Справа № 2а-4839/12/2070
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2014 року
м. Київ К/9991/64413/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Степашка О.І.

суддів:
Островича С.Е.

Вербицької О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу
Основ'янської міжрайонної державної
податкової інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби

на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 25.06.2012

та ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2012

у справі №2а-4839/12/2070

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ХЛВЗ»

до Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова
Харківської області Державної
податкової служби

про скасування податкового
повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ХЛВЗ» (далі по
тексту - позивач, ТОВ «ХЛВЗ») звернулось
до суду з позовом до Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Харківської
області Державної податкової служби
(далі по тексту - відповідач,
Основ'янська МДПІ м. Харкова) про
скасування податкового
повідомлення-рішення № від 23.11.2011.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 25.06.2012, яка
залишена без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 26.09.2012, позовні вимоги задоволено.

В касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити повністю, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем було
проведено планову виїзну перевірку
позивача з питань дотримання вимог
податкового законодавства, валютного
та іншого законодавства України за
період з 01.07.2009 по 30.09.2010, за
результатами якої складено акт
№248/23-104/31798944 від 21.03.2011.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 23.11.2011,
яким позивачу зменшено розмір
від'ємного значення податку на додану
вартість у розмірі 353055,00 грн.

Підставою для зменшення розміру
від'ємного значення податку на додану
вартість слугував висновок
податкового органу про порушення
позивачем ст. 203, ст. 215, ст. 228
Цивільного кодексу України, внаслідок
неправомірного формування податкового
кредиту за господарськими операціями з
ТОВ «Екотехпромсервіс», як такими що
не спрямовані на реальне настання
правових наслідків. При цьому,
податковий орган виходив з того, що
здійснення позивачем нікчемних
операцій з ТОВ «Екотехпромсервіс»,
який згідно «Бази співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту на рівні Державної податкової
адміністрації України» має стан «23» -
місцезнаходження не встановлено.
Зазначений висновок податковим
органом зроблено з огляду на
відсутність сертифікатів якості та
сертифікати відповідності по
товарно-матеріальним цінностям, що
зазначені у видаткових накладних; ТОВ
«Екотехпромсервіс» не є виробником
товарно-матеріальних цінностей,
перелік яких наведено в накладних за
період з 01.07.2009 по 31.07.2010, виданих на
адресу позивача, він є посередником; по
ТОВ «Екотехпромсервіс» відсутня
інформація щодо наявності виробничих
потужностей, складських приміщень,
достатньої кількості фахівців, які б
могли здійснювати
фінансово-господарську діяльність;
відсутні товарно-транспортні накладні,
що не доводить здійснення операцій по
фактичному перевезенню від
постачальника до покупця таких
товарно-матеріальних цінностей;
відсутня інформація щодо виробника
товарно-матеріальних цінностей та дати
їх виготовлення; постачальниками ТОВ
«Екотехпромсервіс» є підприємства, які
мають стани відмінні від нульового.

Задовольняючи позов, суди попередніх
інстанцій виходили з наступних
мотивів, з якими погоджується суд
касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 ст. 1 Закону України «Про
податок на додану вартість» визначено,
що податковий кредит - це сума, на яку
платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
Законом.

Згідно з пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи із договірної
(контрактної) вартості товарів (послуг),
але не вище рівня звичайних цін, у разі
якщо договірна ціна на такі товари
(послуги) відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 цього
Закону датою виникнення права платника
податку на податковий кредит
вважається дата здійснення першої з
подій: або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг),
дата виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків
з використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків; або дата
отримання податкової накладної, що
засвідчує факт придбання платником
податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України
«Про податок на додану вартість» не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Як встановлено судами першої та
апеляційної інстанцій, позивачем
включено до складу податкового кредиту
суми податку на додану вартість,
сплачені в ціні договорів доручення та
зберігання, на підставі належним чином
оформлених податкових накладних,
виписаних на його адресу особами, які
мають статус платників податку на
додану вартість.

Фактичне виконання спірних договорів
підтверджується належним чином
оформленими податковими накладними,
копії яких містяться в матеріалах
справи.

При цьому слід зазначити, що податкове
законодавство не ставить в залежність
податковий облік (стан) певного
платника податку від інших осіб, від
фактичної сплати контрагентом податку
до бюджету, від господарських та
виробничих можливостей. Питання
віднесення певних сум податку на
додану вартість до податкового кредиту
поширюється виключно на окремо взятого
платника та не залежить від
розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісним
постачальником з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями контрагента
може слугувати підставою для висновку
про неправомірне формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість.

Також, слід зазначити, що
товарно-транспортна накладна
призначена для обліку руху
товарно-матеріальних цінностей та
розрахунків за їх перевезення
автомобільним транспортом, а відтак
визначає взаємовідносини по виконанню
перевезення вантажів для обліку
транспортної роботи. У розглядуваному
випадку позивач здійснював операції з
отримання товарно-матеріальних
цінностей від імені ТОВ
«Екотехпромсервіс» на складі позивача,
там же і відпускалися позивачем від
імені ТОВ «Екотехпромсервіс», після
чого використовувалися у
господарській діяльності
підприємства, отже позивач не виступав
в якості замовника за договором
перевезення, у зв'язку з чим
відсутність товарно-транспортних
накладних не можна розцінювати як
беззаперечне свідчення безтоварності
спірних операцій.

Що стосується доводів податкового
органу про нікчемність договору, то
відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Разом з тим, відповідачем не
надано документальних підтверджень
відсутності фактичного виконання
господарських операцій за спірним
договором, узгодженості дій позивача з
контрагентом з метою незаконного
отримання податкової вигоди або його
обізнаності з такими діями
контрагента.

А тому, твердження відповідача про
нікчемність договорів, укладених між
позивачем та ТОВ «Екотехпромсервіс», є
необґрунтованими належними засобами
доказування припущеннями, оскільки,
позиція податкового органу щодо
суперечності спірних угод інтересам
держави не підкріплена належними
доказами чи відповідними судовими
рішеннями.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди дійшли обґрунтованого
висновку щодо наявності підстав для
задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що судами попередніх
інстанцій належним чином з'ясовані
обставини справи та надано їм
відповідну правову оцінку. Порушень
норм матеріального та процесуального
права, які могли призвести до зміни чи
скасування рішень судів попередніх
інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Основ'янської
міжрайонної державної податкової
інспекції м. Харкова Харківської
області Державної податкової служби
відхилити.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 25.06.2012 та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2012
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути переглянута
Верховним Судом України у випадках,
встановлених Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович (підпис)О.В.
Вербицька