Справа № 808/7333/14
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2014-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

15 грудня 2014 року (11 год. 20 хв.) Справа №
808/7333/14 м.Запоріжжя Запорізький
окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання
- Кай К.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Мелітопольський
компресор» до Мелітопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

28.10.2014 до Запорізького окружного
адміністративного суду надійшов
адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства
«Мелітопольський компресор» (далі -
позивач) до Мелітопольської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Запорізькій області (далі - відповідач),
в якому позивач просить: визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення № від 17.10.2014,
№000512201 від 17.10.2014 та № від 17.10.2014,
прийняті відповідачем.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
відповідачем була проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства,
валютного та іншого законодавства по
взаємовідносинам з ТОВ «РИВС» за
період з 01.05.2011 по 23.06.2014, за
результатами якої складено акт від
01.10.2014 №1786/08-32-22-01/00217840 (далі - Акт
перевірки). На підставі Акту перевірки
відповідачем були прийняті
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення № від 17.10.2014,
№000512201 від 17.10.2014 та № від 17.10.2014.
Висновки Акту перевірки позивач вважає
необґрунтованими, а тому оскаржувані
податкові повідомлення-рішення на
думку позивача є безпідставними та
підлягають скасуванню.

Через невідповідність вимогам ст. 106
КАС України, ухвалою від 30.10.2014 позов
був залишений без руху, позивачу
наданий строк для усунення недоліків
позову до 13.11.2014.

У визначений судом строк позивач
усунув недоліки позову.

Ухвалою судді від 30.10.2014 провадження у
справі було відкрите, судове засідання
призначене на 13.11.2014.

У судовому засіданні оголошувалась
перерва до 11.12.2014 та до 15.12.2014.

11.12.2014 від позивача до суду надійшла
заява про уточнення позовних вимог,
згідно якої у зв'язку з допущеною
технічною помилкою при зазначенні
номеру податкового
повідомлення-рішення, позивач просив
викласти позовні вимоги наступним
чином: визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення № від 17.10.2014,
№ від 17.10.2014 та № від 17.10.2014,
прийняті відповідачем.

15.12.2014 від позивача до суду надійшло
клопотання про розгляд справи за
відсутності його представника, на
позовних вимогах наполягає.

У судове засідання 15.12.2014 представник
відповідача, належним чином
повідомлений про дату, час та місце
судового розгляду, не прибув.

За приписами ч. 4 ст. 122 КАС України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

За змістом ч. 4 ст. 128 КАС України у разі
неприбуття відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
або без повідомлення ним про причини
неприбуття розгляд справи не
відкладається і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

За таких обставин суд дійшов висновку
щодо можливості розгляду справи за
відсутності представників сторін на
підставі наявних у справі матеріалів.

Враховуючи неявку у судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі,
суд керуючись ч. 1 ст. 41 КАС України не
здійснював фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Суд, розглянувши матеріали і з'ясувавши
обставини адміністративної справи,
дослідивши наявні у справі докази у їх
сукупності,

ВСТАНОВИВ:

На підставі направлень від 29.08.2014 №493,
від 28.08.2014 №478, наказу відповідача від
28.08.2014 №1423 в період з 03.09.2014 по 24.09.2014
відповідачем була проведена
документальна позапланова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства,
валютного та іншого законодавства по
взаємовідносинам з ТОВ «РИВС» за
період з 01.05.2011 по 23.06.2014.

За результатами перевірки 01.10.2014
відповідачем був складений Акт
перевірки, згідно висновків якого
встановлено порушення позивачем вимог
пп. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, пп. 200.1, 200.2, 200.3, 200.4
ст. 200 ПК України, що призвело до
завищення суми від'ємного значення між
сумою податкових зобов'язань та сумою
податкового кредиту на загальну суму
224400,00 грн., в тому числі за грудень 2011
року у сумі 224400,00 грн.; занижено суму
податку на додану вартість, що підлягає
сплаті до бюджету на загальну суму
164338,00 грн., у тому числі за січень 2012
року у сумі 164338,00 грн.; завищено суму
податку на додану вартість, що підлягає
відшкодуванню, на загальну суму 60062,00
грн., у тому числі за березень 2012 року у
сумі 60062,00 грн.

07.10.2014 позивачем були подані
заперечення №19/2955 до Акту перевірки,
проте відповіддю на заперечення від
14.10.2014 №19928/7/08-32-22-01 повідомив, що
висновки Акту перевірки відповідають
чинному законодавству.

На підставі Акту перевірки 17.10.2014
відповідачем були прийняті податкові
повідомлення-рішення:

№, яким позивачу було зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість в розмірі
224400,00 грн. за грудень 2011 року.;

№, яким позивачу було збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 246507,00 грн.,
в тому числі: 164338,00 грн. - за основним
платежем та 82169,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями;

№, яким позивачу було зменшено
суму бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість у розмірі
90093,00 грн., в тому числі: 60062,00 грн. - за
основним платежем та 30031,00 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Зазначені податкові
повідомлення-рішення направлялися на
адресу позивача та були отримані
уповноваженим представником 22.10.2014.

Не погодившись із зазначеними
податковими повідомленнями-рішеннями
позивач звернувся до суду із цим
позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, суд виходить з приписів ч.3 ст.2
КАС України, відповідно до яких, у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії): безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Оскільки підставою прийняття
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення стали висновки
Акту перевірки, то для вирішення
позовних вимог необхідним є
дослідження обґрунтованості цих
висновків.

Відповідач в Акті перевірки позивача
посилається на недотримання, позивачем
вимог 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, пп. 200.1, 200.2, 200.3,
200.4 ст. 200 ПК України.

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8
статті 187 цього Кодексу, а для операцій
з постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря
(лізингоотримувача) на збільшення
податкового кредиту для операцій
фінансової оренди (лізингу) є дата
фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

Для товарів/послуг, постачання
(придбання) яких контролюється
приладами обліку, факт постачання
(придбання) таких товарів/послуг
засвідчується даними обліку.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку контролюючим органом
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати складання
податкової накладної.

Платники податку, що застосовували
касовий метод до набрання чинності цим
Кодексом або застосовують касовий
метод, мають право на включення до
податкового кредиту сум податку на
підставі податкових накладних,
отриманих протягом 60 календарних днів
з дати списання коштів з банківського
рахунка платника податку.

Для банківських установ при одержанні
ними права власності на заставне майно
з метою подальшого продажу таке право
зберігається до моменту продажу такого
заставленого майна.

Відповідно до п. 200.1, 200.2, 200.3, 200.4 ст. 200 ПК
України сума податку, що підлягає
сплаті (перерахуванню) до Державного
бюджету України або бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді
сума, розрахована згідно з пунктом 200.1
цієї статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає
частина такого від'ємного значення, яка
дорівнює сумі податку, фактично
сплаченій отримувачем товарів/послуг у
попередніх та звітному податкових
періодах постачальникам таких
товарів/послуг або до Державного
бюджету України, а в разі отримання від
нерезидента послуг на митній території
України - сумі податкового
зобов'язання, включеного до податкової
декларації за попередній період за
отримані від нерезидента послуги
отримувачем послуг;

б) залишок від'ємного значення
попередніх податкових періодів після
бюджетного відшкодування включається
до складу сум, що відносяться до
податкового кредиту наступного
податкового періоду.

Судом встановлено, що за період грудень
2011, січень 2012, лютий 2012 позивачем
задекларовано: позитивне значення між
сумою податкових зобов'язань та сумою
податкового кредиту у сумі 183736,00 грн., в
тому числі за січень 2012 року в сумі
183736,00 грн.; від'ємне значення між сумою
податкових зобов'язань та сумою
податкового кредиту у сумі 381217,00 грн., в
тому числі за грудень 2011 року у сумі
243798,00 грн., за лютий 2012 року у сумі 69124,00
грн., за березень 2012 року у сумі 68295,00
грн.; податку на додану вартість, що
підлягає відшкодуванню у сумі 117195,00
грн., в тому числі грудень 2011 року у сумі
60062,00 грн., за лютий 2012 року у сумі 57133,00
грн.

Також, позивачем задекларовано
податкового кредиту на загальну суму
224400,00 грн. по операціях з ТОВ «Ривс».

22.12.2011 між позивачем і ТОВ «Ривс» було
укладено договір поставки №1384,
відповідно до якого останній
зобов'язався поставити позивачу ролик
опорний, стрічка транспортерну, згідно
із специфікаціями, а позивач прийняти
товар і сплатити його вартість.
Доставка товару здійснювалась на
умовах правил «Інкотермс-2000», на склад
постачальника м. Дніпропетровськ.

За наслідками виконання умов договору
позивачу на загальну суму 771600,00 грн. у
тому числі ПДВ 128600,00 грн. видавались
податкові накладні від 23.12.2011 №69, від
27.12.2011 №71, видаткові накладні 23.12.2011
№1498, від 27.12.2011 №1500 на зазначену суму.

Розрахунки із ТОВ «Ривс» за виконання
зазначеного договору здійснювались,
згідно додаткової угоди №1 від 22.12.2011 до
зазначеного договору поставки,
простими векселями, виписаними на
вартість продукції, що постачається.

На виконання умов договору позивач
видав ТОВ «Ривс» простий вексель Серія
АА 1642866 від 27.02.2012 номінальною вартістю
574800,00 грн., про що було складено Акт
приймання-передачі векселів №4.

З метою підтвердження факту погашення
виданого векселя, позивачем було
надано Акт пред'явлення векселя до
оплати від 23.07.2014 №6 та платіжне
доручення від 29.07.2014 №1746 на суму 574800,00
грн. Згідно зазначених документів
платіж проти векселя векселедавець
(позивач) здійснив у безготівковій
формі, векселедержателем (пред'явником)
є ТОВ «ЛПС-Інвест».

22.12.2011 між позивачем і ТОВ «Ривс» було
укладено договір поставки №1385,
відповідно до якого останній
зобов'язався поставити позивачу ролик
опорний, каток, згідно із
специфікацією, а позивач прийняти
товар і сплатити його вартість.
Доставка товару здійснювалась на
умовах правил «Інкотермс-2000», на склад
постачальника м.Дніпропетровськ.

За наслідками виконання умов договору
позивачу на загальну суму 574800,00 грн. у
тому числі ПДВ 95800,00 грн. видавались
податкові накладні від 23.12.2011 №70, від
27.12.2011 №72, видаткові накладні 23.12.2011
№1499, від 27.12.2011 №1501 на зазначену суму.

Розрахунки із ТОВ «Ривс» за виконання
зазначеного договору здійснювались,
згідно додаткової угоди №1 від 22.12.2011 до
зазначеного договору поставки,
простими векселями, виписаними на
вартість продукції, що постачається.

На виконання умов договору позивач
видав ТОВ «Ривс» простий вексель Серія
АА 1642868 від 27.02.2012 номінальною вартістю
771600,00 грн., про що було складено Акт
приймання-передачі векселів №5.

З метою підтвердження факту погашення
виданого векселя, позивачем було
надано Акт пред'явлення векселя до
оплати від 06.08.2014 №7 та платіжні
доручення від 06.08.2014 №1900, від 11.08.2014 №1933,
від 12.08.2014 №1935, від 14.08.2014 №1971, від 21.08.2014
№2008, від 26.08.2014 №2010, від 15.09.2014 №2209 на
суму 771600,00 грн. Згідно зазначених
документів платіж проти векселя
векселедавець (позивач) здійснив у
безготівковій формі,
векселедержателем (пред'явником) є ТОВ
«ЛПС-Інвест».

Всі вищевказані документи наявні в
матеріалах справи.

Суд зазначає, що в матеріалах справи в
повному обсязі наявні податкові
накладні, видаткові накладні за
перевіряємий період, які оформлені
належним чином, підписані повноважними
особами підприємств, завірені
печатками підприємств та повністю
підтверджують факт здійснення
позивачем господарських операцій.

Судом встановлено, що перевезення
придбаної продукції здійснювалось
позивачем власними силами.

Факт поставки товару, придбаного за
договором №1384, підтверджується
товарно-транспортними накладними від
23.12.2011 №1498, від 27.12.2011 №1500 та подорожнім
листом №758155 від 23.12.2011.

Факт поставки товару, придбаного за
договором №1385, підтверджується
товарно-транспортними накладними від
23.12.2011 №1499, від 27.12.2011 №1501, та подорожнім
листом №758156 від 27.12.2011.

З зазначених документів вбачається, що
транспортування здійснювалось водієм
ОСОБА_2, автомобілем НОМЕР_1
(вантажовідправник - ТОВ «Ривс»,
вантажоодержувач - позивач).

З метою отримання придбаного товару
позивачем видавались накази про
направлення до відрядження №624-СК,
№625-СК, згідно яких водії позивача були
направлені у відрядження з метою
доставки вантажу зі складу ТОВ «Ривс»
та ТОВ «Лига» у м. Дніпропетровськ. На
підставі зазначених наказів водію
видавались посвідчення про
відрядження від 22.12.2011 № та від
26.12.2011 №.

Відмітками про вибуття у відрядження,
прибуття в пункти призначення, вибуття
з них і прибуття до місця роботи,
наявними на зазначених посвідченнях,
підтверджується той факт, що водій
вибув від позивача, прибув до ТОВ
«Ривс», вибув від ТОВ «Ривс» та прибув
до позивача.

Суд зазначає, що надані
товарно-транспортні накладні
оформлені належним чином, містять всю
необхідну інформацію щодо
транспортування товару, а саме:
найменування вантажовідправника,
вантажоодержувача, замовника,
автопідприємства; пункт
навантаження/розвантаження;
найменування автомобілю; прізвище та
підпис водія; підпис та печатка
перевізника.

Судом встановлено, що придбаний товар
водієм було доставлено та передано на
склад позивача №М-1, про що складено
прибуткові ордери від 23.12.2014 № МК-0003383,
№МК-0003387, від 27.12.2011 №МК-0003384, від 29.12.2011
№МК-0003385.

Також, факт наявності у позивача
придбаного товару та подальшого його
переміщення підтверджується наданими
позивачем накладними-вимогами на
відпуск/внутрішнє переміщення
матеріалів.

Крім того, на підтвердження факту
ввезення до позивача придбаних
товарів, позивачем було надано журнали
реєстрації ввезення ТМЦ за 2011-2012 роки.

В обґрунтування висновку про порушення
позивачем вимог податкового
законодавства відповідач посилається
на Акт ДПІ у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська від 21.12.2012 №72117/224/34914473
про результати документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
«Ривс» щодо документального
підтвердження господарських відносин
з контрагентами, їх реальності та
повноти відображення. Згідно висновків
зазначеного Акту перевірки, перевіркою
встановлено порушення ТОВ «Ривс» ст. 185
ПК України в частині оподаткування
податком на додану вартість
безтоварних операцій по ланцюгу
постачання товару робіт/послуг з
контрагентами постачальниками та
контрагентами покупцями. Встановлено
відсутність об'єктів оподаткування по
операціях з продажу товарів (послуг)
підприємствам - покупцям 2011- 2012 році.

Проте, в зазначеному акті відсутнє
будь-яке посилання на операції ТОВ
«Ривс» із позивачем, такі операції в
цьому акті не аналізувалися.

Суд зазначає, що постановою
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 28.03.2013 по
справі №804/1873/13-а, залишеною без змін
Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 09.07.2013, було визнано протиправними
дії ДПІ у Бабушкінському районі м.
Дніпропетровська щодо проведення
документальної позапланової невиїзної
перевірки ТОВ «Ривс», за результатами
якої складено Акт від 21.12.2012 №7211/224/34914473.

Крім того, суд зазначає, що в період з
27.03.2013 по 24.04.2013 відповідачем була
проведена документальна планова
виїзна перевірка позивача з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.07.2011 по
31.12.2012, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2011 по
31.12.2012, за результатами якої було
складено акт перевірки від 26.04.2013
№414/22/00217840. Згідно змісту зазначеного
акту перевірки, у ході перевірки
позивача документально підтверджено
відносини з придбання продукції від
ТОВ «Ривс» та реальність здійснення
цих операцій.

Суд зазначає, що перерахування коштів
легально діючими підприємствами на
рахунок фіктивних підприємств, не
робить ці кошти отриманими завідомо
злочинним шляхом, оскільки вони
вважаються отриманими під час
легальної господарської та
підприємницької діяльності, поки не
доведено протилежне. На даний час не
має будь-якого судового рішення, що
надавало би оцінку взаємовідносин
позивача з ТОВ «Ривс».

Крім того, у зазначеному Акті зроблено
висновок, із посиланням на ст. 203, ст. 215,
ст. 216 ЦК України, про нікчемність
правочинів укладених між позивачем та
його контрагентами, зазначеними в Акті
перевірки.

За приписами ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним є його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені без повного та
всебічного дослідження наявної
інформації.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року було звернено увагу на
наступне: «...вимога про встановлення
нікчемності правочину підлягає
розгляду у разі наявності відповідної
суперечки. Такий позов може
пред'являтися окремо, без застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Зазначена норма недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставини можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів
наявності фактів порушення
конституційних прав чи свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконного
заволодіння ним, внаслідок укладання
та виконання позивачем та його
контрагентами правочинів.

Суд зазначає, що на даний час у суду
відсутні відомості щодо наявності
судового рішення, яке б спростовувало
факт реальності виконання договорів,
укладених між позивачем та його
контрагентами.

Відповідачем не доведено наявності
мети, завідомо суперечної інтересам
держави і суспільства, а також
існування умислу у позивача чи його
контрагента, як обов'язкової ознаки для
визнання правочину недійсним та
застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2 глави
16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди між позивачем та його
контрагентом порушують публічний
порядок, суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг), які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
що є лише припущенням.

Крім того, ст. 20 Податкового кодексу
України передбачено, що органам
податкової служби не надано
повноважень щодо визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними та/або
нікчемними.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо
контрагент підприємства порушив
законодавство при нарахуванні та
сплаті своїх податкових зобов'язань,
відповідальність за це несе виключно
він, можливості покладення
відповідальності на інших осіб
законодавством України не тільки не
передбачено, але прямо заборонено.
Таким чином, несплата податків однією
із сторін правочину чи їх приховування
не є підставою для висновку про
нікчемність правочину.

Отже, висновок відповідача про
нікчемність укладених позивачем
правочинів зроблений з огляду на
діяльність його контрагентів є
безпідставним та не обґрунтованим.

Також, відповідно до вимог податкового
законодавства, особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість на момент вчинення
відповідної господарської операції.

Судом встановлено, що ТОВ «Ривс» в
перевіряємий період мало статус
платника податку на додану вартість, а
відтак мало право видавати позивачу
податкові накладні на підтвердження
факту отримання останнім товару, який
надавався цим підприємством.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України» від 16.07.1999 №996-ХІV
(далі - Закон України №996-ХІV)
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону,
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Статтею 1 Закон України №996-ХІV
визначено, що первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення. Господарська операція -
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Підпунктами 2.1., 2.2., 2.4, 2.16 п. 2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку
передбачено наступне:

Первинні документи - це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів за
готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних касових
апаратів, чеків тощо. Для контролю та
впорядкування обробки інформації на
основі первинних документів можуть
складатися зведені документи (далі
первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Забороняється приймати до виконання
первинні документи на операції, що
суперечать нормативно-правовим актам,
встановленому порядку приймання,
зберігання і витрачання грошових
коштів, товарно-матеріальних цінностей
та іншого майна, порушують договірну і
фінансову дисципліну, завдають шкоди
державі, власникам, іншим юридичним і
фізичним особам. Такі документи
повинні бути передані керівнику
підприємства, установи для прийняття
рішення.

Суд зазначає, що пред'явлені до
перевірки документи є первинними
документами у розумінні ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»,
оформлені належним чином, підписані
повноважними особами підприємств,
завірені печатками підприємств та
повністю підтверджують факт
здійснення позивачем господарських
операцій.

З наведених вище підстав суд доходить
висновку про обґрунтованість
заявлених позивачем вимог щодо
протиправності оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень та
необхідність їх скасування.

За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Доданим до матеріалів справи платіжним
дорученням №2661 від 27.10.2014
документально підтверджується факт
сплати позивачем судового збору в сумі
487,20 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на
користь позивача з Державного бюджету
України.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства
«Мелітопольський компресор» до
Мелітопольської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 17.10.2014, прийняте Мелітопольською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області, яким
Публічному акціонерному товариству
«Мелітопольський компресор» зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість за грудень
2011 року в розмірі 224400,00 грн.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 17.10.2014, прийняте Мелітопольською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області, яким
Публічному акціонерному товариству
«Мелітопольський компресор» збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 246507,00 грн.,
в тому числі: 164338,00 грн. - за основним
платежем, 82169,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення №
від 17.10.2014, прийняте Мелітопольською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області, яким
Публічному акціонерному товариству
«Мелітопольський компресор» зменшено
суму бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість у розмірі
60062,00 грн. та нараховані штрафні
(фінансові) санкції в розмірі 30031,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Публічного акціонерного
товариства «Мелітопольський
компресор» (,
зареєстроване: 72319, м. Мелітополь, вул.
Кірова, буд. 210) судовий збір у сумі 487,20
грн. (чотириста вісімдесят сім гривень
20 коп.).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль