Справа № 755/19741/14-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м.
Київ К/800/47187/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача),
Бутенка В.І., Лиска Т.О.,

за участю секретаря
Лопушенко О.В.,

представника позивача
Лебедєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Дніпровського районного
відділу Головного управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві до громадянина Грузії
ОСОБА_6 про примусове видворення за
межі України, провадження в якій
відкрито за касаційною скаргою
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 на ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2014
року та постанову Дніпровського
районного суду м. Києва від 25 липня 2014
року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року Дніпровський районний
відділ Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві звернувся до суду першої
інстанції з позовом до громадянина
Грузії ОСОБА_6 про примусове видворення
за межі України.

Постановою Дніпровського районного
суду м. Києва від 25 липня 2014 року,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 19 серпня 2014 року, адміністративний
позов задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували
свої рішення тим, що наявність лише
посвідки на постійне проживання як
документа не є безумовною підставою, що
надає особі право на постійне
перебування на території України,
оскільки легальність та правомірність
її отримання має підтверджуватися
іншими документами, що стали підставою
для видачі такої посвідки, як то заява
зацікавленої особи, рішення
уповноваженого органу тощо. Таким
чином, відповідача слід вважати таким,
що не має дозволів на право перебування
на території України, позивач
правомірно прийняв рішення про
примусове видворення із України
громадянина Грузії ОСОБА_6, тому такий
підлягає примусовому видворенню.

У поданій касаційній скарзі відповідач
заявив вимоги про скасування рішень
судів першої та апеляційної інстанції,
як таких, що постановлені із порушенням
норм матеріального і процесуального
права, про ухвалення нової постанови
про відмову в задоволенні
адміністративного позову.

У доводах касаційної скарги, скаржник
зазначає, що відповідачем не порушено
вимог Закону України «Про правовий
статус іноземців та осіб без
громадянства», оскільки у нього наявні
необхідні документи, що підтверджують
його право на законних підстав
перебувати на території України,
зокрема водійське посвідчення серії
НОМЕР_1, відмітка про перетин кордону у
паспорті громадянина Грузії, посвідка
на постійне проживання в Україні.

Касаційний розгляд справи проведено у
відкритому судовому засіданні,
відповідно до статті 221 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступні обставини.

24 липня 2014 року громадянина Грузії
ОСОБА_6 було виявлено в ході проведення
оперативно-розшукових заходів по
перевірці оперативної інформації щодо
перебування на території м. Києва осіб,
віднесених до категорії «злодії в
законі», кримінальних авторитетів,
лідерів та учасників організованих
злочинних угрупувань».

24 липня 2014 року завідувачем сектору
міграційної роботи Відділу
Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м.
Києві Мигун В.В. прийнято рішення про
примусове повернення із України
громадянина Грузії ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.
Підставою для прийняття цього рішення
слугувало притягнення відповідача
24.07.2014 року до адміністративної
відповідальності згідно норм статті 203
КУпАП, провину за якими останній
визнав.

Рішенням Відділу від 24.07.2014 року
відповідача примусово повернуто за
межі України та зобов'язано його
покинути територію України у термін до
24.07.2014 року. Відділ зазначив
безпідставне перебування відповідача
на території України, що є порушенням
норми статті 4 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства».

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
приходить до висновку, що зазначена
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
«Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства» (далі - Закон)
іноземці та особи без громадянства
в'їжджають в Україну за наявності
визначеного цим Законом чи міжнародним
договором України паспортного
документа та одержаної у встановленому
порядку візи, якщо інше не передбачено
законодавством чи міжнародними
договорами України. Це правило не
поширюється на іноземців та осіб без
громадянства, які перетинають
державний кордон України з метою
визнання їх біженцями або особами, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту чи отримання
притулку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону реєстрація
іноземців та осіб без громадянства, які
в'їжджають в Україну, здійснюється в
пунктах пропуску через державний
кордон України органами охорони
державного кордону. Відмітка про
реєстрацію іноземця або особи без
громадянства в паспортному документі
та/або імміграційній картці або інших
передбачених законодавством України
документах дійсна на всій території
України незалежно від місця
перебування чи проживання іноземця або
особи без громадянства на території
України.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, згідно листа заступника
начальника Головного управління по
боротьбі з організованою злочинністю
МВС України №9/9-8828 від 25.07.2014 року,
відповідач притягувався до
кримінальної відповідальності на
території Грузії за особливо тяжкий
злочин.

На час розгляду справи в судах першої
та другої інстанцій, родичів та
близьких громадян України відповідач
не мав, документи в міграційній службі
не реєстрував, трудовою діяльністю не
займався, дозволу на працевлаштування
не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону іноземці
та особи без громадянства, зазначені у
частинах першій та шістнадцятій статті
4 цього Закону, отримують посвідку на
постійне проживання.

Згідно ч. 1 ст. 4 цього Закону іноземці та
особи без громадянства можуть
відповідно до Закону України «Про
імміграцію» іммігрувати в Україну на
постійне проживання.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про імміграцію» іммігрант - іноземець
чи особа без громадянства, який отримав
дозвіл на імміграцію і прибув в Україну
на постійне проживання, або,
перебуваючи в Україні на законних
підставах, отримав дозвіл на
імміграцію і залишився в Україні на
постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає
право іноземцям та особам без
громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону України
«Про імміграцію» дозвіл на імміграцію
надається в межах квоти імміграції.
Квота імміграції встановлюється
Кабінетом Міністрів України у
визначеному ним порядку по категоріях
іммігрантів.

1) діячі науки та культури, імміграція
яких відповідає інтересам України;

2) висококваліфіковані спеціалісти і
робітники, гостра потреба в яких є
відчутною для економіки України;

3)особи, які здійснили іноземну
інвестицію в економіки України
іноземною конвертованою валютою на
суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США,
зареєстровану у порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України;

4)особи, які є повнорідними братом чи
сестрою, дідом чи бабою, онуком чи
онукою громадян України;

5) особи, які раніше перебували в
громадянстві України;

6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта
та його неповнолітні діти;

8) особи, які безперервно проживали на
території України протягом трьох років
з дня встановлення їм статусу особи,
яка постраждала від торгівлі людьми.

Дозвіл на імміграцію поза квотою
імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з
подружжя, з яким він перебуває у шлюбі
понад два роки, є громадянином України,
дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи
піклувальниками громадян України, або
перебувають під опікою чи піклуванням
громадян України;

3) особам, які мають право на набуття
громадянства України за
територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить
державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям
закордонних українців, їх дітям у разі
їх спільного в'їзду та перебування на
території України.

Відповідно до статті 11 зазначеного
Закону особі, яка постійно проживає за
межами України і отримала дозвіл на
імміграцію, дипломатичне
представництво чи консульська
установа України за її зверненням
оформляють довгострокову візу.
Зазначена особа в'їжджає на територію
України в порядку, встановленому
законодавством України.

Після прибуття іммігранта в Україну
він повинен звернутися протягом п'яти
робочих днів до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері імміграції, із заявою
про видачу йому посвідки на постійне
проживання. До заяви мають додаватися
копія паспортного документа заявника
із проставленою в ньому довгостроковою
візою та копія рішення про надання
дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
імміграції, протягом тижня з дня
прийняття заяви видає іммігранту
посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних
підставах в Україні і отримала дозвіл
на імміграцію, центральний орган
виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері імміграції,
видає посвідку на постійне проживання
протягом тижня з дня подання нею
відповідної заяви.

Суд касаційної інстанції вважає
правильним висновок судів попередніх
інстанцій, що у даному випадку
наявність у відповідача посвідки на
постійне проживання не є безумовною
підставою, що надає особі право на
постійне перебування на території
України, оскільки легальність та
правомірність її отримання має
підтверджуватися іншими документами,
що стали підставою для видачі такої
посвідки, як то заява зацікавленої
особи, рішення уповноваженого органу
тощо.

В свою чергу позивачем доведено
відсутність відповідного рішення,
заяви, або будь-якого іншого документа,
окрім самої посвідки, що могли б
підтвердити правомірність видачі
громадянину Грузії ОСОБА_6 посвідки на
постійне проживання іноземця.

Згідно статті 1 Закону України «Про
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства» нелегальний мігрант -
іноземець або особа без громадянства,
які законно прибули в Україну, але
після закінчення визначеного їм
терміну перебування втратили підстави
для подальшого перебування та
ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 статті 30 Закону
України «Про правовий статус іноземців
та осіб без громадянства» центральний
орган виконавчої влади, що забезпечує
реалізацію державної політики у сфері
міграції, органи охорони державного
кордону (стосовно іноземців та осіб без
громадянства які затримані ними у
межах контрольованих прикордонних
районів під час спроби або після
незаконного перетинання державного
кордону України) або органи Служби
безпеки України можуть лише на
підставі винесеної за їх позовом
постанови адміністративного суду
примусово видворити з України іноземця
та особу без громадянства, якщо вони не
виконали в установлений строк без
поважних причин рішення про примусове
повернення або якщо є обґрунтовані
підстави вважати, що іноземець або
особа без громадянства ухилятимуться
від виконання такого рішення, крім
випадків затримання іноземця або особи
без громадянства за незаконне
перетинання державного кордону
України поза пунктами пропуску через
державний кордон України та їх
передачі прикордонним органам
суміжної держави.

Враховуючи те, що у відповідача
відсутні належним чином оформлені
дозволи на право перебування на
території України, відносно нього було
прийнято рішення про повернення за
межі України, суди попередніх
інстанцій дійшли правильного висновку,
що позивач правомірно прийняв рішення
про примусове повернення із України
громадянина Грузії ОСОБА_6 та, що наявні
підстави для задоволення позовних
вимог.

Доводи касаційної скарги
спростовуються викладеними вище
нормами права та установленими
обставинами справи, у зв'язку з чим
відсутні підстави для її задоволення
та скасування оскаржуваних судових
рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права,
обґрунтованим - ухвалене судом на
підставі повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, підтверджених доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України
суд касаційної інстанції за наслідками
розгляду касаційної скарги має право
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що з
оскаржуваних судових рішень
вбачається, що при їх ухвалені, суди
попередніх інстанцій не допустили
порушень норм матеріального та
процесуального права, які могли б бути
підставою для скасування чи зміни
судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 221, 223, 224, 231, 254
КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_4 залишити без задоволення, а
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 19 серпня 2014
року та постанову Дніпровського
районного суду м. Києва від 25 липня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
І.Я. Олендер

Судді
В.І. Бутенко

Т.О. Лиска