Справа № 816/4397/14
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року 11:40м. ПолтаваСправа №
816/4397/14

Полтавський окружний адміністративний
суд колегією у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

суддів - Кукоби О.О. , Соколенка Ф.Ф. ,

за участю:

секретаря судового засідання -
Петренко О.В.,

представника відповідача - Кабінету
Міністрів України - Чемериса В.М.,

представника відповідача - Управління
праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Київської
районної в м. Полтаві ради - Гаращенко
Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів
України, Центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат у
Полтавській області, Управління праці
та соціального захисту населення
виконавчого комітету Київської
районної в м. Полтаві ради, Головного
Управління Державного казначейства у
Полтавській області про зобов'язання
вчинити дії та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

07 листопада 2014 року ОСОБА_3 (далі -
позивач) звернулась до Полтавського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до Кабінету
Міністрів України (далі - відповідач-1),
Центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області (далі - відповідач-2), Управління
праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Київської
районної в м. Полтаві ради (далі -
відповідач-3), Головного Управління
Державного казначейства у Полтавській
області (далі - відповідач-4) про
зобов'язання Кабінету Міністрів
України вчинити дії, а саме - здійснити
регулювання порядку та розміру
допомоги через виділення з Державного
бюджету України цільових грошових
коштів, для відшкодування матеріальної
шкоди за 2014 рік, в розмірі 6915 грн,
недоплаченої щорічної до 5 травня
інваліду війни ОСОБА_3 разової грошової
допомоги, визначеної у розмірах
відповідно до вимог статті 22
Конституції України, статті 1 Першого
протоколу Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод та
Закону України "Про внесення змін до
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
№ 367-ХІV від 25.12.1998 та стягнення з Центру
по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області, Управління праці та
соціального захисту населення
виконкому Київської районної в м.
Полтаві ради через Головне управління
Державного казначейства в Полтавської
області грошові кошти, для
відшкодування матеріальної шкоди за 2014
рік, в розмірі 6915 грн, недоплаченої
щорічної до 5 травня інваліду війни
ОСОБА_3 разової грошової допомоги
відповідно до вимог Закону України "Про
внесення змін до Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" N9 367-ХІV від 25.12.1998.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на не виплату на її думку в
повному обсязі щорічної до 5 травня
інваліду війни ОСОБА_3 разової грошової
допомоги, визначеної у розмірах
відповідно до вимог статті 22
Конституції України, статті 1 Першого
протоколу Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод та
Закону України "Про внесення змін до
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
№ 367-ХІV від 25.12.1998.

Позивач зазначає, що він має право
згідно із ч. 5 ст. 12 та ч. 5 ст. 13 Закону
України від 22.10.93 р. № 3551-XII "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" (в редакції Закону
№ 367-XIV від 25.12.98 р.) на отримання
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня, яка виплачується у розмірах:
інвалідам війни I групи - десяти
мінімальних пенсій за віком.

Згідно із ч. 1 ст. 28 Закону України
від 09.07.03 р. №1058-IV "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" (в редакції Закону від
23.12.04 р. № 2291-IV), мінімальний розмір
пенсії за віком встановлюється у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Згідно зі ст. 7 Закону України від
16.01.14 р. № 5515-VI "Про Державний бюджет
України на 2014 рік", прожитковий мінімум
для осіб, які втратили працездатність,
на час виплати щорічної разової
грошової допомоги до 5 травня,
встановлений у розмірі 949,00 грн.

На думку позивача, відповідно до
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту", у 2014 році належить до
отримання щорічна разова грошова
допомога до 5 травня у розмірі - 9490,00
грн. (949,00 грн. х 10), як інваліду війни I
групи.

Позивач стверджує, що відповідно
до ст. 2 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" (в редакції Закону
від 22.12.95 р. № 488/95-ВР) права та пільги для
ветеранів війни і членів їх сімей,
встановлені раніше законодавством
України і законодавством колишнього
Союзу PCP, не можуть бути скасовані без
їх рівноцінної заміни.

Нормативні акти органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, які обмежують права і
пільги ветеранів війни, передбачені
цим Законом, є недійсними. Законом не
передбачено обмеження розміру
вищевказаної допомоги наявністю
певних коштів чи фінансування.

Позивач у судове засідання не
з'явився, хоча повідомлявся про час та
місце судового розгляду належним
чином, надав заяву про розгляд справи
за його відсутності, відповідно до якої
просив задовольнити позов в повному
обсязі.

Представник відповідача -
Кабінету Міністрів України в судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив відмовити у його задоволенні,
посилаючись на виконання відповідачем
зазначених вище норм діючого
законодавства в межах прийнятих
постанов.

Представник відповідача - Управління
праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Київської
районної в м. Полтаві ради в судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив відмовити у його задоволенні. У
своїх запереченнях посилався на
обов'язок здійснення спірних виплат
саме Центром по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат у
Полтавській області, у зв'язку з чим
зауважив про безпідставність
визначення його відповідачем.

Центр по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області у судове засідання явку
уповноваженого представника не
забезпечив, надав заяву про розгляд
справи за його відсутності, відповідно
до якої зауважив на здійснення
останнім виплат в межах та на підставі
діючого законодавства, а тому вважає
позовні вимоги такими, що задоволенню
не підлягають.

Головне Управління Державного
казначейства у Полтавській області у
судове засідання явку уповноваженого
представника не забезпечив, надав
заяву про розгляд справи за його
відсутності, відповідно до якої при
вирішенні даного спору покладався на
розсуд суду.

Заслухавши пояснення представників
відповідачів, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 є інвалідом І групи та має право
на пільги, встановлені законодавством
України для ветеранів війни - інвалідів
війни, що підтверджується посвідченням
серії НОМЕР_1 від 23 червня 2005 року та
відповідно до положень Закону України
"Про соціальний захист ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" має
право на отримання щорічно до 05 травня
разової грошової допомоги.

В 2014 році вказана допомога виплачена
позивачеві у розмірі 2575 грн, про що не
заперечується сторонами.

Вважаючи таку виплату здійсненою не в
повному обсязі, позивач звернувся до
суду з вказаними вище вимогами.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Надаючи правову оцінку вимозі позивача
про зобов'язання Кабінету Міністрів
України вчинити дії, а саме - здійснити
регулювання порядку та розміру
допомоги через виділення з Державного
бюджету України цільових грошових
коштів, для відшкодування матеріальної
шкоди за 2014 рік, в розмірі 6915 грн,
недоплаченої до 5 травня інваліду війни
ОСОБА_3 щорічної разової грошової
допомоги, визначеної у розмірах
відповідно до вимог статті 22
Конституції України, статті 1 Першого
протоколу Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод та
Закону України "Про внесення змін до
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
№ 367-ХІV від 25.12.1998, суд виходив з
наступного.

Зі змісту статей 113, 116 Конституції
України вбачається, що Кабінет
Міністрів України як вищий орган у
системі органів виконавчої влади
забезпечує державний суверенітет і
економічну самостійність України,
здійснення внутрішньої і зовнішньої
політики держави, виконання
Конституції і законів України, актів
Президента України; вживає заходів
щодо забезпечення прав і свобод людини
і громадянина; забезпечує проведення
фінансової, цінової, інвестиційної та
податкової політики; політики у сферах
праці й зайнятості населення,
соціального захисту, освіти, науки і
культури, охорони природи, екологічної
безпеки і природокористування тощо.

Частиною 2 статті 46 Конституції
України передбачено, що право на
соціальний захист гарантується, у тому
числі, загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Причому, як вбачається зі змісту
Рішення Конституційного Суду України
від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 за рахунок
бюджетних джерел забезпечується
соціальний захист широких верств
населення країни, серед яких особи, що
отримують пенсії та інші види
соціальних виплат та допомоги. Це
зобов'язує державу дотримуватися
частин першої, третьої статті 95
Основного Закону України, згідно з
якими бюджетна система України
будується на засадах справедливого і
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами і
територіальними громадами; держава
прагне до збалансованості бюджету
України.

Відповідно до правової позиції
Конституційного Суду України,
викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011
року № 20-рп/2011, передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно з частиною першою
статті 17 Конституції України є
найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги повинна
відбуватися відповідно до критеріїв
пропорційності та справедливості і є
конституційно допустимою до тих меж, за
якими ставиться під сумнів власне
сутність змісту права на соціальний
захист.

Крім того, у мотивувальній
частині Рішення Конституційного Суду
України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012
зазначено, що однією з ознак України як
соціальної держави є забезпечення
загальносуспільних потреб у сфері
соціального захисту за рахунок коштів
Державного бюджету України виходячи з
фінансових можливостей держави, яка
зобов'язана справедливо і неупереджено
розподіляти суспільне багатство між
громадянами і територіальними
громадами та прагнути до
збалансованості бюджету України. При
цьому рівень державних гарантій права
на соціальний захист має відповідати
Конституції України, а мета і засоби
зміни механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги -
принципам пропорційності і
справедливості.

Згідно абз. 2, 3 ст. 1 Закону України
"Про державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії" державні
соціальні стандарти - це встановлені
законами, іншими нормативно-правовими
актами соціальні норми і нормативи або
їх комплекс, на базі яких визначаються
рівні основних державних соціальних
гарантій; державні соціальні гарантії -
це встановлені законами мінімальні
розміри оплати праці, доходів громадян,
пенсійного забезпечення, соціальної
допомоги, розміри інших видів
соціальних виплат, встановлені
законами та іншими
нормативно-правовими актами.

Тобто, державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії можуть бути визначені як
законами України, так і іншими
нормативно-правовими актами, зокрема
актами Кабінету Міністрів України.

Суд звертає увагу, що у Рішенні
від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011
Конституційний Суд України зауважив,
що невід'ємною складовою правового
регулювання відносин у сфері
соціального забезпечення є визначення
правового механізму та державних
органів, на які покладається обов'язок
виконання соціальної політики держави
у цій сфері.

При цьому, у Рішенні від 25 січня 2012
року № 3-рп/2012 Конституційний Суд
України прийшов до висновку, що Кабінет
Міністрів України регулює порядок та
розміри соціальних виплат та допомоги,
які фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України, відповідно
до Конституції та законів України.

Згідно частини 5 статті 13 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" від 22
жовтня 1993 року № 3551-XII (у редакції, що
діяла станом на момент виникнення
спірних правовідносин) щорічно до 5
травня інвалідам війни виплачується
разова грошова допомога у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів
України в межах бюджетних призначень,
встановлених законом про Державний
бюджет України.

Відповідно до частини 1 статті 23
Бюджетного кодексу України будь-які
бюджетні зобов'язання та платежі з
бюджету здійснюються лише за наявності
відповідного бюджетного призначення,
якщо інше не передбачено законом про
Державний бюджет України.

Відповідно до додатка № 3 Закону
України "Про Державний бюджет України
на 2014 рік" на щорічну грошову допомогу
ветеранам війни та жертвам нацистських
переслідувань передбачено 819011,6 тис.
грн.

З метою забезпечення виплати
разової грошової допомоги ветеранам
війни та особам, на яких поширюється
дія Законів України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" і "Про жертви
нацистських переслідувань" Кабінетом
Міністрів України прийнято Постанову
від 16 квітня 2014 року № 102 "Деякі питання
виплати у 2014 році разової грошової
допомоги, передбаченої Законами
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" і "Про
жертви нацистських переслідувань""
(надалі по тексту - Постанова № 102).

Відповідно до частини 1 статті 1
вказаної постанови встановлено, що у 2014
році виплату разової грошової допомоги
до 5 травня, передбаченої Законами
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" і "Про
жертви нацистських переслідувань"
(далі - грошова допомога), здійснює
Міністерство соціальної політики
шляхом перерахування коштів на
зазначені цілі структурним
підрозділам з питань соціального
захисту населення обласних, Київської
міської державної адміністрації (далі -
органи соціального захисту населення),
які через відділення зв'язку або
установи банків перераховують їх на
особові рахунки громадян за місцем
отримання пенсії (особам, що не є
пенсіонерами, - за місцем їх
проживання), у таких розмірах інвалідам
війни та колишнім малолітнім (яким на
момент ув'язнення не виповнилося 14
років) в'язням концентраційних таборів,
гетто та інших місць примусового
тримання, визнаним інвалідами від
загального захворювання, трудового
каліцтва та з інших причин: I групи - 2575
гривень; II групи - 2250 гривень; III групи -
2020 гривень.

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, позивачу в 2014
році було здійснено виплату разової
грошової допомоги в розмірі
передбаченому в Постанові КМУ №102 в
сумі - 2575 грн.

Посилання позивача на виплату
спірної допомоги до 5 травня не у
повному обсязі, а саме не в розмірі 9490
грн, суд вважає не обґрунтованим з
огляду на наступне.

Позивач, обґрунтовуючи розмір
грошової допомоги в розмірі 9490 грн,
виходив із того, що відповідно до ст. 13
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
№ 3551-ХІІ від 23.10.1993, він має право на
отримання щорічної разової грошової
допомоги в розмірі 10 мінімальних
пенсій за віком.

Однак, частина 5 статті 13 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" має
наступний зміст: "щорічно до 5 травня
інвалідам війни виплачується разова
грошова допомога у розмірах, які
визначаються Кабінетом Міністрів
України в межах бюджетних призначень,
встановлених законом про Державний
бюджет України". Тобто, редакція
вказаної статті на час виникнення
спірних правовідносин викладена в
іншій редакції і в ній розмір грошової
виплати прив'язаний не до розміру
мінімальних пенсій за віком, а до
розміру визначеного Кабінетом
Міністрів України, який, в свою чергу
визначив цей розмір в своїй Постанові
№ 102, а саме - 2575 грн.

Приписами статті 2 Закону України
"Про прожитковий мінімум" визначено, що
прожитковий мінімум застосовується,
зокрема, для встановлення розмірів
мінімальної заробітної плати та
мінімальної пенсії за віком,
визначення розмірів соціальної
допомоги та інше.

Згідно зі ст. 1 Закону "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" мінімальна пенсія - це
державна соціальна гарантія, розмір
якої визначається цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 цього
Закону мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 25 років,
а у жінок - 20 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Частиною 3 ст. 28 цього ж Закону
визначено, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом 1
цієї статті, застосовується виключно
для визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом.

Непоширення мінімального розміру
пенсії за віком, встановленого
вказаною правовою нормою, на
правовідносини, що виникають на
підставі інших законів, дає підстави
стверджувати про наявність прогалини у
законодавчому регулюванні виплат
ветеранам війни, особам, на яких
поширюється чинність Закону "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту".

Суд при вирішенні справи
керується принципом верховенства
права, відповідно до якого зокрема
людина, її права та свободи визнаються
найвищими цінностями та визначають
зміст і спрямованість діяльності
держави. Суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Законом України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського Суду з прав людини" від 23
лютого 2006 року № 3477-IV врегульовані
відносини, що виникають у зв'язку з
обов'язком держави виконати рішення
Європейського Суду з прав людини у
справах проти України. Так, статтею 17
вказаного Закону передбачено, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

Варто зазначити, що згідно із
статтею 22 Загальної декларації прав
людини розмірі соціальних виплат і
допомоги встановлюються з урахуванням
фінансових можливостей держави.

Європейський Суд з прав людини у
рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі
"Ейрі проти Ірландії" констатував, що
здійснення соціально-економічних прав
людини значною мірою залежить від
становища в державах, особливо
фінансового. Такі положення
поширюються й на питання допустимості
зменшення соціальних виплат, про що
зазначено в рішенні цього суду у справі
"Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від
12 жовтня 2004 року (абзац шостий
підпункту 2.1 пункту 2 рішення).

Вказане дає підстави для висновку
про те, що Кабінет Міністрів України,
встановивши оскаржуваною постановою
розмір виплати разової грошової
допомоги учасникам війни до 5 травня, як
однієї із соціальних гарантій, діяв в
межах повноважень та з урахуванням
відсутності відповідного регулювання
такої виплати Законом та залежно від
прожиткового мінімуму.

Таким чином, Кабінетом Міністрів
України здійснено регулювання порядку
та розміру допомоги через виділення з
Державного бюджету України цільових
грошових коштів, у зв'язку з чим суд не
знаходить підстав для задоволення
вимог ОСОБА_3 у цій частині.

Крім того, суд звертає увагу, що
Постанова Кабінету Міністрів України
№ 102 є чинною, а норми Закону України
"Про Державний бюджет України на 2014 рік"
не визнані неконституційними.

Надаючи правову оцінку вимогам
позивача про стягнення з Центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат у Полтавській області,
Управління праці та соціального
захисту населення виконкому Київської
районної в м. Полтаві ради через
Головне управління Державного
казначейства в Полтавської області
грошові кошти, для відшкодування
матеріальної шкоди за 2014 рік, в розмірі
6915 грн, недоплаченої щорічної до 5
травня інваліду війни ОСОБА_3 разової
грошової допомоги відповідно до вимог
Закону України "Про внесення змін до
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
N9 367-ХІV від 25.12.1998, суд виходив з
наступного.

Як слідує зі змісту позовної заяви та
долучених заперечень Центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат у Полтавській області, ОСОБА_3
здійснено виплату щорічної до 5 травня
разової грошової допомоги у розмірі 2575
грн. Вказана виплата здійснена на
підставі та в межах вимог викладених
вище норм законодавства, що діяло
станом на момент виникнення спірних
правовідносин.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що дана вимога задоволенню не
підлягає, оскільки є похідною від
вимоги зобов'язання Кабінету Міністрів
України здійснити регулювання порядку
та розміру спірної допомоги.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно із частини 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною першою статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Статтею 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, виходячи з
вищенаведеного та обставин справи, суд
прийшов до висновку про законність та
обґрунтованість дій відповідачів, у
зв'язку з чим підстав для задоволення
позову не має.

На підставі викладеного,
керуючись статтями 7-11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволення адміністративного
позову ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів
України, Центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат у
Полтавській області, Управління праці
та соціального захисту населення
виконавчого комітету Київської
районної в м. Полтаві ради, Головного
Управління Державного казначейства у
Полтавській області про зобов'язання
вчинити дії та стягнення коштів -
відмовити.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання апеляційної
скарги до Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд.

Повний текст постанови виготовлено 22
грудня 2014 року.

Головуючий суддя І.Г. Ясиновський суддя
суддя О.О. Кукоба Ф.Ф. Соколенко