставою для
визначення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість та зменшення розміру
від'ємного значення суми податку на
додану вартість, слугувала інформація
встановлена при перевірці
контрагентів позивача - ТОВ"Агробіз-12",
ПП "Таір-1", ТОВ "РіК", ПП "Агроінвест плюс"
та ТОВ "Торгівельний дім Юрпак", за
наслідками якої була встановлена
неможливість реального здійснення
даними підприємствами
фінансово-господарських операцій із
контрагентами, у т.ч. позивачем.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої виходив з
того, що реальність господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами, використання товару
(послуг) у власній господарській
діяльності, підтверджується
первинними документами
бухгалтерського обліку та податкової
звітності. Податковим органом під час
розгляду справи не було надано доказів
того, що операції позивачем не
проводились. В зв'язку з чим, позивач
мав встановлене законом право на
віднесення сум по даним
взаємовідносинам до податкового
кредиту з податку на додану вартість,
оскільки порушення контрагентом
правил здійснення податкової
дисципліни та господарської
діяльності (як-от відсутність за місцем
реєстрації, несплата податків та
зборів у необхідному розмірі тощо)
тягне негативні наслідки лише до цієї
особи.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК
України, господарська діяльність -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

Згідно п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом
оподаткування можуть бути майно,
товари, дохід (прибуток) або його
частина, обороти з реалізації товарів
(робіт, послуг), операції з постачання
товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти,
визначені податковим законодавством, з
наявністю яких податкове
законодавство пов'язує виникнення у
платника податкового обов'язку.

Згідно п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.
188 ПК України, об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку, окрім іншого, з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України. Датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

Згідно п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну. Податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця та є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 вказаного Кодексу
встановлено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг. При цьому,
відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою,
протягом такого звітного періоду,
окрім іншого, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Таким чином, при складанні податкової
звітності з метою правильного
відображення господарської операції
повинні враховуватись відповідні
документи первинного обліку, а саме по
зазначених операціях придбання
результатів робіт (товарів) повинні
бути в наявності як і акти виконаних
робіт, так і результати таких виконаних
робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
"Кременчуцький шкірзавод" у
перевіряємий період мало господарські
відносини із ТОВ "Агробіз-12", ПП "Таір-1",
ТОВ "РіК", ПП "Агроінвест плюс" та
ТОВ"Торгівельний дім Юрпак".

Перевіряючи правомірність формування
позивачем суми податкового кредиту по
вищезазначених господарських
операціях, колегія суддів дійшла
висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV
(далі - Закон України №996-XIV),
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства; первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення; фінансова звітність -
бухгалтерська звітність, що містить
інформацію про фінансове становище,
результати діяльності та рух грошових
коштів підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV,
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної
статті Закону, первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Статтею 9 Закону України №996-XIV
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню
підлягає одна із вище зазначених подій,
і якщо дана подія оформлена первинним
документом, що містить усі обов'язкові
реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону
України №996-XIV, то дана обставина є
належним доказом реальності
господарської операції.

Відповідно до вимог п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1
зазначеного Положення, господарські
операції -це факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань і
фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ "Кременчуцький шкірзавод"
(Покупець) та ТОВ"Агробіз-12"
(Постачальник) укладено договір
поставки від 17 листопада 2011 року № 40,
відповідно до умов якого Постачальник
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених у цьому Договорі, передати у
власність Покупцеві товар, визначений
у пункті 1.2 цього договору (надалі
іменується Товар), а Покупець
зобов'язується в порядку та на умовах,
визначених у цьому договорі, прийняти
та оплатити товар. Найменування товару:
шкіра ВРХ мокросолоного консервування.
Поставка товару здійснюється за
рахунок Покупця або по домовленості
сторін. Покупець оплачує поставлений
Постачальником товар за ціною,
передбаченою у рахунках або видаткових
накладних на відвантажений товар (а.с.
63-66, т.1).

Відповідно до матеріалів справи,
підставою для формування позивачем
податкового кредиту стали податкові
накладні від 17 листопада 2011 року № 28 та
від 21 листопада 2011 року № 31 (а.с. 68, 74, т.1).

На виконання умов вищезазначених
договірних відносин, контрагентами
було передано у власність позивача
товарно-матеріальні цінності, про що
свідчать надані позивачем та долучені
до матеріалів справи копії первинних
документів: видаткові накладні від 18
листопада 2011 року № АБ 000680 та № АБ 000679,
від 22 листопада 2011 року № АБ000685, а також
прибуткові ордери від 19 листопада 2011
року № 279/11 та від 23 листопада 2011 року №
281/1 (а.с. 69-70, 72, 75, 77, т.1).

Частиною 2 статті 48 Закону України Про
автомобільний транспорт встановлено,
що документами для юридичної особи, що
здійснює вантажні перевезення, є
посвідчення водія відповідної
категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб, ліцензійна картка,
дорожній лист, товарно-транспортна
накладна або інший визначений
законодавством документ на вантаж.

Згідно п. 11.1 Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 14.10.1997 року № 363
та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568
(далі - Правила) основними документами
на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.

Відповідно до абз.27 п.1 Правил
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

На підтвердження факту
транспортування товарно-матеріальних
цінностей позивачем було надано та
долучено до матеріалів справи копії
товарно-транспортних накладних від 18
листопада 2011 року та від 22
листопада 2011 року (а.с. 71, 76, т.1).

Додатково позивачем було надано
пояснення, відповідно до яких останнім
зазначено, що 23
листопада 2011 року у зв'язку з
отриманням на 0,767 кг менше шкіри від ТОВ
"Агробіз-12" та за ціною меншою, ніж була
зазначена у податковій накладній,
підприємством було проведено
коригування кількісних і вартісних
показників до податкової накладної № 31
та підприємству повернуті надмірно
сплачені кошти у вигляді передоплати
за товар відповідно до договору
Поставки від 17 листопада 2011 року (а.с.
78-79, т.1).

Отриманий товар був оплачений ТОВ
"Агробіз-12" в повному обсязі, що
підтверджується випискою з особового
рахунку з відмітками банківської
установи, належним чином завірену
копію якого долучено до матеріалів
справи (а.с. 135-136, т.1).

Також, між ТОВ "Кременчуцький
шкірзавод" (Покупець) та ПП "Агроінвест
Плюс" (Постачальник) укладені договори
поставки нафтопродуктів від 01 березня
2012 року № 0103-12 та від 14 січня 2013 року
№1401-13, відповідно до умов яких
Постачальник приймає на себе
зобов'язання поставити Покупцю
нафтопродукти, в подальшому - Товар,
кількість, ціна, вартість якого вказані
в узгоджених Постачальником заявках
Покупця, а Покупець - прийняти та
оплатити таку кількість Товару.
Поставка палива за даним договором
здійснюється на умовах: FCA; EXW; - (склад
ПММ ПП "Агроінвест плюс"); CPT - (склад ПММ
ТОВ "Кременчуцький шкірзавод"),
відповідно до Міжнародних правил
тлумачення торгівельних термінів
ІНКОТЕРМС-2000. Днем поставки Товару є
день, вказаний у видатковій накладній
(а.с. 80-82, 89-91, т.1).

Відповідно до матеріалів справи,
підставою для формування позивачем
податкового кредиту стали податкові
накладні від 19 листопада 2012 року № 8 та
від 15 січня 2013 року № 5, від 17 травня 2013
року №20 (а.с. 85, 88, 94, 97, 99, 102, т.1).

На підтвердження виконання умов
вказаного договору позивачем долучено
до матеріалів справи належним чином
завірені копії: видаткових накладних
від 19 листопада 2012 року № РН-0000130 та від
15 січня 2013 року № РН-0000003, від 29 травня
2013 року № РН-0000117; прибуткових ордерів
від 21 листопада 2012 року № 504 та від 23
січня 2013 року № 18, від 31 травня 2013 року
№ 209 (а.с. 83, 87, 92, 96, 100, 101, т.1).

Транспортування придбаного товару
здійснювалось за рахунок
Постачальника та підтверджено
товарно-транспортними накладними
форми ТТН-1 від 19 листопада 2012 року №
РН-0000130 та від 15 січня 2013 року № РН-0000003
відповідно (а.с. 84, 93, т.1).

Отриманий товар був оплачений ПП
"Агроінвест плюс" в повному обсязі, що
підтверджується виписками з особового
рахунку з відмітками банківської
установи, належним чином завірені
копії, яких долучено до матеріалів
справи (а.с. 95, т.1; 1-2, 11, 31, т.2).

Крім того, ТОВ "Кременчуцький
шкірзавод" у ПП "Таір-1" було придбано
наступні товарно-матеріальні цінності:
Перчатки масло-бензостійкі (червоні) - 68
пар, загальною вартістю 649,40 грн; Коса 60
см - 3 шт, загальною вартістю 195 грн;
Електроплита 1-на (відкрита) на загальну
суму 162,70 грн; Замок навісний АП 50 - 6 шт.,
загального вартістю 160,02 грн.

Відповідно до матеріалів справи,
підставою для формування позивачем
податкового кредиту по
взаємовідносинах із цим контрагентом
стала податкова накладна від 10 травня
2012 року № 33 (а.с. 106, т.1).

На підтвердження реальності
здійснення господарської операції між
ПП "Таір-1" та позивачем, останнім
долучено до матеріалів справи належним
чином завірені копії: видаткової
накладної від 10 травня 2012 року №
РН-0000033; прибуткового ордеру від 14
травня 2012 року № 175 (а.с. 104-105, т.1).

Отриманий товар був оплачений ПП
"Таір-1" в повному обсязі, що
підтверджується випискою з особового
рахунку з відмітками банківської
установи, належним чином завірену
копію якої долучено до матеріалів
справи (а.с. 103, т.1).

Згідно пояснень, наданих представником
позивача, кількість та обсяг товару,
придбаного у ПП "Таір-1" є
досить не великим, тому окремий
письмовий договір між ними не
укладався, а товар доставлявся силами
та засобами самого позивача,
відповідно в оформленні
товаро-транспортної накладної не було
необхідності.

Також, між ТОВ "Кременчуцький
шкірзавод" (Покупець) та ТОВ "Торговий
дім Юрпак" (по тексту договору -
Постачальник) укладено договір
поставки товару від 01 лютого 2011 року №
147/11, відповідно до умов якого
Постачальник зобов'язується передати у
визначений строк товар у власність
Покупцеві, а останній зобов'язаний
прийняти та оплатити його на умовах,
визначених у даному договорі.
Найменування товару: навіпрукав ВТ
0,035х(1500*2). Кількість поставленого
товару, ціна за одиницю товару,
асортимент, вказуються у накладній,
складеній на підставі письмової заявки
Покупця, яка є невід'ємною частиною
даного договору. Постачальник
зобов'язаний здійснити поставку товару
на склад Покупця, що знаходиться у
м.Кременчуці. Поставка товару
здійснюється транспортом та за рахунок
Постачальника (а.с. 50-52, т.2).

Відповідно до матеріалів справи,
підставою для формування позивачем
податкового кредиту з даним
контрагентом стала податкова накладна
від 24 грудня 2012 року № 264 (а.с. 108, т.1).

На підтвердження виконання умов
вказаного договору позивачем долучено
до матеріалів справи належним чином
завірені копії видаткової накладної
від 24 грудня 2012 року № 4705 та
прибуткового ордеру від 24 грудня 2012
року № 52 (а.с. 107, 111, т.1).

Транспортування придбаного товару
здійснювалось за рахунок
Постачальника та підтверджено
товарно-транспортною накладною від 24
грудня 2012 року № Р4705 (а.с. 109, т.1).

Отриманий товар був оплачений ТОВ
"Торговий дім Юрпак" в повному обсязі,
що підтверджується випискою з
особового рахунку з відмітками
банківської установи, належним чином
завірену копію якої долучено до
матеріалів справи (а.с. 53, т.2).

Крім того, протягом періоду, що
перевірявся, між позивачем (по тексту
договору - Покупець) та ТОВ"РіК" (по
тексту договору - Продавець) укладені
договори від 12 січня 2012 року № 120112 та
від 15 лютого 2013 року № 150213, відповідно
до умов яких Продавець зобов'язується
передати у власність Покупця хімічні
матеріали. Покупець зобов'язується
прийняти хімічні матеріали та
оплатити. Умови поставки - самовивіз
транспортом Покупця зі складу Продавця
в м. Харків. Продавець виставляє
Покупцеві рахунок-фактуру для оплати
хімічних матеріалів, що придбає (а.с. 112,
117, т.1).

Відповідно до матеріалів справи,
підставою для формування позивачем
податкового кредиту по операціях з
даним контрагентом стали податкові
накладні від 05 червня 2012 року № 31, від 14
червня 2012 року № 34 та від 25 червня 2012
року № 41 (а.с. 114, 119, 123, т.1).

На підтвердження виконання умов
вказаного договору позивачем долучено
до матеріалів справи належним чином
завірені копії наступних документів:
накладних на відвантаження від 05
червня 2012 року № 31, від 14 червня 2012 року
№ 40 та від 25 червня 2012 року № 47; вимоги
від 05 червня 2012 року № 48; прибуткових
ордерів від 14 червня 2012 року № 148 та від
25 червня 2012 року № 151; сертифікати
якості та інші підтверджуючі документи
(а.с. 113, 115, 118, 120, 122, 124, т.1; 198-202, т.2).

Отриманий товар був оплачений ТОВ "РіК"
в повному обсязі, що підтверджується
виписками з особового рахунку з
відмітками банківської установи,
належним чином завірену копії яких
долучено до матеріалів справи (а.с. 210-211,
229-231, т.1).

Товарно-матеріальні цінності, отримані
від спірних контрагентів, позивачем
було постановлено на баланс та в
подальшому використано у власній
господарській діяльності, а саме
використано при виготовленні власної
продукції, що не спростовувалось
відповідачем та підтверджено
долученими до матеріалів справи
документами за спірний період, а саме:
журнали-ордери і відомості по рахунках,
журнали проводок, попередні
калькуляції вартості виробництва
продукції (напівфабрикат "вет-блу"),
матеріальні звіти по зольно-дубильному
цеху, по РМЦ, по транспортному цеху та
цеху готової продукції, акти списання
малоцінних засобів, вимоги на видачу
матеріальних цінностей,
лімітно-забірні картки, подорожні
листи вантажного автомобіля з
переміщення ТМЦ в межах технологічного
процесу з використання ПММ,
оборотно-сальдові відомості, у тому
числі стосовно необоротних активів
(а.с. 138-172, 200-209, 212-228, 232-249, т.1; 3-10, 12-30, 32-49,
54-60, 135-158, т.2).

Як було встановлено під час розгляду
справи, в подальшому вироблений
напівфабрикат "вет-блу" реалізовано
контрагентам позивача, а саме: ПАТ
"Кременчукм'ясо", ПП "Інтер-Альфа", ТОВ
"Укртан", ТОВ"Глорія" та ТОВ "Компанія
"Техношкіра". Вказані операції не
заперечується Кременчуцькою ОДПІ та
підтверджено долученими до матеріалів
справи первинними бухгалтерськими
документами (а.с. 173-198, т.1; 61-67, т.2).

Оцінивши перелічені первинні
документи за правилами ст.86 КАС
України, колегія суддів дійшла
висновку про те, що вони не мають
дефектів форми, змісту або походження,
котрі в силу ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", ст.44 Податкового
кодексу України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704) спричиняють втрату
первинними документами юридичної сили
і доказовості, а відтак сприймаються
судом як належні та допустимі докази.

З огляду на зазначене, колегія суддів
зазначає, що позивачем під час судового
розгляду було доведено належними та
допустимими доказами факт реальності
укладених із контрагентами
господарських операцій.

Зауважень щодо правильності
оформлення та форми податкових
накладених у податкового органу не
виникло. На час виконання умов
договорів та видачі податкових
накладних підприємства були
зареєстровані платниками податку на
додану вартість.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК
України, бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Згідно із приписами п.п. 14.1.181 ст.14, п.198.3,
п. 198.6. ст.19 ПК України визначено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу. Податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду в
тому числі у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому
числі при їх імпорті) та послуг з метою
їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З огляду на зазначене колегія суддів
дійшла висновку, що наявність
податкових накладних, платіжних
доручень щодо сплати податку на додану
вартість в ціні товару хоч і є
обов'язковими підставами для
визначення податкового кредиту та
бюджетного відшкодування, але не
вичерпними, оскільки предметом
доказування у даній справі є обставини,
що підтверджують обґрунтованість
визначення суми бюджетного
відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік
підстав, які дають право на податковий
кредит. Ці підстави дотримані
позивачем в повному обсязі.

Листом Вищого адміністративного суду
України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10
"Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби"
зазначено, що у разі, якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. При
цьому не є підставою для відмови у
праві на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку.

Крім того, виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит не ставиться у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства та сплатою
податку до бюджету іншими суб'єктами
господарювання. Якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо
декларування чи сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи.

Зазначені обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи. Оскільки, позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог ст.61
Конституції України.

В силу ст.18 Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Колегія суддів також зауважує, що чинне
законодавство не покладає на платника
податків обов'язку перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми до складу
витрат, що підлягають оподаткуванню та
формування суми податкового кредиту з
податку на додану вартість.

Враховуючи викладене, колегія суддів
висновку про те, що господарські
операції між позивачем та його
контрагентами мали реальний характер,
діяльність позивача була спрямована на
отримання економічної вигоди від
підприємницької діяльності,
підприємства ознак фіктивності на час
здійснення господарської операції не
мали, що зумовлює хибність висновків
податкового органу.

Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України, суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
збільшення суми грошового зобов'язання
(шляхом прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень) порушує
право позивача мирно володіти своїм
майном, визначення якого міститься у
Першому Протоколі до Конвенції про
захист прав і основоположних свобод
людини від 20 березня 1952 року (надалі
також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є
частиною національного законодавства
України згідно із статтею 9 Конституції
України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до
Конвенції так визначає підстави, за
яких особа може бути позбавлена свого
майна: "Кожна фізична або юридична
особа має право мирно володіти своїм
майном. Ніхто не може бути позбавлений
своєї власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права"

Роз'яснення цієї норми містяться в
рішеннях Європейського суду з прав
людини (надалі також "ЄСПЛ"). Дані
рішення згідно з статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" мають в Україні
значення джерела права. Більше того, ч.2
ст.8 КАС України вимагає врахування
практики ЄСПЛ при вирішенні справ.

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес"
АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив
поняття власності, вказавши, що
"власність" може включати як існуючу
власність, так і активи, включаючи
вимоги стосовно яких заявник може
стверджувати, що у нього чи у неї є
принаймні "правомірні
очікування"отримати ефективне
здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти
України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення
податковим органом зобов'язання особи
з податку безперечно є втручанням до
майнових прав заявника, гарантованих
статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке
втручання за Конвенцією може бути
визнане тільки якщо здійснене на
умовах, передбачених законом. Так, у пп.
50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає:
"Найпершою та найбільш важливою
вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є
те, що будь-яке втручання державних
органів у мирне володіння майном
повинне бути законним: друге речення
першого параграфу наділяє правом
позбавляти майна лише "на умовах,
передбачених законом" і другий
параграф визначає, що Держава має право
контролювати використання майна
шляхом введення в дію "законів". Більше
того, верховенство права, один з
фундаментальних принципів
демократичного суспільства,
притаманний всім статтям Конвенції. Це
поняття (поняття "закону") вимагає, перш
за все, щоб заходи, що застосовуються,
ґрунтувалися на національному
законодавстві. Воно також посилається
на якість закону, що застосовується,
вимагаючи його доступності для
осіб,яких він стосується, точності та
передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на
позбавлення особи її майна є
незаконними, якщо контролюючі органи
діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так,
в пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД
проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого
висновку: "...Суд вважає, що
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення з боку його
контрагентом.

Доводи апеляційної скарги про те, що
правочини укладені між позивачем та
контрагентами, в т.ч. і по ланцюгу, не
мають на меті реального настання
правових наслідків, а тому є
нікчемними, колегія суддів вважає
безпідставними та зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) цієї вимоги є підставою
недійсності правочину. Згідно з ч.2 ст.215
ЦК України недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Отже, основним
критерієм для того, аби вважати
правочин нікчемним, є його недійсність,
встановлена законом, а не актом
податкової перевірки. Тобто,
відповідач вийшов за межі своїх
повноважень і самостійно, поза судовою
процедурою визнав укладені між
позивачем та контрагентом угоди
недійсними, до того ж, в акті перевірки
відсутні дані, які б свідчили про
порушення позивачем приписів ст.228 ЦК
України. Зазначений договір не
визнаний у встановленому законом
порядку недійсним, а також немає інших
відомостей, які б свідчили, наприклад,
про необґрунтоване завищення
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість.

При цьому, Цивільний кодекс України
статтею 215 визначає підстави для
визнання правочину недійсним. Серед
іншого, вказаною нормою передбачено, що
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Між тим, як
вбачається із матеріалів справи,
підстав, з якими закон пов'язує
визнання договору недійсним,
контролюючим органом зазначено не
було, а отже, твердження податкового
органу про нікчемність правочину є
безпідставними.

Згідно з положеннями частини 1 статті 202
ЦК України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Таким чином, оскільки належними та
допустимими доказами відповідач, як
суб'єкт владних повноважень на якого
покладено обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого ним рішення,
не довів обґрунтованість висновків
акту перевірки, колегія суддів вважає,
що правочини відповідають положенням
норм чинного законодавства України.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що висновки
податкового органу про можливі
порушення податкового законодавства
зі сторони контрагентів позивача, не є
підставою для висновку про порушення
саме позивачем вимог податкового
законодавства та про відсутність у
покупця права на формування
податкового кредиту з ПДВ з фактом
оплати. Відповідачем не надано доказів
та не наведено жодних обставин, які б
свідчили про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, незвичності цих операцій для
цих осіб, збитковості здійснених
операцій, або інших обставин, які б
окремо або в сукупності могли б
свідчити про непов'язаність операцій з
господарською діяльністю позивача, про
не вчинення операцій, про відсутність
факту поставки продукції.

Виходячи з наведеного, фактичні
обставини справи об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та
контрагентами, та як наслідок,
правомірність формуванню позивачем
податкового кредиту з податку на
додану вартість, відповідно до
первинних бухгалтерських документів
та по податковим накладним, які
виписані на виконання умов викладених
вище договірних відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач,
надавши письмові докази, що були
предметом дослідження при проведенні
перевірки та при розгляді справи судом
першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст.
71 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи
проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71
КАС України, не надав жодних належних і
допустимих доказів на підтвердження
законності та обґрунтованості
прийнятого податкового
повідомлення-рішення, що є предметом
оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Полтавського окружного
адміністративного суду від 11.11.2014 року
по справі №816/4052/14 відповідає вимогам
ст. 159 КАС України, а тому відсутні
підстави для її скасування та
задоволення апеляційних вимог
апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду -без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1
205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 11.11.2014р. по
справі №816/4052/14 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Кременчуцький шкірзавод" до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик
А.П.Судді(підпис) (підпис) Водолажська
Н.С. Калиновський В.А.

Повний текст ухвали виготовлений
24.12.2014 р.