Справа № 826/8668/14
Суддя: Шостак О.О.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8668/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Шостака О.О.,

суддів:
Мамчура Я.С., Желтобрюх І.Л.

при секретарі:
Лебедєвій Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Київський річковий порт» та Державної
виконавчої служби України на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від « 21» серпня 2014 року у справі
за адміністративним позовом
Публічного акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» до
Державної виконавчої служби України,
треті особи: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Декорт», Публічне
акціонерне товариство «Київський
річковий порт» про звільнення майна
з-під арешту та зобов'язання вчинити
дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України, в якому просив
звільнити майно-під арешту та
зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21.08.2014 року адміністративний позов було
задоволено.

Не погоджуючись із прийнятими судовими
рішеннями, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду від 21.08.2014 року та
прийняте нове рішення, яким відмовити в
задоволені позову в повному обсязі.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом
першої інстанції було порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Київський річковий порт» та Державної
виконавчої служби України - залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21.08.2014 року - без змін, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як було встановлено судом першої
інстанції 11.02.2013 р. державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень ДВС України було
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження №36486678, на
підставі наказу Господарського суду м.
Києва №5011-23/10527-2012 від 02.10.2012 р. про
стягнення з ТОВ «Декорт» на користь ПАТ
«Київський річковий порт» 11 700 000,00 грн. -
основного боргу та 65 453,00 грн. - судового
збору.

Для забезпечення реального виконання
рішення, відповідно до положень ст.52
Закону України "Про виконавче
провадження" від 21.04.99 № 606-XIV (в редакції
чинній на момент накладення арешту),
застосовується стягнення на майно
боржника, яке полягає в його арешті,
вилученні та примусовій реалізації.

Постановою державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
ДВС України було накладено арешт на
споруду цеху, загальною площею 3025,50
кв.м, (літ.Т) та споруду столярного цеху,
загальною площею 1065,90 кв.м, (літ.Ю) що
належить ТОВ «Декорт» у межах суми
звернення стягнення 11 765 453,00 грн.

Так, при здійсненні перевірки стану
іпотек, позивачу стало відомо про
винесену відповідачем постанову ВП
№36486678 від 20.03.2013 р. про арешт майна ТОВ
«Декорт», а саме: споруду цеху,
загальною площею 3025,50 кв.м, (літ.Т) та
споруду столярного цеху, загальною
площею 1065,90 кв.м, (літ.Ю)

04.06.2014 р. позивач звернувся до
начальника відділу примусового
виконання рішень ДВС України із заявою
№14-0-34-2873 про зняття арешту з майна ТОВ
«Декорт», що перебуває в заставі Банку,
на яке накладено арешт постановою ВП
№36486678 від 20.03.2013 р., однак жодної
відповіді від відповідача отримано не
було.

Не погоджуючись із вищевикладеними
обставинами, позивач звернувся до суду
з відповідним позовом.

Окружний адміністративний суд м. Києва
прийшов до висновку про необхідність
задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
іпотеку» (в редакції чинній на момент
укладання договору іпотеки) іпотека -
вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про
іпотеку» визначено, що іпотека виникає
на підставі договору, закону або
рішення суду. До іпотеки, яка виникає на
підставі закону або рішення суду,
застосовуються правила щодо іпотеки,
яка виникає на підставі договору, якщо
інше не встановлено законом.

В той же час, згідно з ч.6 та ч.7 ст.3
Закону України «Про іпотеку» у разі
порушення боржником основного
зобов'язання відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.
Якщо пріоритет окремого права чи
вимоги на передане в іпотеку нерухоме
майно виникає відповідно до закону,
таке право чи вимога має пріоритет над
вимогою іпотекодержателя лише у разі
його/її виникнення та реєстрації до
моменту державної реєстрації іпотеки.
Пріоритет права іпотекодержателя на
задоволення забезпечених іпотекою
вимог за рахунок предмета іпотеки
відносно зареєстрованих у
встановленому законом порядку прав чи
вимог інших осіб на передане в іпотеку
нерухоме майно виникає з моменту
державної реєстрації іпотеки.
Зареєстровані права та вимоги на
нерухоме майно підлягають задоволенню
згідно з їх пріоритетом - у черговості
їх державної реєстрації.

При цьому, поняття пріоритету та вищого
пріоритету розтлумачено в ст.1 Закону
України «Про іпотеку», а саме:
пріоритет - переважне право однієї
особи відносно права іншої особи на те
ж саме нерухоме майно; вищий пріоритет -
пріоритет, встановлений раніше
будь-якого іншого пріоритету стосовно
одного и того ж нерухомого майна.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.37 Закону
України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Крім того, положеннями ст.572 Цивільного
кодексу України передбачено, що в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом.

Як вбачається із матеріалів справи,
31.01.2006 р. між ПАТ «Всеукраїнський
акціонерний Банк» (який є
правонаступником ВАТ «ВаБанк») та ТОВ
«І-тел» було укладено Кредитний
договір №15, відповідно до якого
позивач надав ТОВ «І-тел» у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості, платності та
цільового характеру використання
грошові кошти у розмірі 6 000 000,00
грн.

21.02.2006 р. між позивачем та ТОВ «Декорт»
(що є майновим поручителем ТОВ
«І-тел»), було укладено Договір
іпотеки нерухомого майна, відповідно
до якого було передано в Іпотеку
споруду столярного цеху (літ.Ю)
загальною площею 1065,90кв.м, що складає
12/100 частин від майнового комплексу
площею 8745,90 кв.м. та споруду цеху (літ.Т)
загальною площею 3025,50 кв.м, що складає
35/100 частин від майнового комплексу
площею 8745,90 кв.м, що знаходяться за
адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська,
буд.21.

Судом з'ясовано, що на момент вчинення
виконавчих дій щодо арешту спірного
нерухомого майна, право іпотеки на
майно на визначених законом підставах
та в установленому порядку не
припинене, договір про іпотеку
недійсним не визнано.

Як вбачається із змісту Інформаційної
довідки з Реєстру прав власності на
нерухоме майно, Державного реєстру
іпотек, Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна в
порядку доступу державних виконавців
№60074064 від 12.06.2014 р., запис про обтяження
було внесено до реєстру 21.02.2006 р., тобто
до винесення відповідачем постанови
про арешт майна.

Враховуючи викладене, зважаючи на
черговість реєстрації зазначених вище
обтяжень, а також беручи до уваги, що
положеннями Закону України «Про
іпотеку» щодо вказаних видів обтяжень
не встановлено особливого пріоритету,
суд дійшов висновку, що позивач, як
обтяжувач, володіє переважним
пріоритетом на отримання задоволення
своїх прав чи вимог щодо одного й того ж
нерухомого майна.

Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст.52 Закону
України "Про виконавче провадження"
(редакції чинній на момент накладення
арешту), звернення стягнення на майно
боржника полягає в його арешті,
вилученні та примусовій реалізації.
Стягнення за виконавчими документами
звертається в першу чергу на кошти
боржника у гривнях та іноземній валюті,
інші цінності, у тому числі кошти на
рахунках і вкладах боржника у банках та
інших фінансових установах, на рахунки
в цінних паперах у депозитаріях цінних
паперів.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.57 Закону
України "Про виконавче провадження"
(редакції чинній на момент накладення
арешту) передбачено, що арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Водночас, в ч.4 ст.57 Закону України "Про
виконавче провадження" (редакції
чинній на момент накладення арешту)
визначено, що копії постанови
державного виконавця про арешт коштів
чи майна боржника надсилаються не
пізніше наступного робочого дня після
її винесення боржнику та банкам чи
іншим фінансовим установам або
органам, зазначеним у частині другій
цієї статті та органам, що ведуть
Державний реєстр обтяжень рухомого
майна. Постанова державного виконавця
про арешт коштів чи майна боржника може
бути оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Крім того, в ч.4 ст.54 Закону України "Про
виконавче провадження" (редакції
чинній на момент накладення арешту)
передбачено, що про звернення
стягнення на заставлене майно для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна.

Жодних доказів направлення на адресу
позивача копії постанови про
накладення арешту на нерухоме майно
ТОВ «Декорт», а саме: споруду
столярного цеху (літ. Ю) загальною
площею 1065,90 кв.м, що складає 12/100 частин
від майнового комплексу площею 8745,90
кв.м. та споруду цеху (літ. Т) загальною
площею 3025,50 кв.м, що складає 35/100 частин
від майнового комплексу площею 8745,90
кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ,
вул. Дегтярівська, буд.21, до матеріалів
справи не надано.

Враховуючи викладене, накладення
арешту на майно, що перебуває в іпотеці
у позивача, обмежує забезпечене
іпотекою право позивача на задоволення
своїх вимог за договорами іпотеки, у
зв'язку з чим, вимоги позивача про
зобов'язання відповідача зняти арешт з
майна третьої особи, яке передано в
іпотеку позивачу підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
фактичні обставини справи, надано
належну оцінку дослідженим доказам та
прийнято законне та обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права.
В зв'язку з цим колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Київський річковий порт» та Державної
виконавчої служби України - залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від «
21» серпня 2014 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

В задоволені апеляційної скарги
Публічного акціонерного товариства
«Київський річковий порт» та Державної
виконавчої служби України - відмовити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від « 21» серпня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до вимог ч. 2 ст. 212 КАС
України та може бути оскаржена в
двадцятиденний термін шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.О. Шостак

Судді Я.С. Мамчур

І.Л. Желтобрюх

.

Головуючий суддя
Шостак О.О.

Судді:
Мамчур Я.С

Желтобрюх І.Л.