Справа № 812/841/13-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/25669/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 10 квітня 2013
року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Відділу
державної виконавчої служби
Алчевського міського управління
юстиції Луганської області (далі - ВДВС
Алчевського МУЮ) про визнання дій
незаконними, скасування постанови про
відкриття виконавчого провадження,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом. В
обґрунтування позовних вимог зазначав,
що постановою ВДВС Алчевського МУЮ від
17 серпня 2012 року ВП № 35691194 відкрито
виконавче провадження з виконання
виконавчого напису приватного
нотаріуса Дніпропетровського міського
нотаріального округу від 22 березня 2012
року № 1215 про звернення стягнення на
автомобіль марки Skoda Superb 1.8Т. Вважаючи,
що у державного виконавця не було
підстав відкривати виконавче
провадження за виконавчим написом
нотаріуса, просив суд визнати
незаконною та скасувати вказану
постанову.

Постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 14 лютого
2013 року позов задоволено. Визнано дії
державного виконавця ВДВС Алчевського
МУЮ щодо винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження
протиправними. Визнано протиправною та
скасовано постанову ВДВС Алчевського
МУЮ про відкриття виконавчого
провадження від 17 серпня 2012 року ВП №
35691194.

Постановою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 10 квітня 2013
року скасовано постанову суду першої
інстанції та ухвалено нове судове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду та залишення в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, правильність
застосування норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що 22 березня 2012
року приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу вчинено
виконавчий напис № 1215, відповідно до
якого звернуто стягнення на легковий
автомобіль марки Skoda Superb 1.8Т, що
належить ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу.

Для купівлі цього автомобіля 21 березня
2008 року між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк»
укладено кредитний договір № CL-903/021/2008,
відповідно до якого банк надав
ОСОБА_4 (позичальник) кредит Skoda Superb 1.8Т у
розмірі 25624 доларів США, а позичальник
прийняв його на умовах, викладених у
договорі. Того ж дня між позивачем та
ЗАТ «ОТП Банк» укладено договір №
PCL-903/021/2008 застави автотранспортного
засобу, предметом застави якого є
легковий автомобіль марки Skoda Superb 1.8Т.

Державним виконавцем ВДВС Алчевського
МУЮ на підставі вказаного виконавчого
напису прийнято постанову від 17 серпня
2012 року ВП №35691194 про відкриття
виконавчого провадження та накладено
арешт на автомобіль Skoda Superb 1.8Т. у межах
суми звернення стягнення 131776,92 грн.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що державний виконавець, при вирішенні
питання про відкриття виконавчого
провадження за виконавчим написом
нотаріуса діяв правомірно, а тому
підстав для скасування постанови про
відкриття виконавчого провадження не
було.

Проте, такі висновки суду апеляційної
інстанції помилкові.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України «Про
виконавче провадження» від 21 квітня 1999
року № 606-XIV (далі - Закон № 606-ХІV в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин). Саме
відповідно до вимог цього Закону
належить давати оцінку діям державного
виконавця щодо вчинення виконавчих
дій.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті
26 Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
відмовляє у відкритті виконавчого
провадження у разі наявності інших
передбачених законом обставин, що
виключають здійснення виконавчого
провадження.

Судами встановлено, що приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу вчинено
виконавчий напис щодо звернення
стягнення на рухоме майно, а саме:
легковий автомобіль марки Skoda Superb 1.8Т,
що є предметом застави. Про зазначені
обставини було відомо і відповідачу.

Згідно із частиною 1 статті 590
Цивільного кодексу України звернення
стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Частиною 6 статті 20 Закону України «Про
заставу» встановлено, що звернення
стягнення на заставлене майно
здійснюється за рішенням суду або
третейського суду, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
інше не передбачено законом або
договором застави.

Інше передбачено Законом України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», який визначає
правовий режим регулювання обтяжень
рухомого майна, встановлених із метою
забезпечення виконання зобов'язань, а
також правовий режим виникнення,
оприлюднення та реалізації інших прав
юридичних і фізичних осіб стосовно
рухомого майна.

Отже, Закон України «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень» є спеціальним законом з
питань правового режиму регулювання
обтяжень рухомого майна. Положення
Закону України «Про заставу»
застосовуються лише в частині, що не
суперечать Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень».

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження
здійснюється на підставі рішення суду
в порядку, встановленому законом, або в
позасудовому порядку згідно із цим
Законом.

Статтею 26 цього Закону визначено
позасудові способи звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження,
відповідно до якої обтяжувач має право
на власний розсуд обрати один із таких
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження:

1) передача рухомого майна, що є
предметом забезпечувального
обтяження, у власність обтяжувача в
рахунок виконання забезпеченого
обтяженням зобов'язання в порядку,
встановленому цим Законом;

2) продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах;

3) відступлення обтяжувачу права
задоволення забезпеченої обтяженням
вимоги у разі, якщо предметом
забезпечувального обтяження є право
грошової вимоги;

4) переказ обтяжувачу відповідної
грошової суми, у тому числі в порядку
договірного списання, у разі, якщо
предметом забезпечувального обтяження
є гроші або цінні папери.

Таким чином, Законом України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» не передбачено
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження на
підставі виконавчого напису нотаріуса.

Таку правову позицію викладено
Верховним Судом України в постанові
від 12 грудня 2011 року у справі №3-134гс11.

За таких обставин, у державного
виконавця ВДВС Алчевського МУЮ не було
підстав для відкриття виконавчого
провадження з виконання виконавчого
напису приватного нотаріуса
Дніпропетровського міського
нотаріального округу від 22 березня 2012
року № 1215. Тому суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
скасування постанови про відкриття
виконавчого провадження.

Отже, апеляційний суд помилково
скасував рішення суду першої
інстанції.

Відповідно до статті 226 КАС України суд
касаційної інстанції має скасувати
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Таким чином, рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню, а рішення суду
першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного
адміністративного суду від 10 квітня 2013
року скасувати, а постанову
Луганського окружного
адміністративного суду від 14 лютого
2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Судді
С.В.
Головчук

Д.В.
Ліпський

Ю.К. Черпак