Справа № 2а-6630/08/0970
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/29141/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Федорова М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Іванов К.Ю.

за участю представників згідно журналу
судового засіданні від 04.12.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової інспекції в м.
Івано-Франківську на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 27.08.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.04.2012

у справі № 2а-6630/08/0970

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „Захід Франко Груп"

до Державної податкової
інспекції в м. Івано-Франківську

про скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Захід Франко Груп"
звернулось до Івано-Франківського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної податкової
інспекції в м. Івано-Франківську
(правонаступник - Державна податкова
інспекція в м. Івано-Франківську
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області) про
скасування податкового
повідомлення-рішення № /1 від
15.12.2008.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
27.08.2009 позовні вимоги задоволено,
скасовано податкове повідомлення -
рішення № /1 від 15.12.2008.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.04.2012
постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
27.08.2009 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
який просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції, прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судом першої та апеляційної інстанції
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, згідно вантажно-митних
декларацій відповідачем за липень
2008року було задекларовано ввезення на
митну територію товарів народного
вжитку (одяг), митна вартість якого
визначена митним органом і склала 3759935,
66 грн..

З вказаної митної вартості товару
позивачем сплачено мито в розмірі 436628,
40 грн., та податку на додану вартість в
розмірі 839312, 84 грн., що підтверджується
вантажно-митних декларацій.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень представників сторін сума
сплаченого податку на додану вартість
у розмірі 839312, 84 грн., віднесена
позивачем до складу податкового
кредиту.

ТОВ „Альфа-Брокус" та підприємцями
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було відвантажено
позивачем товарів народного вжитку
(одяг) на суму 2272874, 64 грн., в тому числі
податок на додану вартість в сумі 382352
грн.

Позивачем було подано податкову
декларацію з податку на додану
вартість за серпень 2008 року, у
відповідності до якої було
задекларовано суму, що підлягає
бюджетному відшкодуванню 457011 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для зменшення податкового
зобов'язання податковим органом стала
реалізація позивачем товарів, за ціною
нижчою, ніж звичайна ціна на вказаний
вид товарів, яку податковий орган
ототожнює з митною вартістю таких
товарів.

Відповідно до п. 4.1 ст. 4 Закону України
„Про податок на додану вартість", база
оподаткування операції з поставки
товарів (послуг) визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обов'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів (послуг).

До складу договірної (контрактної)
вартості включаються будь-які суми
коштів, вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо
покупцем або через будь-яку третю особу
у зв'язку з компенсацією вартості
товарів (послуг).

У разі якщо звичайна ціна на товари
(послуги) перевищує договірну ціну на
такі товари (послуги) більше ніж на 20
відсотків, база оподаткування операції
з поставки таких товарів (послуг)
визначається за звичайними цінами.

Інші випадки застосування звичайних
цін для визначення бази оподаткування
податком на додану вартість
встановлені пунктами 4.2, 4.8, 4.9,
підпунктом 7.4.1, пунктами 8-2.3 та 9.3 цього
Закону.

Відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст.1 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств" якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Пункт 1.20.8 вказаного Закону обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом,
покладає на податковий орган у порядку,
встановленому законом.

Порядок визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) регламентований
підпунктом 1.20.2 Закону, в межах якого
податковий орган зобов'язаний діяти
при визначенні рівня звичайних цін.

Цією нормою Закону передбачено, що для
визначення звичайної ціни товару
(робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Таким чином при встановленні факту
невідповідності рівня звичайних цін
відповідач діяв не у межах наведеної
норми законодавства, оскільки не
використовував інформацію про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуги) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах, із врахуванням звичайних при
укладанні угод між непов'язаними
особами надбавок чи знижок до ціни
тощо.

Крім того, згідно з п. 1.18 ст. 1 Закону
України „Про податок на додану
вартість" звичайні ціни розуміються та
застосовуються за правилами,
визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств", яким, в свою чергу,
встановлено, що донарахування
податкових зобов'язань платника
податку податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами.

З врахуванням положень підпункту 1.20 ст.
1 Закону України „Про оподаткування
прибутку підприємств" вимоги наведеної
правової норми при визначенні
податкового зобов'язання внаслідок
визначення звичайних цін стосуються
тільки процедури, а відтак податковий
орган, здійснивши відповідне
донарахування податкових зобов'язань,
зобов'язаний звернутися до суду з
позовом про стягнення з платника
податків в доход відповідного бюджету
донарахованої суми.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції в м.
Івано-Франківську на постанову
Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 27.08.2009 та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 04.04.2012 у
справі № 2а-6630/08/0970 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції в м. Івано-Франківську
залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
27.08.2009 та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 04.04.2012 у справі № 2а-6630/08/0970 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко