Справа № 803/869/14
Суддя: Шавель Р.М.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року
Справа №
876/6037/14

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі:

головуючого судді
Шавеля Р.М.,

суддів
Костіва М.В. та Савицької Н.В.,

з участю секретаря судового засідання -
Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):

від відповідача -
Новосад О.Ю.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській обл. на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 22.05.2014р. в
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_3 до Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Волинській обл.,
третя особа без самостійних вимог на
предмет спору Управління Державної
казначейської служби України у
м.Луцьку Волинської обл., про визнання
протиправною та скасування постанови
державного виконавця про відмову у
відкритті виконавчого провадження
(відмову в прийнятті до провадження
виконавчого документа), -

В С Т А Н О В И Л А:

12.05.2014р. позивач ОСОБА_3 звернулася до
суду з адміністративним позовом, в
якому просила скасувати постанову
старшого державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській обл. Новосад О.Ю. про відмову
у відкритті виконавчого провадження
(відмову в прийнятті до провадження
виконавчого документа) від 02.04.2014р.
(а.с.2-5).

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 22.05.2014р.
заявлений позов задоволено; визнано
протиправною та скасовано постанову
старшого державного виконавця Відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській обл. Новосад О.Ю. від 02.04.2014р.
про відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документа)
(а.с.34-36).

Не погодившись із винесеною судом
постановою, її оскаржив відповідач
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській обл., який покликаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить постанову суду скасувати
(а.с.42-45).

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує
тим, що Пенсійний фонд України входить
до системи центральних органів
виконавчої влади і забезпечує
реалізацію державної політики з питань
пенсійного забезпечення. За таких умов
Головне управління Пенсійного фонду
України у Волинській обл. є державним
органом, який має рахунки в органах
Державної казначейської служби
України. Також можливість встановити
рахунки боржника виникла б у
державного виконавця лише після
закінчення строку на самостійне
виконання рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача по справі,
представника відповідача на
підтримання поданої скарги,
перевіривши матеріали справи та
апеляційну скаргу в межах наведених у
ній доводів, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, з наступних
підстав.

Як достовірно встановлено судом першої
інстанції, постановою Волинського
окружного адміністративного суду від
21.06.2013р., залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 09.10.2013р.,
адміністративний позов ОСОБА_3
задоволено частково; визнано
протиправним та скасовано наказ
Головного управління Пенсійного фонду
України у Волинській обл. № 2-о від
04.01.2013р. «Про припинення державної
служби ОСОБА_3»; поновлено ОСОБА_3 на
посаді начальника Управління
Пенсійного фонду України в м.Луцьку з
04.01.2013р.; стягнуто з Головного
управління Пенсійного фонду України у
Волинській обл. на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 04.01.2013р. по 21.06.2013р. в сумі 11859
грн. 54 коп.; у задоволенні решти
позовних вимог відмовлено (а.с.6-11).

За вказаним судовим рішенням
Волинським окружним адміністративним
судом 27.06.2013р. видано виконавчий лист №
569 2013р. для його примусового виконання
(а.с.12).

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
Управління Державної казначейської
служби України у м.Луцьку Волинської
обл. із заявою про виконання рішення
суду від 21.06.2013р. та стягнення на її
користь з Головного управління
Пенсійного фонду України у Волинській
обл. заробітку за час вимушеного
прогулу в сумі 11859 грн. 54 коп.

Відповідно до листа Управління
Державної казначейської служби
України у м.Луцьку Волинської обл. №
05-08/2006 від 30.08.2013р. виконавчі документи
повернуті заявниці без виконання, із
роз'ясненням порядку виконання рішення
суду про стягнення заборгованості по
заробітній платі з органів Пенсійного
фонду України (а.с.26-27).

20.01.2014р. ОСОБА_3 звернулася до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській обл. із заявою про примусове
виконання рішення суду в
адміністративній справі № 803/926/13-а в
частині стягнення з Головного
управління Пенсійного фонду України у
Волинській обл. на її користь
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу в сумі 11859 грн. 54 коп.

Постановою від 23.01.2014р. відповідачем
відмовлено в прийнятті до провадження
виконавчого документа та у відкритті
виконавчого провадження на підставі
виконавчого листа № 569 2013р. від 27.06.2013р.,
у зв'язку із його пред'явленням до
органу державної виконавчої служби не
за місцем або не за підвідомчістю
виконання рішення (а.с.13).

26.03.2014р. позивач повторно звернулась до
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Волинській обл. із заявою про примусове
виконання вказаного судового рішення
(а.с.14), на яку отримала 30.04.2014р.
постанову ВП № 42733244 від 02.04.2014р. про
відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документа)
(а.с.15-16).

При цьому, відповідач таке рішення
мотивував тим, що рішення про стягнення
коштів з державних органів, державного
та місцевого бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами, що
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів.

На підставі п.4 ч.1 ст.26 Закону України
«Про виконавче провадження», ч.2 ст.3
Закону України «Про виконавче
провадження» та ст.3 Закону України
«Про гарантії держави щодо виконання
судових рішень» державний виконавець
дійшов висновку, що виконавчий
документ пред'явлено до органу
державної виконавчої служби не за
місцем або не за підвідомчістю
виконання рішення суду, а тому наявні
підстави для прийняття рішення про
відмову в прийнятті до провадження
виконавчого документа та у відкритті
виконавчого провадження.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначено Законом України «Про
виконавче провадження» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин).

Відповідно до ст.1 цього Закону
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України (ч.1 ст.2
вказаного Закону).

Згідно із ч.2 ст.3 зазначеного Закону
рішення про стягнення коштів з
державних органів, державного та
місцевих бюджетів або бюджетних
установ виконуються органами, що
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів.

Із змісту ч.1 ст.3 Закону України «Про
гарантії держави щодо виконання
судових рішень» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) виконання рішень суду
про стягнення коштів, боржником за
якими є державний орган, здійснюється
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів, в межах відповідних
бюджетних призначень шляхом списання
коштів з рахунків такого державного
органу, а в разі відсутності у
зазначеного державного органу
відповідних призначень - за рахунок
коштів, передбачених за бюджетною
програмою для забезпечення виконання
рішень суду.

Пунктами 24, 25 Порядку виконання рішень
про стягнення коштів державного та
місцевих бюджетів або боржників, затв.
постановою КМ України № 845 від 03.08.2011р.,
визначено, що стягувачі, на користь
яких прийняті рішення про стягнення
коштів з рахунків боржника, подають до
органу Казначейства, в якому
обслуговується боржник, документи,
зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Безспірне списання коштів з рахунка
боржника здійснюється в
першочерговому порядку. Проведення
платежів за його платіжними
дорученнями здійснюється після
безспірного списання у разі наявності
коштів на рахунку.

У разі наявності у боржника окремої
бюджетної програми для забезпечення
виконання рішень суду безспірне
списання коштів з боржника (виконання
рішень суду про стягнення коштів з
боржника) здійснюється лише за цією
бюджетною програмою. При цьому пункти 24
- 34 цього Порядку застосовуються лише
щодо зазначеної бюджетної програми.

Пунктом 2 цього Порядку встановлено, що
боржники - це визначені в рішенні про
стягнення коштів розпорядники
(бюджетні установи) та одержувачі
бюджетних коштів, а також підприємства,
установи та організації, рахунки яких
відкриті в органах Казначейства.

Відповідно до п.п.8, 12 ч.1 ст.2 Бюджетного
кодексу України бюджетне призначення
повноваження головного розпорядника
бюджетних коштів, надане цим Кодексом,
законом про Державний бюджет України
(рішенням про місцевий бюджет), яке має
кількісні, часові і цільові обмеження
та дозволяє надавати бюджетні
асигнування; бюджетні установи - органи
Державної влади, органи місцевого
самоврядування, а також організації,
створені ними у встановленому порядку,
що повністю утримуються за рахунок
відповідно державного бюджету чи
місцевого бюджету. Бюджетні установи є
неприбутковими.

Указом Президента України № 384/2011 від
06.04.2011р. затверджено Положення про
Пенсійний фонд України, відповідно до
якого Пенсійний фонд України є
юридичною особою, має печатку із
зображенням Державного Герба України
та своїм найменуванням, власні бланки,
рахунки в органах Державної
казначейської служби України та
уповноважених банках. Пенсійний фонд
України здійснює свої повноваження
безпосередньо та через утворені в
установленому порядку територіальні
органи (п.п.7, 14 Положення).

Постановою правління Пенсійного фонду
України № 11-2 від 27.06.2002р. затверджено
Положення про головні управління
Пенсійного фонду України в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, відповідно до п.4.2 якого
Управління є юридичною особою, має
самостійний баланс та кошторис
видатків, рахунки в органах Державної
казначейської служби України та
уповноважених банках, печатку із
зображенням Державного Герба України
та своїм найменуванням.

Під час судового розгляду з'ясовано, що
в органах Державної казначейської
служби України відсутні рахунки
органів Пенсійного фонду України, з
яких можна здійснювати безспірне
списання коштів для виконання судових
рішень, боржниками за якими є зазначені
органи.

Фінансування пенсійних виплат та
видатків на утриманця органів
Пенсійного фонду України проводиться
не через рахунки, відкриті в органах
Казначейства, оскільки на них
обліковуються виключно кошти від
сплати єдиного внеску, а через рахунки,
відкриті в банківських установах.

Законодавством України не передбачено
повноважень органів Державної
казначейської служби України на
здійснення списання коштів з рахунків
боржника відкритих в банківських
установах, натомість такі права мають
органи державної виконавчої служби
відповідно до положень Закону України
«Про виконавче провадження».

Окрім цього, судом обґрунтовано
встановлено, що під час вирішення
питання про відкриття виконавчого
провадження обставин щодо наявності
рахунків органів Пенсійного фонду
України, з яких можна здійснювати
безспірне списання коштів, державний
виконавець не з'ясовував.

Оцінюючи в сукупності наведені
обставини, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
неправомірність прийнятого
відповідачем рішення про відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа та у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання
постанови Волинського окружного
адміністративного суду від 21.06.2013р. на
підставі виконавчого листа № 569 2013р.,
виданого 27.06.2013р., в частині стягнення
на користь ОСОБА_3 з Головного
управління Пенсійного фонду України у
Волинській обл. середнього заробітку
за час вимушеного прогулу з 04.01.2013р. по
21.06.2013р. в сумі 11859 грн. 54 коп.

Також покликання відповідача в
оскаржуваному рішенні на п.4 ч.1 ст.26
Закону України «Про виконавче
провадження» як на підставу для
відмови у відкритті виконавчого
провадження є необгрунтованим,
оскільки в даному випадку не могло мати
місце пред'явлення позивачем
виконавчого документа до органу
державної виконавчої служби не за
підвідомчістю виконання рішення.
Поняття підвідомчості в контексті
даного Закону може бути застосоване
виключно до органів державної
виконавчої служби, в той час як органи
Державної казначейської служби
України не є органами примусового
виконання, про що зазначено в ч.3 ст.3
вказаного Закону.

Таким чином, висновки Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Волинській обл.
про пред'явлення виконавчого документа
до органу державної виконавчої служби
не за місцем або не за підвідомчістю
виконання рішення не ґрунтуються на
вимогах закону.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до переконливого
висновку про те, що відповідач у
розглядуваному випадку не діяв в межах
наданих повноважень та у порядку,
визначеному чинним законодавством, а
тому наявні підстави для скасування
постанови про відмову у відкритті
виконавчого провадження (відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа).

Доводи апелянта в іншій частині на
правомірність прийнятої постанови не
впливають та висновків суду не
спростовують.

Оцінюючи в сукупності визначені
обставини справи та наведені норми
законодавства, колегія суддів
приходить до переконливого висновку
про те, що заявлений позов є підставним
і обґрунтованим, а тому підлягає до
задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно і повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстави для скасування постанови
колегія суддів не вбачає і вважає, що
апеляційну скаргу на неї слід залишити
без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Волинській обл. на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 22.05.2014р. в
адміністративній справі № 803/869/14
залишити без задоволення, а вказану
постанову суду - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя:
Р.М.Шавель

Судді:
М.В.Костів

Н.В.Савицька