Справа № 539/3960/14-а
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 р. Справа № 539/3960/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: П'янової Я.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Управління Пенсійного фонду
України в м. Лубнах та Лубенському
районі Полтавської області на
постанову Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від
08.12.2014р. по справі № 539/3960/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в м. Лубнах та Лубенському
районі Полтавської області

про визнання дій неправомірними та
зобов'язання здійснити перерахунок
пенсії,

ВСТАНОВИЛА:

24.11.2014 року позивач, ОСОБА_1, звернувся
до суду з позовом до Управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі Полтавської
області, в якому просив:

- визнати неправомірною відмову
Управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах та Лубенському районі
Полтавської області у здійсненні
перерахунку та виплати пенсії по
інвалідності в розмірах, передбачених
ст. 50, ч.4 ст. 54, 67 Закону України "Про
статус та соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" з
врахуванням ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", виходячи з кратного
розміру мінімальної пенсії за віком,
встановленої законом на час виплат за
період з 01.01.2014 року.

- зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі Полтавської
області здійснити перерахунок
щомісячної основної державної пенсії
по інвалідності ОСОБА_1 з 01.01.2014 року по 2
групі інвалідності в розмірі 8
мінімальних пенсій за віком,
відповідно до ч.4 ст. 54, ст. 67 Закону
України "Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
та з врахуванням ст. 28 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" та провести
відповідні виплати, з урахуванням
фактично виплачених сум.

- зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в м. Лубни та Лубенському
районі Полтавської області здійснити
перерахунок щомісячної додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю
ОСОБА_1 з 01.01.2014 року по 2 групі
інвалідності в розмірі 8 мінімальних
пенсій за віком відповідно до ч.1 ст. 50,
ст. 67 Закону України "Про статус та
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" та з врахуванням ст. 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" та провести відповідні
виплати, з урахуванням фактично
виплачених сум.

Постановою Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 08.12.14 року
по справі № 539/3960/14-а позов ОСОБА_1
задоволено.

Визнано неправомірними дії управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі щодо виплати ОСОБА_1
з 07.05.2014 року по 16.08.2014 року пенсії в
розмірі меншому, ніж це встановлено ст.
ст. 50, 54 ЗУ "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, встановленого ч. 1ст. 28 ЗУ "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі провести
перерахунок та виплату ОСОБА_1
державної та додаткової пенсії
відповідно до ст. ст. 50, 54 ЗУ "Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" в розмірі 8 мінімальних
пенсій за віком та 75 % мінімальної
пенсії за віком, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленого ч. 1 ст. 28 ЗУ "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" з 07.05.2014 року по 16.08.2014 року,
з урахуванням фактично виплачених сум.

Відповідач, не погодившись з рішенням
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій просив суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 08.12.14 року
та прийняти нову постанову, якою
відмовити позивачу в задоволенні
позову.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначив, що рішення є
необґрунтованим та винесеним з
порушенням норм матеріального права.

Колегія суддів відповідно ст. 197
Кодексу адміністративного судочинства
України вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними в справі
матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 є учасником ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та
інвалідом 2 групи.

Пенсію, згідно рішення Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області отримував з 07 грудня 2014 року у
відповідності до ч.4 ст.54 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" в розмірі 8
мінімальних пенсій за віком, починаючи
з 19 квітня 2010 року через Управління ПФУ
в м. Лубнах та Лубенському районі. Дану
пенсію позивач отримував до листопада
2011 року.

06.11.2011 року позивач звернувся з заявою
до УПФ України в м. Лубнах та
Лубенському районі з приводу
нарахування та виплати йому пенсію у
відповідності до ч. 4 ст. 54 "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", на що 07.11.2014 року за № 148/Г-02
отримав листа, яким йому повідомили, що
відповідно до чинного законодавства
підстави для перерахунку з 01.01.2014 року
пенсії у розмірі восьми мінімальних
пенсій за віком основної пенсії та 80
відсотків мінімальної пенсії за віком
додаткової пенсії з застосуванням ст. 67
Закону "Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" відсутні.

Не погодившись із вищезазначеним
листом відповідача, позивач для
захисту своїх прав звернувся до суду з
адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що положенням ЗУ "Про державний
бюджет України на 2014 рік" не було
передбачено обмежень щодо
застосування ст. 50, 54 Закону України "
Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи", а тому з
07.05.2014 року да 16.08.2014 року виплата пенсії
позивачу повинна здійснюватися у
розмірі, встановленому ст.ст. 50, 54 ЗУ
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"

Таким чином суд першої інстанції
дійшов висновку про необхідність
захисту прав позивача та визнання
неправомірними дій управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі щодо виплати ОСОБА_1
з 07.05.2014 року по 16.08.2014 року пенсії в
розмірі меншому, ніж це встановлено ст.
ст. 50, 54 ЗУ "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
виходячи з розміру мінімальної пенсії
за віком, встановленого ч. 1ст. 28 ЗУ "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування"; зобов'язання управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі провести
перерахунок та виплату ОСОБА_1
державної та додаткової пенсії
відповідно до ст. ст. 50, 54 ЗУ "Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" в розмірі 8 мінімальних
пенсій за віком та 75 % мінімальної
пенсії за віком, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленого ч. 1 ст. 28 ЗУ "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" з 07.05.2014 року по 16.08.2014 року,
з урахуванням фактично виплачених сум.

Колегія суддів частково погоджується з
даним висновком суду першої інстанції
та вважає постанову Дзержинського
районного суду м. Харкова від 04.04.2011
року такою, що частково постановлена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвели до
неправильного вирішення справи,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом 24.11.2014 року із
вимогами щодо захисту його порушених
прав, що мали місце з 01.01.2014 року.

Колегія суддів зауважує, що порушене
право позивача на отримання пенсії
підлягає захисту в межах
шестимісячного строку. При цьому
колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Отже, враховуючи дату звернення
позивача до суду з адміністративним
позовом, шестимісячний строк на
звернення до суду з позовом та період,
за який позивач просить суд захистити
його права, колегія суддів приходить до
висновку, що права позивача підлягають
захисту з 24.05.2014 року.

При цьому колегія суддів зауважує, що у
відповідності до ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод і
інтересів фізичних осіб, прав і
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень. До адміністративних судів
можуть бути оскаржені будь-які рішення,
дії чи бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Зазначені положення кореспондуються з
нормами ст. 162 КАС України, які
визначають повноваження суду при
вирішенні справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує
звернення до суду за захистом прав,
свобод та інтересів. Це, насамперед,
обумовлено специфікою спорів, які
розглядаються в порядку
адміністративного судочинства, а
запровадження таких строків
обумовлене досягненням юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах. Ці строки обмежують час,
протягом якого такі правовідносини
можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав
людини також свідчить про те, що право
на звернення до суду не є абсолютним і
може бути обмеженим, в тому числі і
встановленням строків на звернення до
суду за захистом порушених прав (справа
"Стаббігс на інші проти
Великобританії", справа "Девеер проти
Бельгії").

Як вбачається з приписів частин 2, 3 ст. 99
КАС України строк звернення до суду,
якщо не встановлено інше, обчислюється
з дня, коли особа дізналась або повинна
була дізнатись про порушення своїх
прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про
правильність застосування судом
першої інстанції строку звернення до
суду з захистом прав, свобод та
інтересів особи необхідно з'ясувати,
яким саме рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені права цієї особи,
коли розпочався перебіг цього строку.

При цьому колегія суддів зауважує, що,
як вбачається з матеріалів справи,
порушення прав позивача відбувалося
періодично - кожного місяця при
отриманні ним суми пенсії, починаючи з
01.01.2014 року, а тому кожного разу при
отриманні пенсії в неналежному розмірі
позивач мав змогу звернутись до суду за
захистом своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених
законом, залишається без розгляду, якщо
суд за заявою особи, яка його подала, не
знайде підстав для поновлення строку,
про що постановляється ухвала.

Пропущений з поважних причин
процесуальний строк, встановлений
законом, може бути поновлений судом за
наявності поважних причин його
пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і
вирішення справ в адміністративних
судах здійснюються на засадах
змагальності сторін та свободи в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС
України суд вживає передбачені законом
заходи, необхідні для з'ясування всіх
обставин у справі, у тому числі щодо
виявлення та витребування доказів з
власної ініціативи.

Однак позивачем до суду першої
інстанції не було надано доказів
поважності пропуску строку для
звернення до адміністративного суду з
позовом щодо визнання протиправною
бездіяльності, зобов`язання здійснити
перерахунок та виплату державної та
додаткової пенсій за період з 01.01.2014
року 23.05.2014 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для поновлення позивачеві
строку звернення до суду за захистом
своїх прав за період з 01.01.2014 року 23.05.2014
року.

У відповідності до ст. 159 КАС України
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотримання
норм процесуального права.

Таким чином, внаслідок неправильного
застосування норм ч.2 ст.99 КАС України
постанова суду першої інстанції в
частині позовних вимог про визнання
протиправною бездіяльності,
призначення та виплату державної
пенсії і додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю в розмірах,
встановлених законом, стягнення
заборгованості по пенсії за період з
01.01.2014 року по 23.05.2014 року не може бути
визнана законною, а тому підлягає
скасуванню, а позов в зазначеній
частині згідно приписів ст. 100 КАС
України - залишенню без розгляду.

Відносно позовних вимог про визнання
протиправною бездіяльності,
призначення та виплату державної
пенсії і додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю в розмірах,
встановлених законом, стягнення
заборгованості по пенсії за період з
24.11.2014 року колегія суддів зазначає
наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є інвалідом ІІ групи та
віднесений до І категорії осіб, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, що підтверджується
доданими до справи копіями посвідчення
та довідки МСЕК, та має право на
отримання державної та додаткової
пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю
відповідно до Закону України "Про
статус і соціальний громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

Відповідно до ст. 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя та
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон
радіоактивного забруднення територій,
умов проживання і трудової діяльності
на них, соціального захисту населення
визначені та закріплені в Законі
України "Про статус і соціальний
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

Статтею 49 Закону України "Про статус і
соціальний громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
передбачено, що пенсії особам,
віднесеним до категорій 1,2,3,4
встановлюються у вигляді: а) державної
пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду,
заподіяну здоров'ю, яка призначається
після виникнення права на державну
пенсію.

Відповідно до п. 4 ст. 54 Закону України
"Про статус і соціальний громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" в усіх випадках розміри
пенсій для інвалідів, щодо яких
встановлено зв'язок з Чорнобильською
катастрофою, не можуть бути нижчими: по
2 групі інвалідності -8 мінімальних
пенсій за віком.

Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України
"Про статус і соціальний громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" особам, віднесеним до
першої категорії призначається
щомісячна додаткова пенсія за шкоду,
заподіяну здоров'ю у розмірах:
інвалідам 2 групи - 75% мінімальної
пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є
визначальною для вирішення даного
спору, крім того це право гарантується
Конституцією України (ч.2 ст.46
Конституції України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що при визначенні розміру пенсій
позивачеві застосуванню підлягають
ст.ст.50 та 54 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", а не наведена вище
постанова Кабінету Міністрів України,
яка істотно звужує обсяг встановлених
законом прав.

Також суд першої інстанції правильно
не взяв до уваги посилання відповідача
на ч.5 ст.54 Закону України "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", якою передбачено, що
порядок обчислення пенсії по
інвалідності, що настала внаслідок
каліцтва чи захворювання, і пенсії у
зв'язку з втратою годувальника
внаслідок Чорнобильської катастрофи
визначається Кабінетом Міністрів
України, оскільки надання законодавцем
такого права Кабінету Міністрів
України не означає, що останній,
встановлюючи такий порядок, може
допустити звуження змісту та обсягу
прав позивача, встановлених цим же
Законом. Тобто, Кабінет Міністрів
України повинен був встановити
зазначений порядок не порушуючи
положень цього Закону.

При цьому колегія суддів зазначає, що з
24.05.2014 року підстави для невиплати
позивачеві державної та додаткової
пенсій у відповідності до ст.ст. 50, 54
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
були відсутні, а тому колегія суддів
дійшла висновку щодо необґрунтованої
відмови відповідача у здійсненні
перерахунку пенсії за зазначений
період.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо обов'язку відповідача з
24.05.2014 року здійснювати позивачеві
нарахування та виплату основної та
додаткової пенсії у відповідності до
приписів ст.ст. 50, 54 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи".

При цьому колегія суддів відхиляє
доводи апеляційної скарги в огляду на
наступне.

Вихідним критерієм розрахунку
державної та додаткової пенсій
виступає мінімальна пенсія за віком,
розмір якої згідно з ч. 1 ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
встановлюється в розмірі визначеного
законом прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність.

При вирішенні спору суд першої
інстанції, виходячи із загальних засад
пріоритету законів над підзаконними
актами, обґрунтовано визнав, що при
розрахунку державної та додаткової
пенсій, передбачених статтями 50, 54
Закону України "Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи",
застосуванню підлягає розмір
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, установлений
у законі про Державний бюджет України
на відповідний рік, з урахуванням якого
визначається мінімальний розмір
пенсії за віком.

Положення частини 3 статті 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", на
думку колегії суддів, не є перешкодою
для застосування зазначеної величини
(мінімального розміру пенсії за віком)
для розрахунку інших пов'язаних із нею
пенсій чи доплат, оскільки чинним
законодавством не встановлено іншого
мінімального розміру пенсії за віком,
крім передбаченого частиною першою
цієї статті.

Отже, колегія суддів підтверджує, що
при прийнятті судового рішення у
справі в частині задоволення позовних
вимог за період з 24.05.2014 року суд першої
інстанції дійшов вичерпних юридичних
висновків щодо встановлення обставин
справи і правильно застосував до
спірних правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

При цьому колегія суддів зазначає, що
Пунктом 9 статті 1 Закону України від 31
липня 2014 року № 1622-VII "Про внесення змін
до Закону України "Про Державний бюджет
України на 2014 рік", який набув чинності 3
серпня 2014 року (газета Голос України
№146 (5896) від 2 серпня 2014) доповнено
Прикінцеві положення Закону України
від 16 січня 2014 року № 719-VII "Про
Державний бюджет України на 2014 рік"
пунктом 6-7 такого змісту: "установити,
що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30,
31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" (Відомості
Верховної Ради України, 1992 року, № 13, ст.
178 із наступними змінами), статей 5 та 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" (Відомості Верховної Ради
України, 2005 року, № 4, ст. 94 із наступними
змінами), Закону України "Про
індексацію грошових доходів населення"
(Відомості Верховної Ради України, 2003
року, № 15, ст. 111 із наступними змінами),
статей 14, 22, 37 та 43 Закону України "Про
пенсійне забезпечення осіб, звільнених
з військової служби, та деяких інших
осіб" (Відомості Верховної Ради
України, 1992 року, № 29, ст. 399 із
наступними змінами), пункту "ж" частини
першої статті 77 Основ законодавства
України про охорону здоров'я (Відомості
Верховної Ради України, 1993 року, № 4, ст.
19 із наступними змінами), статей 12, 13, 14,
15 та 16 Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" (Відомості
Верховної Ради України, 1993 року, № 45, ст.
425 із наступними змінами), статті 43
Гірничого закону України (Відомості
Верховної Ради України, 1999 року, № 50, ст.
433 із наступними змінами), статей 6-1, 6-2,
6-3 та 6-4 Закону України "Про жертви
нацистських переслідувань" (Відомості
Верховної Ради України, 2000 року, № 24, ст.
182 із наступними змінами)
застосовуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України, виходячи з наявних фінансових
ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету
Пенсійного фонду України та бюджетів
інших фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
2014 рік.

З аналізу наведених норм вбачається, що
визначення порядку та розмірів виплат
зазначеним категоріям громадян з 03.08.2014
року делеговано Кабінету Міністрів
України.

Отже, у період з 03.08.2014 року розмір
підвищення до пенсії особам, які мають
статус учасника ліквідації аварії на
ЧАЕС повинен визначатися відповідно до
урядових постанов, а тому позовні
вимоги за період з 03.08.2014 року
задоволенню не підлягають.

Враховуючи те, що судом першої
інстанції невірно визначено період, за
який відповідач повинен здійснити
перерахунок пенсії позивачеві, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції через порушення ним
норм процесуального права, які
призвели до ухвалення неправильного
рішення, підлягає скасуванню в частині
задоволення позову за період з 03.08.2014 по
16.08.2014 року.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції за
наслідками розгляду апеляційної
скарги може своєю постановою змінити
постанову суду першої інстанції або
прийняти нову постанову, якими суд
апеляційної інстанції задовольняє або
не задовольняє позовні вимоги.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, 205, 207, 209,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі Полтавської
області задовольнити частково.

Постанову Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 08.12.14 року
по справі № 539/3960/14-а скасувати в
частині визнання неправомірними дії
управління Пенсійного фонду України в
м. Лубнах та Лубенському районі щодо
виплати ОСОБА_1 з 07.05.2014 року по 23.05.2014
року пенсії в розмірі меншому, ніж це
встановлено ст. ст. 50, 54 ЗУ "Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленого ч. 1ст. 28 ЗУ "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування"; зобов'язання управління
Пенсійного фонду України в м. Лубнах та
Лубенському районі провести
перерахунок та виплату ОСОБА_1
державної та додаткової пенсії
відповідно до ст. ст. 50, 54 ЗУ "Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" в розмірі 8 мінімальних
пенсій за віком та 75 % мінімальної
пенсії за віком, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком,
встановленого ч.1 ст.28 ЗУ "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" з 07.05.2014 року по 23.05.2014 року,
з урахуванням фактично виплачених сум.

Позовну заяву ОСОБА_1 в зазначеній
частині залишити без розгляду.

В частині задоволення позову з 03.08.2014 по
16.08.2014 року постанову Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 08.12.14 року по справі №
539/3960/14-а скасувати, в цій частині
ухвалити нову постанову, якою в
задоволенні позову відмовити.

В іншій частині постанову Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 08.12.14 року по справі №
539/3960/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, є
остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Зеленський В.В.Судді
П’янова Я.В. Чалий І.С.