Справа № 2а/0570/17240/12
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м.
Київ К/800/20866/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Калашнікової О.В., Васильченко Н.В.,
Леонтович К.Г., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справу за касаційною
скаргою управління Пенсійного фонду
України в м. Артемівську та
Артемівському районі Донецької
області на постанову Донецького
окружного адміністративного суду від 21
січня 2014 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 19 березня 2014 року у справі №
2а/0570/17240/12 за позовом приватного
підприємства "Комун-Віт" до управління
Пенсійного фонду України в м.
Артемівську та Артемівському районі
Донецької області про визнання
протиправними та скасування рішень
№236/02-49 від 11.10.2012 року, № 237/02-49 від 11.10.2012
року, №238/02-49 від 11.10.2012 року, -

в с т а н о в и л а:

Приватне підприємство "Комун-Віт"
звернулось в суд з позовом до
управління Пенсійного фонду України в
м. Артемівську та Артемівському районі
Донецької області про визнання
протиправними та скасування рішень №
236/02-49 від 11.10.2012 року, № 237/02-49 від 11.10.2012
року, № 238/02-49 від 11.10.2012 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з
набранням чинності Законом України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", з 01.01.2011 року
втратила чинність норми частин 1-9
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", а відтак, на момент
прийняття відповідачем спірних рішень,
норми, яка встановлювала
відповідальність за порушення, вчинені
позивачем, не існувало.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 21 січня 2014
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 19 березня
2014 року, позов задоволено частково:
визнано протиправними та скасовано
рішення управління Пенсійного фонду
України в місті Артемівську та
Артемівському районі Донецької
області про застосування фінансових
санкцій за несплату, неповну або
несвоєчасну сплату авансових платежів
із страхових внесків № 236/02-49 від 11.10.2012
року та про застосування фінансових
санкцій за неведення в установленому
порядку обліку сум заробітної плати
(виплат, доходу), на які нараховуються
страхові внески, відсутність первинних
документів про обчислення та сплату
страхових внесків № 238/02-49 від 11.10.2012
року; в частині вимог щодо визнання
протиправним та скасування рішення
управління Пенсійного фонду України в
місті Артемівську та Артемівському
районі Донецької області про
застосування фінансових санкцій за
донарахування органом Пенсійного
фонду України або страхувальником сум
своєчасно не обчислених та не
сплачених страхових внесків № 237/02-49
від 11.10.2012 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваними
судовими рішеннями, управління
Пенсійного фонду України в м.
Артемівську та Артемівському районі
Донецької області звернулось до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, у якій просить їх
скасувати та направити справу на новий
розгляд.

Перевіривши правову оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
проаналізувавши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, управлінням
Пенсійного фонду України в м.
Артемівську та Артемівському районі
згідно плану перевірок на III квартал 2012
року була проведена планова
документальна перевірка приватного
підприємства "Комун-Віт" щодо
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та інших
платежів, контроль за нарахуванням та
сплатою яких покладено на Пенсійний
фонд України, за період з 01.01.2006 року по
31.07.2012 року, а також достовірності
відомостей, поданих до Державного
реєстру загальнообов'язкового
державного соціального страхування за
період з 01.01.2006 року по 31.07.2012 року, за
результатами якої складено акт від
28.09.2012 року № 230/03-07.

Відповідно до вказаного акту, позивач
був взятий на облік 25.04.2005 року за
реєстраційним № 05-03-03-1016, у періоді, що
перевірявся підприємство перебувало
на спрощеній системі оподаткування. як
платник єдиного податку. За період, що
перевірявся позивачем
використовувалась праця найманих
працівників у кількості 22 осіб. Для
перевірки позивачем відповідачу були
надані документи в повному обсязі.

Станом на момент існування спірних
правовідносин позивач був
страхувальником в розумінні Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", та,
відповідно платником страхових
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування.

Відповідачем, за результатами вказаної
перевірки встановлено порушення
позивачем: вимог частини першої статі 19
та частини другої статті 20 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
зокрема підприємство несвоєчасно та не
в повному обсязі відображало у
звітності до Пенсійного фонду суми
нарахованих та обчислених страхових
внесків за жовтень-грудень 2006 року, які
донараховані страхувальником
самостійно, відображені у звіті за
лютий 2007 року та не сплачені. За вказане
порушення відповідачем, на підставі
пункту 4 частини дев'ятої статті 106
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", застосовано до позивача
фінансову санкцію у сумі 2 558,32 грн.
(рішення від 11.10.2012 року №237/02-49).

Крім того, перевіркою встановлено
порушення позивачем вимог підпункту 3.1.
пункту 3 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.09.1995 року №88, та статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", статей
17, 19, 20 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", а саме за період з 01.10.2006
року по 01.01.2011 року не встановлено
тотожності відображення розрахунків з
бюджетом Пенсійного фонду по даним
особових рахунків платника з даними
регістрів бухгалтерського обліку
підприємства по субрахунку 651
"Розрахунки по пенсійному
забезпеченню". За вказане порушення
відповідачем, на підставі пункту 6
частини дев'ятої статті 106 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
застосовано до позивача фінансову
санкцію у сумі 340,00 грн. (рішення від
11.10.2012 року №238/02-49).

Також перевіркою встановлено
порушення позивачем вимог абзацу 5
частини шостої статті 20 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" щодо
несвоєчасної сплати авансових
платежів у вигляді сум страхових
внесків за період з жовтня 2006 року по
травень 2007 року, з липня 2007 року по
січень 2008 року та за червень 2010 року на
загальну суму 7658,96 грн. За вказане
порушення відповідачем, на підставі
пункту 7 частини дев'ятої статті 106
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" застосовано до позивача
фінансову санкцію у сумі 3 829,48 грн.
(рішення від 11.10.2012 року №236/02-49).

Зазначені рішення були оскаржені
позивачем до Головного управління
Пенсійного фонду України в Донецькій
області. За результатами розгляду
скарги позивача Головним управлінням
Пенсійного фонду України в Донецькій
області, прийнято рішення, яким скаргу
підприємства залишено без задоволення,
а рішення відповідача - без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суди першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що правило щодо
збереження порядку стягнення та
контрольних функцій фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, передбачених
законодавством, чинним до 01.01.2011 року,
поширюється лише на заборгованість зі
сплати страхових внесків та сум
штрафних санкцій, які були нараховані
та/або не сплачені до зазначеної дати, а
висновки відповідача щодо виплати
заробітної плати та проведення
утримань із заробітної плати
працівників позивача у базовому
звітному періоді, які б зобов'язували
позивача сплачувати авансові внески в
останній день базового звітного
періоду є безпідставними, оскільки
зроблені без врахування наявних
первинних документів позивача, якими
підтверджено, що такі виплати
здійснювались одночасно з виплатою
заробітної плати, тобто в місяці,
наступному за базовим звітним, а також
без врахування того, що одночасно з
виплатою заробітної плати та
проведенням відповідних відрахувань
позивачем сплачувались страхові
внески.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з висновками судів першої
та апеляційної інстанцій виходячи з
наступного.

Щодо визнання протиправним та
скасування рішення № 237/02-49 від 11.10.2012
року колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідно до розрахунків
суми страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, що підлягали сплаті за
жовтень-грудень 2006 року з відповідними
додатками, позивач у вказаному періоді
у звітності взагалі не вказував суми
заробітної плати та інших виплат, на
які нараховуються страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірі 31% та 4%, на суму 43
987, 36 грн. (13 402, 73 грн. - за жовтень 2006 року,
15 115,03 грн. - за листопад 2006 року, 15 469,60
грн. - за грудень 2006 року), що є
порушенням вимог Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

В результаті заниження бази для
нарахування страхових внесків за
жовтень-грудень 2006 року відбулось
безпідставне зменшення (заниження) сум
страхових внесків, які нараховуються у
розмірі 31,8% та 4% на загальну суму 12 945, 48
грн. (3942, 37 грн. - за жовтень 2006 року, 4445,18
грн. - за листопад 2006 року та 4557,93 грн. -
за грудень 2006 року), які не були
сплачені позивачем у строки, вказані у
частини шостій статті 20 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування".

На суму 60,00 грн., що вказана в розрахунку
сум фінансових санкцій до рішення №
237/02-49, фінансові санкції не
нараховувались, сума, сплачена
позивачем та не є спірною.

Факт не нарахування у відповідній
звітності та несвоєчасної сплати
страхових внесків у розмірі 31% та 4% за
жовтень-грудень 2006 року позивачем не
заперечується.

Відповідні суми страхових внесків у
розмірі 31,8% за вказаний період були
нараховані позивачем лише у березні 2007
року з поданням розрахунку суми
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, що підлягають сплаті за
лютий 2007 року. Коректування на
виправлення помилок по страховим
внескам за ставкою 4% позивачем
здійснено не було.

Позивачем зазначено про наявність
переплати з єдиного податку на його
рахунку станом на період з жовтня 2006
року по грудень 2006 року включно.

Відповідно до пункту 11.17 Інструкції
про порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування,
затвердженої постановою правління
Пенсійного фонду України від 19.12.2003
року № 21-1, в редакції, що була чинною
станом на момент виникнення спірних
відносин, суми надміру сплачених чи
помилково сплачених страхових внесків
та інших платежів (в тому числі частина
єдиного та фіксованого податків, що
надходить за найманих працівників
суб'єктів підприємницької діяльності,
які обрали відповідний особливий
спосіб оподаткування) повертаються
страхувальникам або за їх згодою
зараховуються в рахунок майбутніх
платежів страхових внесків.

Як зазначено судами попередніх
інстанцій, доказів звернення сторін
одна до одної щодо зарахування
переплати позивача з єдиного податку в
рахунок платежів зі страхових внесків
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування за спірний період
чи надання позивачем відповідачу
відповідної згоди на таке зарахування
сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 6 статті 17 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
страхувальник зобов'язаний
нараховувати, обчислювати і сплачувати
в установлені строки та в повному
обсязі страхові внески.

Згідно з частиною шостою статті 20
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", страхувальники
зобов'язані сплачувати страхові
внески, нараховані за відповідний
базовий звітний період, не пізніше ніж
через 20 календарних днів із дня
закінчення цього періоду. Базовим
звітним періодом для страхувальників,
зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14
цього Закону (до яких відноситься
позивач), є календарний місяць.

Відповідно до частини другої, третьої
статті 106 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", своєчасно не нараховані
та/або не сплачені страхувальниками у
строки, визначені статтею 20 цього
Закону, в тому числі обчислені
територіальними органами Пенсійного
фонду у випадках, передбачених
частиною третьою статті 20 Закону,
вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (далі - недоїмка) і стягуються з
нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Пункт 4 частини дев'ятої статті 106
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", що був чинним станом на
момент виникнення спірних відносин
встановлював, що виконавчі органи
Пенсійного фонду застосовують до
страхувальників такі фінансові
санкції, як, зокрема, за донарахування
територіальним органом Пенсійного
фонду або страхувальником сум
своєчасно не обчислених та не
сплачених страхових внесків
накладається штраф у розмірі 5
відсотків зазначених сум за кожний
повний або неповний місяць, за який
донараховано ці суми.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 7
розділу VIII "Прикінцеві та Перехідні
положення" Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", який набрав
чинності з 01.01.2011 року, стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 01.01.2011 року, в тому
числі страхових внесків, строк сплати
яких на 01.01.2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

З огляду на наведене, враховуючи що
відповідні суми страхових внесків за
жовтень-грудень 2006 року, позивачем
відображені лише у звіті за лютий 2007
року та не сплачені, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій про те, що
відповідачем правомірно нараховано
позивачу штрафні санкції в сумі 2558,32
грн. (розрахунок фінансової санкції) за
донарахування органом Пенсійного
фонду України сум своєчасно не
обчислених та не сплачених страхових
внесків та виніс відповідне рішення №
237/02-49 від 11.10.2012 року, а тому позовні
вимоги в частині вимог про визнання
протиправним та скасування рішення №
237/02-49 від 11.10.2012 року є безпідставними,
необґрунтованими та такими що не
підлягають задоволенню.

Відносно позовних вимог про визнання
протиправним та скасування рішення №
238/02-49 від 11.10.2012 року колегія суддів
зазначав про наступне.

Як зазначено судами попередні
інстанцій, відповідачем під час
перевірки було встановлено, що за
період з 01.10.2006 року по 01.01.2011 року не
встановлено тотожності відображення
позивачем розрахунків з бюджетом
Пенсійного фонду по даним особових
рахунків платника з даними регістрів
бухгалтерського обліку підприємства
по субрахунку 661, що призвело до
викривлення даних актів звірення
розрахунків платника по нарахованим та
сплаченим страховим внескам.

Рішенням № 238/02-49 від 11.10.2012 року, на
підставі пункту 6 частини дев'ятої
статті 106 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", відповідачем нараховано
позивачу штрафні санкції в сумі 340,00
грн. за неведення в установленому
порядку обліку сум заробітної плати
(виплат, доходу), на які нараховуються
страхові внески, відсутність первинних
документів про обчислення та сплату
страхових внесків.

У зв'язку з набранням з 01.01.2011 року
чинності Законом України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", з 01.01.2011 року
втратила чинність, зокрема, частина
дев'ята статті 106 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Як зазначено вище, відповідно до абзацу
четвертого, п'ятого, шостого пункту 7
розділу VIII "Прикінцеві та Перехідні
положення" Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", суми внесків,
нарахованих на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
випадок безробіття,
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими
похованням, загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності,
строк сплати яких не настав на 01.01.2011
року, та суми нарахованого збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування до 01.01.2004 року, строк сплати
яких не настав на 01.01.2011 року, не
сплачені станом на 01.01.2011 року,
підлягають сплаті в порядку, що діяв до
01.01.2011 року.

Стягнення заборгованості із сплати
страхових внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 01.01.2011 року, в тому
числі страхових внесків, строк сплати
яких на 01.01.2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

На період до повного стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 01.01.2011 року, в тому
числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 01.01.2011 року не настав, та
відповідних штрафних санкцій за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій,
якими вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Системний аналіз наведених норм дає
підстави стверджувати, що наведене
правило щодо збереження порядку
стягнення та контрольних функцій
фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
передбачених законодавством, чинним до
01.01.2011 року, поширюється лише на
заборгованість зі сплати страхових
внесків та сум штрафних санкцій, які
були нараховані та/або не сплачені до
зазначеної дати. Питання ж
відповідальності страховиків, не
пов'язані із такою заборгованістю,
знаходяться поза межами регулювання
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Враховуючи ж те, що у спірному рішенні
відповідача № 238/02-49 від 11.10.2012 року, має
місце застосування фінансової санкції
за неведення в установленому порядку
обліку сум заробітної плати (виплат,
доходу), на які нараховуються страхові
внески, відсутність первинних
документів про обчислення та сплату
страхових внесків, відтак колегія
суддів погоджується з висновками судів
попередніх інстанцій про те, що позовні
вимоги в частині вимог про визнання
протиправним та скасування рішення №
238/02-49 від 11.10.2012 року є обґрунтованими,
правомірними та такими, що підлягають
задоволенню.

Відносно позовних вимог про визнання
протиправним та скасування рішення №
236/02-49 від 11.10.2012 року колегія суддів
зазначає наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, у період з жовтня 2006 року по
грудень 2010 року позивач здійснював
виплату заробітної плати готівкою
через касу за рахунок коштів, отриманих
від здійснення господарської
діяльності на суму 1 248 618,83 грн. та, за
відповідними заявами працівників,
проводив відрахування утримання з їх
заробітної плати на суму 30 721,86 грн. (18
964,84 грн. утримано за оплату комунальних
послуг, наданих працівникам
підприємства, 2 871,00 грн. за медичне
страхування працівників та 8 886, 02 грн.
на погашення штрафів, кредитних
зобов'язань працівників).

У спірному періоді позивачем не
виплачувалась заробітна плата
відповідно до вимог Кодексу законів
про працю України (двома частинами на
місяць), а її виплата відбувалась із
затримкою (наприклад - заробітна плата
за січень виплачувалась на початку
лютого, тощо).

Висновки відповідача щодо виплати
заробітної плати та проведення
утримань із заробітної плати
працівників позивача у базовому
звітному періоді (наприклад - у січні за
січень), які б зобов'язували позивача
сплачувати авансові внески в останній
день базового звітного періоду є
безпідставними, оскільки зроблені без
врахування наявних первинних
документів позивача, якими
підтверджено, що такі виплати
здійснювались одночасно з виплатою
заробітної плати, тобто в місяці,
наступному за базовим звітним
(наприклад - у лютому), а також без
врахування того, що одночасно з
виплатою заробітної плати та
проведенням відповідних відрахувань
позивачем сплачувались страхові
внески.

Відповідно до частини шостої статті 20
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", страхувальники
зобов'язані сплачувати страхові
внески, нараховані за відповідний
базовий звітний період, не пізніше ніж
через 20 календарних днів із дня
закінчення цього періоду. Базовим
звітним періодом є: для
страхувальників, зазначених у пунктах
1, 2, 4 статті 14 цього Закону (до яких
відноситься позивач), - календарний
місяць.

При цьому, в разі здійснення протягом
базового звітного періоду виплат
(виплати доходу), на які відповідно до
цього Закону нараховуються страхові
внески, страхувальники одночасно з
видачею зазначених сум зобов'язані
сплачувати авансові платежі у вигляді
сум страхових внесків, що підлягають
нарахуванню на зазначені виплати
(дохід).

Пунктом 5.1.5 Інструкції про порядок
обчислення і сплати страхувальниками
та застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, затвердженої постановою
правління Пенсійного фонду України від
19.12.2003 року № 21-1, в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, встановлено, що у разі
здійснення протягом базового звітного
періоду виплат (виплати доходу), на які
нараховуються страхові внески,
страхувальники одночасно з видачею
зазначених сум зобов'язані сплачувати
авансові платежі у вигляді сум
страхових внесків, що підлягають
нарахуванню на зазначені виплати
(дохід) у розмірах, установлених для
страхувальників (33,2 відсотка, 4
відсотки, 42 відсотки, 13,28 відсотка цих
сум).

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що протягом базового
звітного періоду (місяця) (наприклад -
січня) виплати (виплати доходу), на які
нараховуються страхові внески
позивачем не здійснювались. Відповідні
виплати (виплати доходу) працівникам та
відповідні відрахування отримувачам
із заробітної плати працівників та
перерахування страхових внесків
проводились позивачем у наступному
місяці (наприклад - лютому), що
підтверджено відповідними
банківськими документами, наданими
позивачем.

Вказані обставини звільняли позивача
протягом спірного періоду від
обов'язку сплачувати саме авансові
платежі.

Абзацами 1, 2. пункту 5.1.6. Інструкції про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування,
затвердженої постановою правління
Пенсійного фонду України від 19.12.2003
року № 21-1, в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин, було
закріплено, що перерахування страхових
внесків здійснюється платниками
одночасно з одержанням
(перерахуванням) коштів на оплату праці
(виплати доходу), у тому числі в
безготівковій чи натуральній формі або
з виручки від реалізації товарів
(послуг).

Фактичним одержанням (перерахуванням)
коштів на оплату праці (виплати доходу)
вважається одержання відповідних сум
готівкою, зарахування на банківський
рахунок одержувача, перерахування за
дорученням одержувача на будь-які цілі,
одержання товарів (послуг) або
будь-яких інших матеріальних цінностей
в рахунок зазначених виплат (доходу),
фактичне здійснення з цих виплат
(доходу) відрахувань, передбачених
законодавством або виконавчими
документами, чи будь-яких інших
відрахувань.

Фактично виплата заробітної плати
працівникам та відрахування із
заробітної плати працівників не
проводились у базовому звітному
періоді, а проводились у наступному
місяці (наприклад - відрахування із
заробітної плати за січень проводились
у лютому, тощо), що підтверджується
відповідними банківськими виписками,
відповідачем безпідставно зроблено
висновок про обов'язок позивача
сплачувати авансові внески протягом
спірного періоду.

Відповідно до абзацу 3 пункту 5.1.6.
Інструкції про порядок обчислення і
сплати страхувальниками та
застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, затвердженої постановою
правління Пенсійного фонду України від
19.12.2003 року № 21-1, сплата страхових
внесків у разі одержання товарів
(послуг) або будь-яких інших
матеріальних цінностей в рахунок
зазначених виплат (доходу)
здійснюється в останній робочий день
базового звітного періоду.

Вказаний абзац Інструкції стосується
питань одержання в рахунок виплат
(доходу) інших цінностей в натуральній
формі (не грошових коштів).

Як визначено судами попередніх
інстанцій, жодного одержання товарів
(послуг) або будь-яких інших
матеріальних цінностей в рахунок
зазначених виплат (доходу) у спірний
період не було, проводились лише
виплати заробітної плати та
відрахування із заробітної плати, що
виключає можливість застосування
абзацу 3 пункту 5.1.6 Інструкції до
спірних правовідносин, у зв'язку з чим
колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
про те, що відповідачем протиправно
прийнято рішення № 236/02-49 від 11.10.2012
року, яким до позивача застосовано
фінансові санкції за несплату
авансових платежів із страхових
внесків за період з жовтня 2003 року по
травень 2007 року, з липня 2007 року по
січень 2008 року та за червень 2010 року.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального чи процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення без змін,
якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в м.
Артемівську та Артемівському районі
Донецької області залишити без
задоволення.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 21 січня 2014
року та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 19 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
239-240 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: (підписи)