Справа № К/9991/38612/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/38612/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Чернівецькій області, Вижницького
районного відділу Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Чернівецькій області про стягнення
коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 5 травня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2008 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Чернівецькій області, Вижницького
районного відділу Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Чернівецькій області, в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просив зобов'язати відповідачів
нарахувати і виплатити йому грошову
допомогу при звільненні, у розмірі 30468,75
гривень, 2901,77 гривень компенсації за
невикористану відпустку, 3370,39 гривень
збитків, заподіяних внаслідок
інфляційних процесів, 197836,80 гривень за
роботу в надурочний час (далі спірні
виплати), а також стягнути 50000 моральної
шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те,
що відповідачі, всупереч вимогам
законодавства та заявам позивача,
відмовились здійснити належні йому
спірні виплати, чим порушили його права
та завдали моральної шкоди, а тому
ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Вижницького районного суду
Чернівецької області від 15 березня 2010
року позов задоволено частково та
стягнено з відповідачів на користь
позивача суму недоплаченого грошового
забезпечення за періоди з 1 листопада
1998 року по 1 жовтня 2004 року та з 15 грудня
2005 року по 29 лютого 2008 року. В решті
позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 5 травня
2011 року, рішення суду першої інстанції
скасовано та відмовлено у задоволенні
позову в повному обсязі.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалене
ним рішення скасувати та задовольнити
позов у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги та матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Судами встановлено, що позивач, з 29
січня 1993 року, проходив службу в
органах внутрішніх справ та звільнений
у запас наказом Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Чернівецькій області від 28 лютого 2008
року № 41 о/с за пунктом 64 «б» Положення
про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №
114 (далі Положення).

При звільненні позивача зі служби,
останньому не були здійснені всі
належні йому виплати, згідно чинного,
на час спірних правовідносин,
законодавства, що і стало підставою для
звернення із вказаним позовом.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд, на підставі
наявних у справі даних встановив і
правильно виходив з того, що у лютому 2009
року позивачу було виплачено грошову
допомогу при звільненні, у розмірі 30468,75
гривень, а підстав для здійснення інших
спірних виплат у відповідачів не було.

Так, у відповідності до статті 18 Закону
України від 20 грудня 1990 року №
565-ХІІ «Про міліцію» (далі Закон №
565-ХІІ) пенсійне забезпечення
працівників міліції після звільнення
їх зі служби в органах внутрішніх справ
здійснюється в порядку та на умовах,
встановлених Законом України «Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб».

В свою чергу, згідно статті 9 Закону
України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ
«Про пенсійне забезпечення осіб,
звільнених з військової служби, та
деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ)
особам рядового, сержантського,
старшинського та офіцерського складу
та деяким іншим особам, які мають право
на пенсію за цим Законом та
звільняються зі служби за віком, станом
здоров'я чи у зв'язку із скороченням
штатів або проведенням організаційних
заходів, закінченням строку контракту,
систематичним невиконанням умов
контракту командуванням, виплачується
одноразова грошова допомога в розмірі
50 відсотків місячного грошового
забезпечення за кожний повний
календарний рік служби.

Аналогічні правила закріплені в абзаці
3 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів
України від 17 липня 1992 року № 393 «Про
порядок обчислення вислуги років,
призначення та виплати пенсій і
грошової допомоги особам офіцерського
складу, прапорщикам, мічманам,
військовослужбовцям надстрокової
служби та військової служби за
контрактом, особам начальницького і
рядового складу органів внутрішніх
справ та членам їхніх сімей», згідно з
яким військовослужбовцям (крім
військовослужбовців строкової служби),
особам начальницького і рядового
складу органів внутрішніх справ при
звільненні з військової служби або з
органів внутрішніх справ за вислугою
строку служби, за віком, за станом
здоров'я, у зв'язку із скороченням
штатів або з проведенням
організаційних заходів у разі
неможливості використання на службі (в
органах) виплачується грошова допомога
в розмірі 50 відсотків місячного
грошового забезпечення за кожний
повний календарний рік служби.

Отже позивач, мав право на
вищезазначену виплату, яка була
здійснена йому у лютому 2009 року, в
розмірі 30468,75 гривень, що
підтверджується матеріалами справи та
обставинами, які були досліджені
судами під час розгляду справи, а тому
суди дійшли правильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
цієї позовної вимоги.

Правильним є також висновок суду щодо
відмови у задоволенні позову, в частині
виплати компенсації за невикористану
відпустку.

Так, відповідно до частини 1 статті 18
Закону № 565-ХІІ порядок та умови
проходження служби в міліції
регламентуються Положенням про
проходження служби особовим складом
органів внутрішніх справ,
затверджуваним Кабінетом Міністрів
України.

За приписами абзаців 1 і 2 пункту 56
Положення особам середнього, старшого
і вищого начальницького складу,
звільненим із органів внутрішніх справ
за віком, через хворобу, обмежений стан
здоров'я чи скорочення штатів, у році
звільнення, за їх бажанням, надається
чергова відпустка, тривалість якої
визначається відповідно до пункту 51
цього Положення.

Особам рядового і начальницького
складу (крім осіб, указаних в абзаці
першому цього пункту), які звільняються
з органів внутрішніх справ, за
невикористану в році звільнення
відпустку виплачується грошова
компенсація відповідно до
законодавства.

Як правильно встановлено судами,
позивач був звільнений зі служби за
пунктом 64 «б» Положення (через хворобу),
а тому, з урахуванням положень
вищезазначених правових норм, не мав
права на грошову компенсацію за
невикористану відпустку.

Також, згідно з пунктом 21 Положення для
осіб рядового і начальницького складу
встановлюється 41-годинний робочий
тиждень. У необхідних випадках вони
несуть службу понад установлену
тривалість робочого часу, а також у
вихідні та святкові дні. Оплата праці в
понадурочний, нічний час, у вихідні та
святкові дні провадиться відповідно до
законодавства.

Внутрішній розпорядок в органах
внутрішніх справ, а також у навчальних
закладах (навчальних підрозділах), що
здійснюють підготовку, перепідготовку
і підвищення кваліфікації
начальницького складу Міністерства
внутрішніх справ СРСР і Міністерства
внутрішніх справ УРСР, встановлюється
з урахуванням особливостей діяльності
різних служб і підрозділів.

При змінній роботі (службі) і
безперервному чергуванні
встановлюється однакова тривалість
денної, вечірньої та нічної зміни.

Особи рядового і начальницького складу
зобов'язані проходити службу там, де це
викликано інтересами служби і
обумовлено наказами прямих
начальників. Направлення для
проходження служби за межами
республіки здійснюється за згодою
працівника в порядку, встановленому
законодавством УРСР.

Дані правовідносини врегульовані,
зокрема, постановою Кабінету Міністрів
України від 14 вересня 1991 року № 197 «Про
порядок компенсації особам рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ за службу понад
установлений законодавством робочий
час, а також у дні щотижневого
відпочинку та святкові дні».

Пунктом 1 цієї постанови встановлено,
що при залученні осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ, які утримуються за
рахунок коштів республіканського та
місцевих бюджетів, а також коштів, що
надходять за договорами від
міністерств, відомств, підприємств,
установ, організацій і громадян, до
несення служби понад установлений
законодавством робочий час оплата
їхньої праці за цей час провадиться у
розмірах, передбачених законодавством
України про працю, з розрахунку
посадового окладу й окладу за
спеціальним званням.

Служба осіб рядового і начальницького
складу органів внутрішніх справ у дні
щотижневого відпочинку та святкові дні
може компенсуватися за їхньою згодою
наданням іншого дня відпочинку або в
грошовій формі у подвійному розмірі.

Крім того, відповідно до підпунктів «а»
і «б» пункту 3 Інструкції про порядок
залучення працівників органів
внутрішніх справ України до несення
служби понад установлений
законодавством робочий час, в дні
щотижневого відпочинку та святкові дні
і надання відповідних компенсацій
(далі Інструкція), підставами залучення
працівників органів внутрішніх справ
до надурочної служби чи служби в дні
щотижневого відпочинку та святкові дні
є, зокрема, письмові накази (вказівки)
керівників органів внутрішніх справ,
письмові накази (вказівки) керівників
органів внутрішніх справ, графіки
нарядів, чергувань, затверджені
керівниками органів внутрішніх справ.

Водночас, пунктами 4-6 Інструкції
встановлено, що в невідкладних
випадках керівники органів внутрішніх
справ можуть давати вказівки про
залучення працівників до роботи в
надурочний час, дні щотижневого
відпочинку та святкові дні і в усній
формі з подальшим оформленням
письмового наказу не пізніше трьох
днів.

В кожному органі внутрішніх справ
наказом або вказівкою керівника
призначається працівник, який здійснює
персональний облік служби особового
складу в надурочний час, дні
щотижневого відпочинку та святкові
дні.

Облік здійснюється шляхом ведення
щомісячного табеля (зразок табеля
додається). Підставами внесення
записів в табель є службові документи,
перелічені в пункті 3 даної Інструкції.

Заповнений табель поточного місяця,
підписаний працівником, що веде облік,
і затверджений керівником органу,
графіки чергувань, накази та подорожні
листи з відповідними розпорядженнями є
підставою для надання компенсації і
передаються в фінансовий апарат до 5
числа наступного місяця.

Разом з тим, в матеріалах справи
відсутні документи, передбачені
вищезазначеними нормативними актами, а
тому суд апеляційної інстанції дійшов
правильного висновку про відсутність
підстав для задоволення цієї частини
позовних вимог, оскільки суд,
розглядаючи справу, зобов'язаний
встановлювати наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, а визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Також, суди правильно відмовили в
задоволенні позовних вимог щодо
відшкодування позивачу збитків,
завданих внаслідок інфляційних
процесів, оскільки грошова допомога
при звільненні носить одноразовий
характер, а згідно частини 1 статті 2
Закону України від 3 липня 1991 року №
1282-ХІІ індексації підлягають грошові
доходи громадян, одержані ними в
гривнях на території України і які не
мають разового характеру.

Окрім цього, апеляційним судом, під час
розгляду справи, не встановлено
незаконних рішень, дій або
бездіяльності відповідачів, щодо
позивача, а тому вимоги про стягнення
моральної шкоди задоволенню не
підлягають, про що правильно зазначено
в оскаржуваному судовому рішенні.

З огляду на викладене, апеляційний суд
дійшов правильного висновку про
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки підстав для
задоволення позову не було.

За таких обставин, оскаржуване рішення
суду апеляційної інстанції ухвалене
відповідно до норм матеріального права
з дотриманням норм процесуального
права, доводи касаційної скарги його
висновків не спростовують а тому
підстав для скасування такого колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 5 травня 2011
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало