Справа № 2а-11534/1016/0170
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/23992/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів: Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Керчі Автономної
Республіки Крим Державної податкової
служби

на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 24.03.2011

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 06.03.2012

у справі № 2а-11534/10/16/0170

за позовом Державної податкової
інспекції у м. Керчі Автономної
Республіки Крим

до Дочірнього підприємства «Краншип»

про стягнення податкових зобов'язань,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 24.03.2011, залишеною
без змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 06.03.2012, відмовлено у задоволенні
позовних вимог Державної податкової
інспекції у м. Керчі Автономної
Республіки Крим, правонаступником якої
є Державна податкова інспекція у м.
Керчі Автономної Республіки Крим
Державної податкової служби (надалі -
позивач, ДПІ у м. Керчі АР Крим), до
Дочірнього підприємства «Краншип»
(надалі - відповідач, ДП «Краншип») про
стягнення податкових зобов'язань, які
були застосовані до підприємства
відповідно до рішення про визначення
податкових зобов'язань із
застосуванням звичайних цін від 15.04.2010
№ 2.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийнято з
порушенням норм матеріального права,
позивач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 24.03.2011 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 06.03.2012 і
задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач надав письмові заперечення
на касаційну скаргу, в яких обґрунтовує
законність винесення спірних судових
рішень.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що посадовими особами ДПІ
в м.Керчі АР Крим проведено планову
виїзну перевірку ДП «Краншип» з питань
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2009 по 31.12.2009.

За результатами перевірки складено акт
№ 452/23-1/33433543 від 01.04.2010, висновкам якого
встановлено, зокрема, що в порушення пп.
4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп. 5.1 ст. 5, пп. 5.2.5 п. 5.2 ст. 5,
п. 6.1 ст. 6 Закону України від 28.12.1994 №
334/94-ВР «Про оподаткування прибутку
підприємств» (надалі - Закон України
«Про оподаткування прибутку
підприємств») позивачем занижено
податок на прибуток за 2009 р. у загальній
сумі - 51 972,00 грн.

Наказом ДПІ у м. Керчі АР Крим від 24.03.2010
№ 100 вирішено визначити податкові
зобов'язання відповідача з податку на
прибуток із застосуванням звичайних
цін за операціями безоплатного
отримання послуг по розміщенню у
виробничих приміщеннях в ході виїзної
планової перевірки ДП «Краншип» за
період з 01.01.2009 по 31.12.2009.

Даний наказ прийнято відповідно до
положень Наказу ДПА України від 31.12.2009
№ 756 «Про внесення змін до Методичних
рекомендацій щодо оформлення
матеріалів документальних перевірок
суб'єктів господарювання - юридичних
осіб, а також їх філій, відділень та
інших відокремлених підрозділів та
документування виявлених порушень,
затверджених наказом ДПА України від
11.09.2008 № 584».

На підставі акта перевірки № 452/23-1/33433543
від 01.04.2010 та відповідно до наказу від
24.03.2010 № 100 позивачем було прийнято
Рішення про визначення податкових
зобов'язань із застосуванням звичайних
цін від 15.04.2010 № 2, відповідно до якого
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 67 508,40 грн., з них: 51 972,00 грн. -
основного платежу, 15 536,40 грн. - штрафних
санкцій.

Штрафні санкції застосовано на
підставі п. 4.3 ст. 4, ст. 17 Закону України
від 21.12.2000 № 2181-ІІІ «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами».

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

Згідно пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» в редакції, що була чинною
на момент виникнення спірних
правовідносин, якщо цим пунктом не
встановлено інше, звичайною вважається
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору. Якщо не доведене
зворотне, вважається, що така звичайна
ціна відповідає рівню справедливих
ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (а за їх відсутності -
однорідних) товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пп. 1.20.2 п. 1.20 ст.1 цього ж
Закону, для визначення звичайної ціни
товару (робіт, послуг) використовується
інформація про укладені на момент
продажу такого товару (роботи, послуги)
договори з ідентичними (однорідними)
товарами (роботами, послугами) у
співставних умовах. Зокрема,
враховуються такі умови договорів, як
кількість (обсяг) товарів (наприклад,
обсяг товарної партії), строки
виконання зобов'язань, умови платежів,
звичайних для такої операції, а також
інші об'єктивні умови, що можуть
вплинути на ціну. При цьому умови
договорів на ринку ідентичних (у разі
їх відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низьколіквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.

Положеннями пп. 1.20.8 п. 1.20 ст.1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» передбачено, що обов'язок
доведення того, що ціна договору не
відповідає рівню звичайної ціни у
випадках, визначених цим Законом,
покладається на податковий орган у
порядку, встановленому законом. При
проведенні перевірки платника податку
податковий орган має право надати
запит, платник податку зобов'язаний
обґрунтувати рівень договірних цін або
послатися норми абзацу першого
підпункту 1.20.1 цього пункту.

Відповідно до пп. 1.20.10 п. 1.20 ст. 1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» донарахування податкових
зобов'язань платника податку
податковим органом внаслідок
визначення звичайних цін здійснюється
за процедурою, встановленою законом
для нарахування податкових зобов'язань
за непрямими методами, а для платників
податку, визнаних природними
монополістами згідно із законом, -
також відповідно до принципів
регулювання цін, встановлених таким
законом.

Згідно пп. 4.3.1 п. 4.3 ст. 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» якщо
контролюючий орган не може самостійно
визначити суму податкового
зобов'язання платника податків згідно
з підпунктом "а" підпункту 4.2.2 статті 4
цього Закону у зв'язку з не
встановленням фактичного
місцезнаходження підприємства чи його
відокремлених підрозділів,
місцезнаходження фізичної особи або
ухиленням платника податків чи його
посадових осіб від надання відомостей,
передбачених законодавством, а також
якщо неможливо визначити суму
податкових зобов'язань у зв'язку з
неведенням платником податків
податкового обліку або відсутністю
визначених законодавством первинних
документів, сума податкових
зобов'язань платника податків може
бути визначена за непрямим методом. Цей
метод може застосовуватися також у
випадках, коли декларацію було подано,
але під час документальної перевірки,
що проводиться контролюючим органом,
платник податків не підтверджує
розрахунки, наведені у декларації,
наявними документами обліку у порядку,
передбаченому законодавством.

Таким чином, контролюючий орган був
вправі визначати податкові
зобов'язання із застосуванням
звичайних цін по операціях, описаних в
акті перевірки, виключно з підстав,
встановлених пп. 4.3.1 п. 4.3 ст. 4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами», пряма вказівка на що
міститься в пп. 4.3.4 зазначеної статті.
Однак, наявність таких підстав
податковим органом не доведена щодо
визначення бази оподаткування в
частині договору, укладеного
відповідачем з його контрагентом.

Відповідно до розділу 3 Наказу ДПА
України від 31.12.2009 № 756 «Про внесення
змін до Методичних рекомендацій щодо
оформлення матеріалів документальних
перевірок суб'єктів господарювання -
юридичних осіб, а також їх філій,
відділень та інших відокремлених
підрозділів та документування
виявлених порушень, затверджених
наказом ДПА України від 11.09.2008 № 584»,
після підписання акта перевірки,
враховуючи результати розгляду
заперечень до нього (у разі
наявності), працівником,
відповідальним за проведення
перевірки, готується проект рішення
про визначення податкових зобов'язань
із застосуванням звичайних цін (далі -
Рішення).

Згідно пп.4.3.5 п.4.3 ст.4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» рішення
про застосування непрямих методів
приймається податковим органом за
місцезнаходженням платника податків
за наявності підстав, визначених у
підпункті 4.3.1 цього пункту. Нарахування
податкових зобов'язань з використанням
непрямого методу здійснюється
виключно податковими органами. Рішення
про сплату податкових зобов'язань
приймається у судовому порядку за
поданням керівника (його заступника)
відповідного податкового органу.

Для забезпечення можливості
добровільної сплати платником
податків розрахованих із
застосуванням звичайних цін
податкових зобов'язань (разом із
штрафними санкціями) працівником,
відповідальним за проведення
перевірки, протягом одного дня від дати
реєстрації акта перевірки (а при
наявності заперечень до акта - від
дати надання відповіді щодо
результатів їх розгляду) готується та
направляється платнику податків
лист-пропозиція щодо самостійної
сплати розрахованих із застосуванням
звичайних цін податкових зобов'язань.

Листом-пропозицією від 13.04.2010 № 9100/10/23-1
ДПІ у м. Керчі АР Крим було
запропоновано ДП «Краншип» самостійно
сплатити податкові зобов'язання з
податку на прибуток у загальному
розмірі 67 508,40 грн.

Листом від 23.04.2010 № 413 платник податків
повідомив, що не погоджується з сумою
визначених податкових зобов'язань.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що підставою для
визначення податкових зобов'язань із
застосуванням звичайних цін стали
висновки ДПІ в м. Керчі АР Крим про
несплату ДП «Краншип» за період з
квітня по грудень 2010 року орендної
плати за цілісний майновий комплекс
ТОВ «Керченський морський завод
«Фрегат» та користування цілісним
майновим комплексом безкоштовно.

У зв'язку з чим, встановлено порушення
відповідачем пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

З матеріалів справи вбачається, що
01.02.2007 між ТОВ «КМЗ «Фрегат» та ДП
«Краншип» укладено договір оренди
майна № 17-07, строком до 31.12.2008.

Дію вказаного договору було продовжено
до 31.12.2012 згідно Додаткової угоди № 14
від 03.11.2008.

За вказаним договором у сторін виникли
права і обов'язки, які фактично
виконувались сторонами договору, а
саме: майно, отримане в користування,
тимчасово і за плату використовувалось
в господарській діяльності ДП
«Краншип» з метою будівництва
плавзасобів, про що зазначено в самому
акті перевірки.

Договір оренди майна № 17-07 від 01.02.2007 у
встановленому законом порядку
недійсним не визнано, а відтак є
дійсним.

Вказані висновки є підтвердженими
постановою Окружного
адміністративного суду АР Крим від
16.02.2010 по справі № 2а-13189/09/8/0170, що
набрала законної сили відповідно до
ухвали Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 28.09.2010, та не
потребують додаткового доказування в
силу ст. 72 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідно до п. 1.23 ст. 1 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» безоплатно надані роботи,
послуги - це роботи та послуги, які
надаються платником податку без вимоги
про компенсацію їх вартості.

Як вбачається з установлених судами
фактичних даних, названим договором
оренди нерухомого майна передбачено
сплату позивачем орендних платежів.
Факт невиконання ДП «Краншип» своїх
договірних зобов'язань із внесення
орендної плати за оренду майнового
комплексу не може бути підставою для
висновку про безоплатність наданих
послуг у розумінні Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Відтак, надана позивачем правова
оцінка про заниження відповідачем
валового доходу внаслідок укладання та
виконання зазначеного договору оренди
нерухомого майна є помилковою.

Крім того, суди зазначили, що для
визначення звичайної ціні позивачем
використовувалась «Методика
розрахунку, розподілення та порядок
використання плати за оренду
(суборенду) майна, що належить АР Крим»,
затверджена постановою Верховної
Ради АР Крим від 19.11.1998 № 274-2/98.

При цьому, позивачем необґрунтовано
використано як базу розрахунків
звичайної ціни суми орендної плати за
орендований об'єкт фактично отриману
оплату за оренду приміщень ТОВ «КМЗ
«Фрегат» за березень 2009 року, а не
вартість орендованих об'єктів. Відтак,
колегія суддів погоджується з думкою
судів попередніх інстанцій про те, що
позивачем невірно застосовано
Методику плати за оренду майна АР Крим
для визначення «звичайних цін» з плати
за оренду майна у даному випадку,
оскільки відповідно до п. 2.2 даної
Методики розмір річної орендної плати
за цілісний майновий комплекс
підприємств, майно яких належить АР
Крим, розраховується за формулою (Річна
орендна плата = вартість майна Х на
орендну ставку 5% від вартості
орендованого майна Х коефіцієнт зносу
майна). Пунктом 1.4 Методики плати за
оренду майна АР Крим передбачено, що
визначення розміру щорічної орендної
плати, яка у відповідності до частини 1
ст. 19 Закону України «Про оренду
державного і комунального майна» не
може перевищувати 5% від вартості
орендованого майна.

Крім того, позивач, визначаючи розмір
місячного доходу для включення у склад
валових доходів від безоплатно
отриманої послуги, використав за
основу розмір місячної плати
відповідача за оренду по іншому
договору та з іншим суб'єктом, а не
розрахував такий місячний дохід,
виходячи з вартості майна по договору з
ТОВ «КМЗ «Фрегат».

З урахуванням викладеного, визначення
суми валового доходу у вигляді
орендної плати у сумі 207 890,00 грн. є
необґрунтованим, що вказує на
безпідставність визначення ДП
«Краншип» податкових зобов'язань та
штрафних санкцій суб'єктом владних
повноважень.

Оскільки доводи касаційної скарги не
спростовують висновків судів
попередніх інстанцій, колегія суддів
вважає, що судові рішення по справі
ухвалено відповідно до приписів
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, а тому
підстави для їх скасування або зміни
відсутні.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Керчі
Автономної Республіки Крим Державної
податкової служби залишити без
задоволення.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 24.03.2011 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 06.03.2012 у
справі № 2а-11534/10/16/0170 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис) А.М. Лосєв
Судді:(підпис) Л.І. Бившева (підпис)
Т.М. Шипуліна