Справа № К/9991/18774/11-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/18774/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_4 до Управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області, третя особа - Головне
управління Державного казначейства
України в Донецькій області про
стягнення державної соціальної
допомоги, за касаційною скаргою
Управління праці та соціального
захисту населення Торезької міської
ради Донецької області на постанову
Торезького міського суду Донецької
області від 5 листопада 2010 року та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 3 березня 2011
року,-

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до Управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області (далі УПСЗН), третя особа -
Головне управління Державного
казначейства України в Донецькій
області про визнання протиправними дій
та зобов'язання відповідача здійснити
позивачу виплату різниці одноразової
компенсації учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, у
відповідності з вимогами абзацу 3
частини 1 статті 48 Закону України від 28
лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ), у
зв'язку з встановленням йому 30 серпня
2010 року інвалідності 2 групи.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 30
серпня 2010 року йому встановлена 2 група
інвалідності, пов'язана з
Чорнобильською катастрофою, у зв'язку
із чим ОСОБА_4 звернувся до відповідача
з заявою про виплату різниці
одноразової компенсації в порядку
статті 48 Закону № 796-ХІІ, проте,
відповідач відмовив у здійсненні такої
виплати в порядку вищевказаного
Закону.

Вважаючи це порушенням своїх прав
ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Торезького міського суду
Донецької області від 5
листопада 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 3 березня 2011
року позов задоволено, визнано
протиправними дії та зобов'язано УПСЗН
здійснити виплату різниці у
компенсаціях у зв'язку з встановленням
вищої групи інвалідності, в порядку
статті 48 Закону № 796-ХІІ, у сумі 13260
гривень.

У касаційній скарзі відповідач
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального і порушення норм
процесуального права, просить ухвалені
ними судові рішення скасувати та
відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи касаційної скарги, матеріали
справи колегія суддів, в межах статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України, дійшла висновку про
відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 має
статус особи, яка постраждала
внаслідок Чорнобильської катастрофи 1
категорії, є інвалідом 2 групи
пов'язаної з цими подіями.

У зв'язку із встановленням позивачу, 30
серпня 2010 року, інвалідності 2 групи
останній звернувся до відповідача та
просив виплатити різницю одноразової
компенсації, в порядку статті 48 Закону
№ 796-ХІІ, однак у її виплаті УПСЗН
відмовило.

Задовольняючи позов суди, на підставі
наявних у справі даних встановили і
правильно виходили з того, що
відповідач, здійснюючи виплату спірної
компенсації позивачу у 2010 році повинен
був виходити з вимог абзацу 3 частини 1
статті 48 Закону № 796-ХІІ, з урахуванням
Рішення Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, а не
постанови Кабінету Міністрів України
від 26 липня 1996 року № 836 «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» далі Постанова КМУ № 836.

Так, за приписами абзацу 3 частини 1
статті 48 Закону № 796-ХІІ (в редакції
до внесення змін Законом України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI) одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та сім'ям,
які втратили годувальника із числа
осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та смерть яких
пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, виплачується інвалідам 2
групи у розмірі 45 мінімальних
заробітних плат.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що
у разі встановлення інвалідності вищої
групи інвалідам виплачується різниця у
компенсаціях.

У відповідності до змін, внесених
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
від 28 грудня 2007 року № 107-VI (далі Закон №
107-VI), статтю 48 Закону № 796-ХІІ викладено
в такій редакції: одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, та сім'ям,
які втратили годувальника із числа
осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та смерть яких
пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Однак, Рішенням Конституційного Суду
України від 22 травня 2008 року №
10-рп/2008 зміни, внесені підпунктом 11
пункту 28 розділу II Закону № 107-VI,
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними).

Відповідно до частини другої статті 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Отже, з 22 травня 2008 року відновила свою
дію попередня редакція статті 48 Закону
№ 796-ХІІ, а інших змін до зазначеної
статті, у спірний період, не вносилось.

Разом з тим, постановою КМУ № 836, у
відповідності до якої позивачу
здійснювалась спірна виплата,
установлено фіксований розмір
щорічної допомоги на оздоровлення, а не
кратний до мінімальної заробітної
плати, як це передбачено абзацом 3
частини 1 статті 48 Закону № 796-ХІІ.

У відповідності до приписів частини 4
статті 9 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі
невідповідності нормативно-правового
акта Конституції України, закону
України, міжнародному договору, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України, або іншому
правовому акту суд застосовує правовий
акт, який має вищу юридичну силу.

Вирішуючи цей спір, суди попередніх
інстанцій, з огляду на загальні засади
пріоритету законів над підзаконними
нормативними актами, обґрунтовано
виходили з того, що при визначенні
розміру одноразової компенсації
застосуванню підлягає саме стаття 48
Закону № 796-ХІІ, а не положення
постанови Кабінету Міністрів України,
якою керувався відповідач, оскільки
така істотно звужує обсяг установлених
законом прав позивача.

Окрім цього, посилання відповідачів на
статтю 70 Закону № 2154-VІ, якими
установлено право Кабінету Міністрів
встановлювати розміри соціальних
виплат, які пов'язуються з мінімальною
заробітною платою, колегією суддів до
уваги не приймаються з огляду на те, що
на виконання такого повноваження,
наданого цим Законом, Кабінетом
Міністрів України не приймався
нормативний акт про встановлення
розмірів цих виплат.

За таких обставин, суди дійшли
правильних висновків про наявність
підстав для задоволення позову та
протиправність дій відповідача щодо
відмови у виплаті позивачу різниці
одноразової компенсації учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, які стали
інвалідами внаслідок Чорнобильської
катастрофи, встановленої абзацом 3
частини 1 статті 48 Закону № 796-ХІІ,
у зв'язку з встановленням йому 30 серпня
2010 року інвалідності 2 групи.

Враховуючи викладене, рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
відповідають дійсним обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права, доводи
касаційної скарги їх висновків не
спростовують, а тому підстав для
скасування судових рішень колегія
суддів не вбачає.

За правилами частини 1 статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанцій
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства України
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Торезької міської ради Донецької
області відхилити, а постанову
Торезького міського суду Донецької
області від 5 листопада 2010 року та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 3 березня 2011
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало