Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/33912/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Юрченка В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_5 на постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 21 березня 2012 року в справі за
позовом ОСОБА_5 до Управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Кузнєцовської
міської ради Рівненської області про
стягнення щорічної грошової допомоги
на оздоровлення,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року ОСОБА_5 звернулася в
суд з вказаним адміністративним
позовом у якому зазначала, що
відповідач в порушення вимог статті 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» сплатив щорічну допомогу
на оздоровлення за 2006-2010 роки в
розмірах, що не співвідносяться з
мінімальною заробітною платою,
встановленою законом України про
Державний бюджет на відповідний рік,
внаслідок чого утворилась
заборгованість, яку просила стягнути.

Постановою Кузнецовського міського
суду Рівненської області від 08 грудня
2010 року позов задоволено частково:
визнано протиправною бездіяльність
щодо невиплати щорічної допомоги на
оздоровлення у розмірі, встановленому
статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за 2008-2010 роки; зобов'язано
здійснити нарахування та виплатити
щорічну допомогу на оздоровлення на
підставі статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за період
2008-2010 роки у розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат щорічно з
відрахуванням виплачених сум за цей
період.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21 березня
2012 року рішення суду першої інстанції
скасовано в частині задоволення
позовних вимог та в цій частині
ухвалено нове, яким визнано
протиправною бездіяльність щодо
невиплати щорічної допомоги на
оздоровлення за 2010 рік у розмірі п'яти
мінімальних заробітних плат;
зобов'язано провести нарахування та
виплату недоплаченої у 2009 році
щорічної допомоги на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, у
передбаченому частиною четвертою
статті 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» розмірі п'яти мінімальних
заробітних плат на момент виплати
такої допомоги у 2010 році з урахуванням
проведених виплат. Позовні вимоги за
2008-2009 роки залишено без роз-гляду.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати рішення
апеляційного суду в частині залишення
без розгляду частини позовних вимог та
залишити без змін рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач є інвалідом ІІ
групи у зв'язку з захворюванням
пов'язаним з наслідками аварії на
Чорнобильській АЕС, постраждалим
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії і на підставі статті 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
має право на щорічну допомогу на
оздоровлення, яку за 2006-2010 роки було
виплачено по 120 грн. щорічно.

Вирішуючи спір міський суд виходив з
того, що позовні вимоги підлягали
задоволенню за 2008-2010 роки оскільки
розмір виплачених щорічних допомог не
відповідав визначеному статтею 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» розміру. За 2006-2007 роки
підстав для перерахунку допомоги
немає, оскільки вона була виплачена з
урахуванням положень законів України
про Державний бюджет на відповідний
рік.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині задоволення позовних вимог
апеляційний суд виходив з того, що
позивачем пропущено строк звернення до
суду з вимогами за 2008-2009 роки.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі колегія суддів
приходить до висновку про те, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачені компенсації
(грошова допомога на оздоровлення) за
шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які
стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та сім'ям за втрату
годувальника.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» було
установлено громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, розмір щорічної допомоги
на оздоровлення, зокрема, інвалідам II
групи - 120 гривень.

Проте такий розмір допомоги не
відповідав встановленому статтею 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» розміру щорічної допомоги.

Статтею 70 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2010 рік»
Кабінету Міністрів України надано
право встановлювати розміри
соціальних виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від розміру мінімальної заробітної
плати, в абсолютних сумах у межах
асигнувань, передбачених за
відповідними бюджетними програмами.

Проте, Кабінетом Міністрів України у 2010
році таке право використано не було, а
тому вказана норма не підлягала
застосуванню під час визначення
розміру виплат, передбачених статтею 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Згідно з положеннями частини четвертої
статті 9 Кодексу адміністративного
судочинства України, у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, виходячи з пріоритетності
законів над підзаконними актами, суди
попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку про те, що при
визначенні розміру щорічної допомоги
на оздоровлення у 2010 році застосуванню
підлягає стаття 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а не
постанова Кабінету Міністрів України
від 12 липня 2005 року № 562, яка істотно
звужує обсяг встановлених законом
прав, а виплачений у травні 2010 року
розмір зазначеної допомоги за 2010 рік не
відповідає вимогам Закону.

За таких підстав висновок судів
попередніх інстанцій щодо
неправомірності дій відповідача по
виплаті щорічної допомоги у 2010 році є
обґрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 99
Кодексу адміністративного судочинства
України для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється шестимісячний строк,
який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення
до адміністративного суду визначені у
статті 100 цього Кодексу.

Позивач щорічно (зокрема протягом 2006-2010
років) отримувала грошову допомогу на
оздоровлення, проте з вимогою
здійснити перерахунок та виплатити
щорічну допомогу у розмірі,
встановленому статтею 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за спірний
період звернулася до суду у жовтні 2010
року без клопотання про поновлення
процесуального строку.

Залишаючи без розгляду позовні вимоги
за 2008-2009 роки апеляційний суд
правомірно керувався положеннями
статті 99 Кодексу адміністративного
судочинства України щодо строку
звернення до суду та статті 100 цього
Кодексу щодо наслідків його пропуску.

У обґрунтування касаційної скарги щодо
дотримання строку звернення до суду
позивач помилково посилалася на статтю
76 Закону України «Про використання
ядерної енергії та радіаційну
безпеку», відповідно до якої право на
подання позову про відшкодування
ядерної шкоди, заподіяної життю і
здоров'ю особи, не обмежується строком
давності, оскільки її дія не
поширюється на спірні правовідносини.
Також помилковим є посилання на пункт 3
частини першої статті 268 Цивільного
кодексу України, якою передбачено, що
строк позовної давності на вимогу про
відшкодування шкоди, заподіяної
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'ю
або смертю не поширюється, оскільки дія
вказаної статті поширюється на
правовідносини в порядку цивільного
судочинства, а не адміністративного.

Рішення апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм процесуального та
матеріального права, передбачених
статтею 229 Кодексу адміністративного
судочинства України підстав для його
скасування та ухвалення нового
судового рішення не вбачається.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_5 залишити без задоволення, а
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 21 березня
2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г.
Кобилянський /підпис/ В.В. Юрченко
/підпис/