Справа № 826/14913/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Келеберди В.І. ,
суддів Данилишин В.М. Качура І.А.
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовом Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Печерського району м.
Києва "Липкижитлосервіс" до
Головного управління юстиції у м. Києві
архітектурно-будівельної інспекції
України треті особи без
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
провизнання протиправними дій,
зобо'язати вчинити дії О Б С Т А В И Н И С
Комунальне підприємство по утриманню
та експлуатації житлового
господарства Печерського району м.
Києва «Липкижитлосервіс» звернулось
до суду з позовом до Головного
управління юстиції у м. Києві,
Державної архітектурно-будівельної
інспекції України, треті особи без
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання протиправними дій щодо видачі
свідоцтв про право власності та
зобов'язання скасувати свідоцтва про
право власності; визнання
протиправними дій щодо реєстрації
декларації про готовність об'єкта до
зобов'язання скасувати реєстрацію
декларації про готовність об'єкта до
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що відповідачем
зареєстровано право власності та
видано свідоцтва про право власності
на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1
загальною площею 283,5 кв.м., проте
позивач вважає, збільшення площі
належного третім особам нежитлового
приміщення відбулось безпідставно за
рахунок допоміжних приміщень будинку.
Проте, відповідно до ст. 10 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» допоміжні приміщення
у будинку приватизації не підлягають.
Відповідач - Головне управління
юстиції у м. Києві - заперечував проти
задоволенні позовних вимог з підстав
викладених у письмових запереченнях,
які долучено до матеріалів справи та з
яких вбачається, що право власності
третіх осіб на спірні приміщення
зареєстровано на підставі документів
визначених Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», а саме:
договорів купівлі-продажу та
декларації про готовність об'єкта до
Відповідач - Державної
архітектурно-будівельної інспекція
України - заперечував проти
задоволення позовних вимог з підстав
викладених у письмових запереченнях,
які долучено до матеріалів справи, з
яких вбачається, що декларація про
готовність об'єкта до експлуатації №
відповідно до вимог Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» з дотриманням Закону
України «Про дозвільну систему у сфері
господарської діяльності».
Представник третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору в
судому засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог.
Треті особи - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 -
явку уповноважених представників в
судове засідання не забезпечили, хоча
були належним чином повідомлені про
час, дату та місце судового вирішенні
справи.
Згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
але прибули не всі особи, які беруть
участь у справі, хоча і були належним
чином повідомлені про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у різі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
В судовому засіданні на підставі ч. 6 ст.
128 КАС України ухвалено про вирішення
справи в порядку письмового
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд м. Києва,
Відповідно до свідоцтв про право
власності на нерухоме майно №17067390,
17066776, 1767703, 17267324 на право приватної
власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 належать нежитлові приміщення
(групи А) група приміщень №281, магазин з
продажу взуття за адресою: АДРЕСА_1,
приміщення 281, загальною площею 283,5 кв.м.
Умови та порядок здійснення реєстрації
прав на нерухоме майно встановлені
Законом України "Про державну
реєстрацію речових прав на майно та їх
обмежень" від 01.07.2004 р. №IV та Постановою
КМ України, від 22.06.2011 № 703 "Про
затвердження Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно" (надалі по тексту
Пунктом 2 Порядку передбачено, що
Державну реєстрацію прав шляхом
внесення записів до Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно (далі -
Державний реєстр прав) проводять орган
державної реєстрації прав та нотаріус
як спеціальний суб'єкт, на якого
покладаються функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Орган державної реєстрації прав
проводить: державну реєстрацію права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно за місцем розташування
такого майна; державну реєстрацію
обтяжень речових прав на нерухоме
майно незалежно від місця розташування
такого майна; облік безхазяйного
У відповідності до ст. 4 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень",
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону; 4) податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження.
Підставою для проведення державної
реєстрації прав, згідно із ст. 19 Закону
№ 1952-IV є 1) договори, укладені у порядку,
встановленому законом; 2) свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
виданих відповідно до вимог цього
Закону; 3) свідоцтво про право
власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державний акт на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішення судів, що набрали законної
сили; 6) інші документи, що
підтверджують виникнення, перехід,
припинення прав на нерухоме майно,
поданих органу державної реєстрації
прав разом із заявою.

У відповідності до п. 27 Порядку,
документами, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно, є: 1) укладений в
установленому законом порядку договір,
предметом якого є нерухоме майно, права
щодо якого підлягають державній
реєстрації, або речове право на
нерухоме майно, чи його дублікат; 2)
свідоцтво про право власності на
частку в спільному майні подружжя в
разі смерті одного з подружжя, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 3) свідоцтво
про право на спадщину, видане
нотаріусом або консульською установою
України, чи його дублікат; 4) свідоцтво
про придбання майна з прилюдних торгів
(аукціонів) та свідоцтво про придбання
майна з прилюдних торгів (аукціонів),
якщо прилюдні торги (аукціони) не
відбулися, видані нотаріусом, чи їх
дублікати; 5) свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, видане
державним реєстратором відповідно до
цього Порядку; 6) свідоцтво про право
власності, видане органом приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді; 7) свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, видане органом
місцевого самоврядування або місцевою
держадміністрацією до набрання
чинності цим Порядком; 8) рішення про
закріплення нерухомого майна на праві
оперативного управління чи
господарського відання, прийняте
власником нерухомого майна чи особою,
уповноваженою управляти таким майном;
9) державний акт на право власності на
земельну ділянку або на право
постійного користування земельною
ділянкою; 10) рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно; 11)
ухвала суду про затвердження (визнання)
мирової угоди; 12) заповіт, яким
встановлено сервітут на нерухоме
майно; 13) закон, яким встановлено
сервітут на нерухоме майно; 14) рішення
уповноваженого законом органу
державної влади про повернення об'єкта
нерухомого майна релігійній
організації; 15) рішення власника майна,
уповноваженого ним органу про передачу
об'єкта нерухомого майна з державної у
комунальну власність чи з комунальної
у державну власність або з приватної у
державну чи комунальну власність; 16)
інші документи, що підтверджують
виникнення, перехід та припинення
права власності та інших речових прав
на нерухоме майно відповідно до закону.

Згідно із п. 46 Порядку для
проведення державної реєстрації прав з
видачею свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у зв'язку з набуттям
права власності на новозбудовані чи
реконструйовані об'єкти нерухомого
майна заявник, крім документів, що
зазначені в пунктах 28, 29 і 31 Порядку 703,
подає органові державної реєстрації
документ, що відповідно до вимог
законодавства засвідчує прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкту.

З матеріалів справи вбачається, що
право власності третіх осіб на вказані
нежитлові приміщення зареєстровано на
підставі договорів купівлі-продажу
частки нежилих приміщень від 14.09.2007, від
28.04.2007, копії яких долучено до
матеріалів справи та рішення
Печерського районного суду м. Києві від
21.11.2011 у справі №2-4572/11 за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_6, яким визнано за ОСОБА_4 право
власності на приміщення №115 літ «а» за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 42,1
кв.м., декларацію про готовність об'єкта
до експлуатації зареєстровану
Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві 18.09.2013 № КВ27.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що відповідачем визначені
Закону № 1952-IV та Порядком документи.

Відповідно до п. 23 Порядку, Державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень виключно за наявності підстав
для відмови в державній реєстрації
прав, що визначені у Законі України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Перелік підстав для відмови у
реєстрації права власності визначено
ст. 24 Закону № 1952-IV.

З матеріалів справи не вбачається
наявності підстав для відмови у
реєстрації права власності третіх осіб
на спірне майно визначених ст. 24 Закону
№ 1952-IV.

Відповідно до ст. 18 Закону № 1952-IV
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, що підтверджує
виникнення права власності при
здійсненні державної реєстрації прав
на нерухоме майно, видається, зокрема,
фізичним та юридичним особам на
новозбудовані, реконструйовані об'єкти
нерухомого майна; фізичним та
юридичним особам на об'єкти нерухомого
майна, які в установленому порядку
переведені з житлових у нежитлові і
навпаки; в інших випадках, встановлених
законом.

Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно підписується державним
реєстратором і засвідчується печаткою.

Оскільки за третіми особами
зареєстровано право власності на
нежитлові приміщення (групи А) група
приміщень №281, магазин з продажу взуття
за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 281,
загальною площею 283,5 кв.м., що
підтверджується копіями рішень про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, отже при видачі третім особам
свідоцтв про право власності на
вказане нерухоме майно, відповідач
діяв відповідно до вимог ст. 18 № 1952-IV,
що свідчить про безпідставність
позовних вимог в частині визнання
протиправними дій щодо видачі свідоцтв
про право власності №17067390, 17066776, 1767703,
17267324 та скасування таких свідоцтв.

Щодо позовних вимог в частині визнання
протиправними дій щодо реєстрації
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації № КВ 27 від 18.09.2013 та
зобов'язання скасувати реєстрацію
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації № КВ 27 від 18.09.2013, суд
зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві зареєстровано 18.09.2013 за №
КВ27 декларацію про готовність
об'єкта до експлуатації «Реконструкція
частини групи приміщень №115
(приміщення «» 2-8, №10, №№12-13, №№ 19-21;
групи приміщень №1: приміщення №1) в
літері «А» під магазин продажу взуття з
влаштуванням окремого входу на
АДРЕСА_1».

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, що належать до I -
III категорій складності, та об'єктів,
будівництво яких здійснювалося на
підставі будівельного паспорта,
здійснюється шляхом реєстрації
органом державного
архітектурно-будівельного контролю на
безоплатній основі поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації.

Форма декларації про готовність
об'єкта до експлуатації, порядок її
подання і реєстрації визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Прийняття рішення про реєстрацію
(повернення) декларації про готовність
об'єкта до експлуатації, видачу
(відмову у видачі) сертифіката
здійснюється органами державного
архітектурно-будівельного контролю
протягом десяти робочих днів з дати
подання відповідних документів.

Датою прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта є
дата реєстрації декларації про
готовність об'єкта до експлуатації або
видачі сертифіката.

Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
повертають декларацію про готовність
об'єкта до експлуатації замовникові,
якщо декларація подана чи оформлена з
порушенням установлених вимог, з
обґрунтуванням причини у строк,
передбачений для її реєстрації.

Зареєстрована декларація про
готовність об'єкта до експлуатації або
сертифікат є підставою для укладення
договорів про постачання на прийнятий
в експлуатацію об'єкт необхідних для
його функціонування ресурсів - води,
газу, тепла, електроенергії, включення
даних про такий об'єкт до державної
статистичної звітності та оформлення
права власності на нього.

Підключення закінченого будівництвом
об'єкта, прийнятого в експлуатацію, до
інженерних мереж здійснюється
протягом десяти днів з дня
відповідного звернення замовника до
осіб, які є власниками відповідних
елементів інженерної інфраструктури
або здійснюють їх експлуатацію.

Замовник відповідно до закону несе
відповідальність за повноту та
достовірність даних, зазначених у
поданій ним декларації про готовність
об'єкта до експлуатації, та за
експлуатацію об'єкта без
зареєстрованої декларації або
сертифіката.

Замовник зобов'язаний протягом семи
календарних днів з дня прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об'єкта письмово поінформувати про це
місцевий орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування за
місцезнаходженням об'єкта будівництва.

З матеріалів справи вбачається, що
спірна декларація про готовність
об'єкта до експлуатації оформлена
відповідно до ст. 39 згадуваного Закону.

З системного аналізу викладеного
вбачається, що Інспекція повертають
декларацію про готовність об'єкта до
експлуатації замовникові, якщо
декларація подана чи оформлена з
порушенням установлених вимог. Інших
підстав для повернення декларації
законодавчо не визначено.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивачем не надано доказів в
обґрунтування оформлення декларації з
порушенням установлених вимог та
протиправності дій відповідача щодо
реєстрації такої декларації, отже
позовні вимоги у вказаній частині є
необґрунтованими.

Приписами ч. 1 ст. 6 КАС України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтерес.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Суд наголошує, що захист прав
здійснюється у разі їх порушення. З
цього слідує, що під час розгляду
кожної справи суд повинен встановити
чи має місце порушення прав позивача,
адже без цього не можна виконати
завдання судочинства. Якщо позивач не
довів факту порушення особисто своїх
прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта
владних повноважень є протиправними,
підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту
порушених суб'єктивних прав, а не
способом відновлення законності та
правопорядку у публічних
правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб. Для
розкриття цих категорій необхідно
звернути увагу на Рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним поданням 50 народних
депутатів України щодо офіційного
тлумачення окремих положень частини
першої статті 4 ЦПК України (справа про
охоронюваний законом інтерес) від 1
грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004).
Системний аналіз, який провів
Конституційний Суд України, свідчить,
що поняття "охоронюваний законом
інтерес" у всіх випадках вживання його
у законах України у логічно-смисловому
зв'язку з поняттям "права" має один і той
же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань
Конституційний Суд України вирішив, що
поняття "охоронюваний законом інтерес"
треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Відповідно до Статуту Комунального
підприємства по утриманню та
експлуатації житлового господарства
Печерського району м. Києва
«Липкижитлосервіс» Підприємство
створене з метою забезпечення
надійного утримання та обслуговування
житлового та нежитлового фонду, що
знаходиться у комунальній власності
територіальної громади міста Києва,
утримання при будинкових територій,
об'єктів благоустрою, додержання
встановленого порядку використання
жилих і нежилих приміщень житлових
будинків.

Зі змісту позову вбачається, що позивач
звернувся до суду в порядку ст. 24
Житлового кодексу України, а саме з
метою реалізації схоронності
житлового фонду і належного його
використання, а також контролю
додержання громадянами правил
користування приміщеннями, утриманням
житлового фонду, при будинкової
території.

Проте, як зазначено вище, об'єктом
судового захисту є права, свободи та
інтереси, в даному випадку позивача, зі
змісту позову вбачається, що ймовірно
порушене право позивача є абстрактним.

Абстрактне право є першим рівнем у
розвитку поняття права від
абстрактного до конкретного. Це право
абстрактно вільної особи. Абстрактне
право має той сенс, що, взагалі, в основі
права міститься свобода окремої
людини. Проте, визначення "прав і
обов'язків" неможливе, в абстрактній
манері, а має бути конкретизоване.

На думку суду, захисту в порядку
норм ст. 2, 6 КАС України підлягає
виключно конкретно визначені та
порушені в спірних правовідносинах
права.

Під час вирішення даної справи
позивачем не наведено та судом не
встановлено конкретно визначених прав
позивача, які були порушені
відповідачем вчиненні оскаржених дій.

Підсумовуючи викладене, оскільки
за третіми особами зареєстровано право
власності на спірні нежитлові
приміщення та при видачі свідоцтв про
право власності на вказане нерухоме
майно, відповідач діяв відповідно до
вимог ст. 18 № 1952-IV, враховуючи, що при
реєстрації декларації про прийняття
об'єкту до експлуатації відповідач дія
відповідно до вимог Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» з дотриманням Закону
України «Про дозвільну систему у сфері
господарської діяльності», оскільки
оскаржені дії відповідачів
безпосередньо впливають на права та
обов'язки позивача, а ймовірно порушене
право позивача є абстрактним, отже суд
не вбачає підстав для задоволення
позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, доведено суду
правомірність прийнятої оскаржуваної
постанови.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва, за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази, дійшов висновку про
необґрунтованість позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
В.І. Келеберда

Судді
В.М. Данилишин

І.А. Качур