Справа № 164/1382/13-а 2а/164/27/13
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 грудня 2014 року Справа №
876/14363/13Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Святецького В.В.,

суддів
Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову
Маневицького районного суду
Волинської області від 01 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
управління соціального захисту
населення Маневицької районної
державної адміністрації Волинської
області про перерахунок та виплату
компенсації,-

ВСТАНОВИВ:

16.09.2013 року позивач звернувся з позовом
до управління соціального захисту
населення Маневицької районної
державної адміністрації в якому просив
зупинити розгляд справи та звернутися
до Верховного Суду України для
внесення ним клопотання перед
Конституційним судом України про
відповідність Конституції України
абзацу 1 пункту 2 постанови КМ України
№558 від 29.04.2004 року «Про затвердження
Порядку призначення і виплати
компенсації фізичним особам, які
надають соціальні послуги», в
системному зв'язку із ст.21, 48
Конституції України; визнати відмову
управління соціального захисту
населення Маневицької РДА у виплаті
компенсації за догляд за інвалідом 1-ої
групи в розмірі прожиткового мінімуму
для працездатних осіб, неправомірною;
зобов'язати відповідача нараховувати
та виплачувати компенсацію при наданні
соціальних послуг за інвалідом 1-ої
групи ОСОБА_2 в розмірі прожиткового
мінімуму для працездатних осіб,
встановленого в законах України про
Державний бюджет України на
відповідний рік, починаючи з 28.03.2013 року
до обмеження чи припинення права на
дану компенсаційну виплату.

Постановою Маневицького районного
суду Волинської області від 01
листопада 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Постанову суду оскаржив позивач.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд
першої інстанції не взяв до уваги те, що
відповідно до ст.51 Конституції України
батьки зобов'язані утримувати дітей до
їх повноліття. Повнолітні діти
зобов'язані піклуватися про своїх
непрацездатних батьків.

Оскільки позивач здійснює догляд за
інвалідом 1-ої групи з незалежних від
нього обставин, має застосовуватися
загальне правило, сформульоване у
частині першій статті 46 Конституції
України, відповідно до якої «Громадяни
мають право на соціальний захист, що
включає право на забезпечення їх у разі
повної, часткової або тимчасової
втрати працездатності, втрати
годувальника, безробіття з незалежних
від них обставин, а також у старості та
в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та
допомоги, що є основним джерелом
існування, мають забезпечувати рівень
життя, не нижчий прожиткового мінімуму,
встановленого законом». При цьому суд
не взяв до уваги, що при наданні
державної допомоги органи державної
влади повинні керуватися нормами
Конституції України і законів України,
виходячи з мінімальних соціальних
гарантій, встановлених законами
України, які є нормами прямої дії.

Крім того, зазначає, що суд першої
інстанції безпідставно стягнув з
позивач судовий збір в розмірі 68 грн. 82
коп., оскільки позивач не працює з
незалежних від нього причин.

З огляду на викладене, просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та постановити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України,
суд апеляційної інстанції здійснює
розгляд справи в порядку письмового
провадження, за наявними у справі
матеріалами та на основі наявних у ній
доказів.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга підлягає
частковому задоволенню, з таких
підстав.

Суд першої інстанції встановив, що
ОСОБА_1 є непрацюючою працездатною
особою, яка доглядає за інвалідом І
групи, а саме за своєю матір'ю ОСОБА_2 та
у зв'язку із цим отримує щомісячну
компенсацію по догляду у відповідності
до постанови Кабінету Міністрів
України від 29.04.2004 №558 в розмірі 172 грн.
02 коп.

16.08.2013 року позивач звернувся до УПСЗН з
заявою про виплату йому компенсації у
розмірі не меншому встановленого
прожиткового мінімуму.

Однак, УПСЗН Маневицької РДА 22.08.2013 року
за вих. № Ш-48/02-06 роз'яснило позивачу, що
згідно постанови Кабінету Міністрів
України від 29.04.2004 №558 непрацюючим
працездатним особам, які постійно
надають соціальні послуги інвалідам 1
групи, призначається щомісячна
компенсаційна виплата, яка становить 15
відсотків прожиткового мінімуму для
працездатних осіб (1147х15%=172,02). Отже,
розмір компенсації позивачу
призначений правильно, виплата
проводиться щомісячно та
заборгованості немає.

Не погоджуючись із такою відмовою
УПСЗН, позивач звернувся до суду із цим
адміністративним позовом.

Відповідно до ст.46 Конституції України
громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Як вбачається із матеріалів справи,
єдиним доходом позивача є щомісячна
компенсація як непрацюючій
працездатній особі, яка доглядає за
інвалідом І групи.

Основні організаційні та правові
засади надання соціальних послуг
особам, які перебувають у складних
життєвих обставинах та потребують
сторонньої допомоги визначає Закон
України «Про соціальні послуги».

Статтею 7 вказаного Закону також
встановлено, що фізичним особам, які
надають соціальні послуги,
призначаються і виплачуються
компенсаційні виплати в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України (далі - КМУ).

На виконання вказаної норми Закону КМУ
було прийнято Постанову №558,
положеннями якої передбачено
компенсаційні виплати фізичним особам,
які надають соціальні послуги
інвалідам I групи у розмірі 15 відсотків
прожиткового мінімуму для
працездатних осіб.

Компенсація призначається і
виплачується органом праці та
соціального захисту населення за
місцем проживання особи, якій
надаються соціальні послуги, з дня
подання фізичною особою, яка надає
соціальні послуги, та особою, яка їх
потребує, заяв разом з документами,
зазначеними у п.6 вказаної Постанови.

Правова позиція щодо взаємозв'язку
соціальних виплат з фінансовими
можливостями держави неодноразово
висловлювалась і Конституційним Судом
України.

У Рішенні Конституційного Суду України
від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 останній
зазначив, що розміри соціальних виплат
залежать від соціально-економічних
можливостей держави, тобто види і
розміри соціальних послуг та виплат
встановлюються державою з урахуванням
її фінансових можливостей.

Такий принцип, зокрема, закладений і в
Загальній декларації прав людини 1948
року, згідно з якою кожна людина, як
член суспільства, має право на
соціальне забезпечення та на
здійснення необхідних для підтримання
її гідності та для вільного розвитку її
особистості прав у економічній,
соціальній і культурній галузях за
допомогою національних зусиль і
міжнародного співробітництва та
відповідно до структури і ресурсів
кожної держави (ст.22).

Також, Європейський суд з прав людини у
рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі
«Ейрі проти Ірландії» констатував, що
здійснення соціально-економічних прав
людини значною мірою залежить від
становища в державах, особливо
фінансового. Такі положення
поширюються й на питання допустимості
зменшення соціальних виплат, про що
зазначено в рішенні цього суду у
справі «Кйартан Асмундсон проти
Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

З огляду на це, апеляційний суд дійшов
висновку, що соціальний захист
державою осіб, які мають право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом,
охоплює комплекс заходів, які здійснює
держава в межах її
соціально-економічних можливостей.

Передбачені законами
соціально-економічні права позивача не
є абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства.

Відтак, оскільки позивач отримує
компенсацію як непрацююча працездатна
особа, яка доглядає за інвалідом І
групи відповідно до Постанови №558,
апеляційний суд вважає, що підстави для
задоволення позовних вимог про
зобов'язання нарахувати та виплатити
державну допомогу на догляд за
інвалідом І групи в розмірі
прожиткового мінімуму для
працездатних осіб відсутні.

Також, суд апеляційної інстанції
вважає безпідставним стягнення судом
першої інстанції з позивача 68,82 грн.
судового збору при ухваленні
оскаржуваного судового рішення.

Так, позивачем при поданні позовної
заяви заявлялась вимога про звільнення
від сплати судового збору у зв'язку із
важким матеріальним становищем.

Суд першої інстанції у своїй ухвалі від
19.09.2013 року адміністративний позов
ОСОБА_1 було залишено без руху у зв'язку
із його не відповідністю ст.106 КАС
України, однак не з підстав несплати
судового збору за його подання (а.с.19).

В подальшому, ухвалою від 16 жовтня 2013
року судом було відкрито провадження у
справі, та фактично вирішено питання
щодо сплати судового збору позивачем.

Доказів відстрочення чи розстрочення
сплати судового збору матеріали справи
не містять, а згідно ч.1 ст.8 Закону
України «Про судовий збір» такі дії
суд може вчинити лише шляхом
постановлення відповідної ухвали, тому
апеляційний суд, приходить до висновку
про фактичне звільнення позивача судом
першої інстанції від сплати судового
збору.

Принагідно слід зазначити, що в разі
незадоволення клопотання позивача про
звільнення від сплати судового збору
суд вправі був застосувати положення
ч.7 ст.155 КАС України, однак таким не
скористався.

У відповідності до ч.4 ст.163 КАС України
суд у резолютивній частині рішення
вирішує зокрема питання розподілу
судових витрат.

В силу вимог ч.1 ст.87 КАС України, судові
витрати складаються із судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Питання розподілу судових витрат
регулюється ст.94 КАС України.

Згідно ч.2 вказаної статті, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони -
суб'єкта владних повноважень, суд
присуджує з іншої сторони всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати, пов'язані
із залученням свідків та проведенням
судових експертиз.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач - суб'єкт владних
повноважень, жодних судових витрат не
зазнав, а відтак підстав для стягнення
з позивача 68,82 грн. судового збору у
суду першої інстанції не було, що
свідчить про наявність підстав для
скасування оскаржуваного судового
рішення в цій частині.

Відповідно до ст.202 КАС України
підставами для скасування судом
апеляційної інстанції постанови або
ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання.

Підсумовуючи, оскільки постанова суду
першої інстанції прийнята з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, то апеляційну скаргу
належить задовольнити частково, а
оскаржувану постанову слід скасувати
та прийняти нову постанову.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Маневицького районного суду
Волинської області від 01 листопада 2013
року скасувати та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до управління соціального
захисту населення Маневицької
районної державної адміністрації
Волинської області про перерахунок та
виплату компенсації на догляд за
інвалідом І групи в розмірі
прожиткового мінімуму для
працездатних осіб - відмовити.

В решті позовних вимог провадження у
справі закрити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Постанова є остаточно та оскарженню не
підлягає.

Головуючий:
В.В. Святецький

Судді:
Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов