Справа № К/9991/6955/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/6955/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Акціонерного товариства фірми
«Укргазбуд» до Управління Пенсійного
фонду України у Кагарлицькому районі
Київської області про скасування
рішення щодо застосування фінансових
санкцій та нарахування пені, за
касаційною скаргою Акціонерного
товариства фірми «Укргазбуд» на
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 19 листопада 2010
року та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2011
року, -

у с т а н о в и л а :

У вересні 2010 року Акціонерне
товариство фірма «Укргазбуд» (далі
Товариство) звернулося з позовом до
Управління Пенсійного фонду України у
Кагарлицькому районі Київської
області (далі - УПФ), у якому з
урахуванням уточнень просило
скасувати рішення щодо застосування
фінансових санкцій та нарахування пені
за несплату страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування від 8 вересня 2010 року № 287
(далі - спірне рішення).

В обґрунтування позовних вимог
Товариство зазначало, що застосування
вказаних санкцій порушує вимоги Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», оскільки
рішенням Господарського суду м. Києва
від 31 грудня 2008 року щодо Товариства
порушено провадження про банкрутство,
а отже на нього розповсюджується
мораторій, що зупиняє виконання
грошових зобов'язань зі сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), у тому числі спірних внесків.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19 листопада 2010 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26 січня 2011 року у задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить їх
рішення скасувати та задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи, в межах статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення скарги з таких
підстав.

Згідно з частиною 3 статті 211 Кодексу
адміністративного судочинства України
підставами касаційного оскарження є
порушення судом норм матеріального чи
процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що
оскаржуване судове рішення ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову суди
попередніх інстанцій на підставі
наявних у справі даних встановили і
правильно виходили з того, що зупинення
нарахування штрафних санкцій та пені
на час дії вказаного мораторію
стосується лише зобов'язань,
прострочення виконання яких
розпочалося до його введення. Тому
оскільки зобов'язання Товариства зі
сплати спірних внесків виникло у
період з 22 лютого по 21 вересня 2010 року і
його прострочення розпочалося вже
після введення мораторію, підстав для
скасування спірного рішення УПФ № 287
про застосування фінансових санкцій і
нарахування пені не має.

Так, відповідно до статті 1 Закону
України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом»мораторій на
задоволення вимог кредиторів це
зупинення виконання боржником
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію, і припинення
заходів, спрямованих на забезпечення
виконання цих зобов'язань та
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів),
застосованих до прийняття рішення про
введення мораторію.

Положення статті 12 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
яка встановлює, зокрема, заборону
нараховувати протягом дії мораторію
неустойку (штраф, пеню), інші фінансові
(економічні санкції) за невиконання чи
неналежне виконання грошових
зобов'язань і зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), стосується вимог,
зобов'язань, які підпадають під поняття
мораторію. Таким чином, це положення
слід застосовувати у контексті статті 1
цього Закону, де наведене саме
визначення мораторію.

Системний аналіз змісту
вищезазначених норм права свідчить про
те, що мораторій не зупиняє виконання
боржником грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів), які
виникли після дня введення мораторію, а
отже, і не припиняє заходів,
спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов'язань є
правопорушенням. Отже, нарахування
санкцій, застосування заходів
забезпечення за невиконання згаданих
зобов'язань та примусове стягнення на
підставі виконавчих документів коштів
на виконання таких грошових
зобов'язань та зобов'язань щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів), а також штрафних санкцій,
ґрунтується на законі.

Враховуючи те, що строк виконання
зобов'язань зі сплати страхових
внесків настав для Товариства після
порушення провадження у справі про
банкрутство, дія мораторію на
виконання цих зобов'язань не
розповсюджувалась.

При цьому, суди дійшли обґрунтованого
висновку, що нарахування неустойки
(штрафу, пені), процентів та інших
економічних санкцій з усіх видів
заборгованості за зобов'язаннями,
строк виконання яких настав після
порушення справи про банкрутство та
введення мораторію, припиняється
згідно з частиною першою статті 23
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» лише з дня
прийняття господарським судом
постанови про визнання боржника
банкрутом і відкриття ліквідаційної
процедури.

За таких обставин відповідач приймаючи
оскаржуване рішення про застосування
спірних санкцій діяв на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, як того вимагає частина 2
статті 19 Конституції України

Таким чином, висновок
судів про безпідставність позовних
вимог Товариства є правильним і таким
що ґрунтується на вимогах чинного
законодавства.

Отже рішення судів попередніх
інстанцій відповідають дійсним
обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права,
доводи касаційної скарги їх висновків
не спростовують, такі ґрунтуються на
помилковому трактуванні правових норм,
а тому підстав для скасування судових
рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Акціонерного
товариства фірми «Укргазбуд»
відхилити, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
19 листопада 2010 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2011
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало