Справа № 2а/449/306/13
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 р.
Справа № 876/7845/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого:
Довгополова О.М.,

суддів:
Гудима Л.Я.,Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами у м. Львові апеляційну
скаргу управління Пенсійного фонду
України в Перемишлянському районі
Львівської області на постанову
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 29 квітня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
управління Пенсійного фонду України в
Перемишлянському районі Львівської
області про нарахування недоплаченого
підвищення до пенсії як дитині війни , -

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2009 року позивач звернулася до
суду з позовом про зобов'язання
відповідача нарахувати та виплатити як
дитині війни підвищення до пенсії за
2006-2008 роки в сумі 3919,50 грн. та надалі
нараховувати та виплачувати
підвищення до пенсіївідповідно до ст.6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни". При цьому заявлено
клопотання про поновлення пропущеного
строку для звернення до суду з
адміністративним позовом.

Постановою Перемишлянського районного
суду Львівської області від 29 квітня 2013
року позов задоволено частково:
зобов'язано відповідача нарахувати та
виплатити підвищення до пенсії у
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
на користь позивача за період з 22
травня 2008 року по 31 грудня 2008 року із
врахуванням ст.6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", ст. 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та виплачених сум. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач, у
скарзі, покликаючись на порушення
судом першої інстанції при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, зокрема ст.ст. 6, 19
Конституції України, ст.ст. 9, 11, 159, 163
КАС України, ч.3 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та виплачених сум, просить
постанову скасувати та прийняти нову
постанову про відмову в задоволенні
позову.

Апелянт вказує, що пенсійний фонд
України діє на підставі Положення «Про
Пенсійний фонд України», здійснює свої
повноваження на підставі п.15 Положення
через створені в установленому порядку
його територіальні управління.
Управління Пенсійного фонду України в
Перемишлянському районі Львівської
області здійснює свої повноваження по
ефективному використанню коштів
Пенсійного фонду України. Реалізація
нормативних приписів і пенсійних
програм здійснюється шляхом
фінансування пенсійних виплат за
рахунок чітко визначених прибутковою
частиною бюджету Пенсійного фонду
України. Пункт 9 Положення «Про
Пенсійний фонд України» передбачає
вичерпний перелік напрямів
використання коштів управління
Пенсійного фонду, які використовуються
виключно за призначенням і вилученню
не підлягають. Статтею 7 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни"
передбачено, що фінансування виплат по
даному закону проводиться із
Державного бюджету України, який
затверджує Верховна Рада України, а не
з бюджету Пенсійного фонду України,
який затверджу Кабінет Міністрів
України. Оскільки Кабінетом Міністрів,
Міністерством фінансів та Державним
казначейством не здійснювалося
асигнувань грошових коштів у бюджет
Пенсійного фонду, управління
Пенсійного фонду України в
Перемишлянському районі Львівської
області не вважає свої дії
протиправними.

Крім того, апелянт не погоджується з
застосуванням «мінімальної пенсії за
віком» як розрахункової величини для
підвищення пенсії згідно ст.6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни", оскільки ч. 3 ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" встановлено, що
мінімальний розмір пенсії за віком,
встановлений на рівні прожиткового
мінімуму застосовується виключно для
визначення розмірів пенсії,
призначених згідно з цим законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України
колегія суддів вважає доцільним
розглядати справу в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, суд приходить до
висновку про відмову в її задоволенні,
враховуючи наступне.

Встановлено, що позивач є дитиною
війни, що підтверджується відповідним
посвідченням.

Відповідно до статті 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни" від
18.11.2004 року № 2195 (далі - Закон № 2195) дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком,
розмір якої, у свою чергу, обчислюється
за правилами, встановленими частиною 1
статті 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Враховуючи, що відповідно до
законодавства держава взяла на себе
обов'язок щодо виплати позивачу 30%
підвищення до пенсії та поклала
виконання цього обов'язку на
центральний орган виконавчої влади -
Пенсійний фонд України, який діє через
свої місцеві органи, що входять в його
систему, але вони не вчинили необхідних
дій для нарахування цих коштів та їх
виплати, суд першої інстанції вірно
зазначив про те, що вони не виконали
своїх повноважень без поважних причин.

Наявність у позивача права на
отримання підвищення до пенсії в
розмірі 30% мінімальної пенсії за віком
є визначальною для вирішення даного
спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (стаття 46
Конституції України).

Відсутність бюджетного фінансування,
на яку вказує відповідач, не може бути
підставою невиконання відповідним
суб'єктом владних повноважень
покладених на нього обов'язків. В свою
чергу реалізація особою права на
отримання соціальних виплат не може
бути поставлена у залежність від
наявності відповідних бюджетних
асигнувань.

Доводи апелянта про неправильне
застосування судом вимог ч.1 ст.28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" колегія
суддів до уваги не приймає, оскільки
розмір мінімальної пенсії за віком
визначається за правилами лише цього
Закону, чинним законодавством інший
мінімальний розмір пенсії не
визначений, тому слід застосовувати
цей розмір.

Судом правильно відмовлено у
задоволенні позовних вимог за 2006 рік,
оскільки положеннями Закону України
«Про Державний бюджет України на 2006
рік» на поточний рік було зупинено дію
статті 6 Закону № 2195.

Частиною 2 статті 152 Конституції
України встановлено, що закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Оскільки Рішенням Конституційного
Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними) положення пункту 12
статті 71 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік», яким
зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону №
2195, з урахуванням статті 111 цього
Закону, з 09.07.2007 року дію статті 6 Закону
№ 2195 відновлено.

При цьому колегія суддів зазначає
наступне.

Нормативно-правові акти, рішення
Конституційного Суду України
доводяться до відома населення у
встановленому законом порядку та за
загальним правилом набирають чинності
з дня їх опублікування, з чим й слід
пов'язувати момент, коли особа повинна
була дізнатися про порушення свого
права. Водночас надання контролюючими
органами різного роду відповідей,
роз'яснень на звернення громадян не
повинні пов'язуватися з днем, від якого
підлягає обчисленню строк з якого
особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення своїх прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 99 КАС
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин та
розгляду справи в суді першої
інстанції) для звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
встановлюється річний строк, який, якщо
не встановлено інше, обчислюється з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів. Згідно з
частинами 1, 2 статті 100 цього Кодексу (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин та розгляду
справи в суді першої інстанції)
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.
Якщо суд визнає причину пропущення
строку звернення до суду поважною,
адміністративна справа розглядається
і вирішується в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Враховуючи пропущення позивачем
річного строку звернення до
адміністративного суду без поважних
причин, наполягання відповідача на
відмові у позові на цій підставі,
колегія суддів приходить до висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог за період з 09.07.2007 року по 31.12.2007
року.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними) положення
підпункту 2 пункту 41 розділу II Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28.12.2007
року, яким внесено зміни до статті 6
Закону № 2195, а тому з 22.05.2008 року дію
статті 6 Закону № 2195 відновлено. Таким
чином, позовні вимоги за 2008 рік
підлягають задоволенню з 22 травня по 31
грудня.

Водночас відмова у задоволенні позову
за періоди до 09.07.2007 року та до 22.05.2008
року у межах цих років є обґрунтованою,
так як відповідач керувався чинними на
той час положеннями Законів України
«Про Державний бюджет України на 2007
рік» та «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», а тому
його дії є правомірними.

Позовна вимога про зобов'язання
відповідача нарахувати та виплатити
конкретні суми спірних виплат
задоволенню не підлягає, оскільки
відповідно до ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" позивач
має право на отримання підвищення до
пенсії у розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком, а тому
захист такого порушеного права полягає
у зобов'язанні відповідача вчинити
кореспондуючі цьому праву дії.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
постанова суду першої інстанції
прийнята з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
що є підставою для залишення її без
змін; доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, у зв'язку
з чим така не задовольняється.

Керуючись статями 99, 100, 195, 197 ч. 1 п. 2,
ст.ст. 198, 200, 205 ч. 1, ст.ст. 206, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Перемишлянському районі Львівської
області залишити без задоволення,
постанову Перемишлянського районного
суду Львівської області від 29 квітня 2013
року у справі № 2а/449/306/13 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий:
О.М. Довгополов

Судді:
Л.Я. Гудим

В.В. Святецький