Справа № 458/606/14а 2-а/458/10/2014
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року
Справа № 7549/14/876

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Рибачука А.І., Мікули О.І.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційні скарги
ОСОБА_1 та Ластівківської сільської
ради Турківського району Львівської
області на постанову Турківського
районного суду Львівської області від
07 липня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_1 до Ластівківської сільської
ради Турківського району Львівської
області про визнання протиправною
бездіяльності та зобов'язання вчинити
дії,

В С Т А Н О
В И В :

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Ластівківської
сільської ради Турківського району
Львівської області (далі - Сільська
рада) про визнання протиправною
бездіяльності відповідача в
задоволенні запитів позивача від 11.04.2014
та 16.04.2014, зобов'язати задоволити такі
запити в повному обсязі та надати повну
та достовірну інформацію, з
покликанням на те, що відповідачем
протиправно з формальних підстав
надано неповну і незрозумілу відповідь
на поставлені в запитах питання.

Постановою Турківського районного
суду Львівської області від 07 липня 2014
року в справі №458/606/14-а позов
задоволено частково. Визнано
протиправною бездіяльність Сільської
ради щодо задоволення запиту ОСОБА_1
від 11.04.2014 та зобов'язано надати
відповідь на такий запит, а саме:
повідомити ОСОБА_1 про те, чи
передбачений на території Сільської
ради квартал забудови дачних ділянок:
якщо так, то ким і на підставі чого
передбачений, в якому саме місці;
повідомити позивача про те, чи
затверджувався Сільською радою
квартал забудови дачних ділянок: якщо
так, то коли саме і на підставі чого
затверджувався; на підтвердження
відповіді видати копії документів. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Стягнуто з відповідача в
користь позивача в рахунок компенсації
його судових витрат 73,08грн.

Постанову оскаржив позивач, який в
апеляційній скарзі просить її
скасувати та прийняти нову, якою
повністю задовольнити позов, а саме:
щодо запиту від 16.04.2014. Апеляційна
скарга обґрунтована тим, що судом не
враховано те, що він двічі звертався до
відповідача із запитом на інформацію. В
матеріалах справи відсутні докази
отримання ним листа Сільської ради від
25.04.2014 (далі - Відповідь, Лист) про нібито
надану відповідь та такого не
отримував.

Не погодившись із ухваленим судовим
рішенням, постанову оскаржив також
відповідач, який в апеляційній скарзі
просить її скасувати та прийняти нову,
якою повністю відмовити в задоволенні
позову. Апеляційна скарга обґрунтована
тим, що Сільська рада не володіла
інформацією запитуваною позивачем в
запитах на інформацію про що надала
Відповідь.

Відповідач в письмовому запереченні на
апеляційну скаргу позивача вважає
постанову суду першої інстанції, в
частині відмови в позові,
обґрунтованою, прийняту з врахуванням
всіх обставини справи та такою, що
відповідає нормам матеріального та
процесуального права. Просить
апеляційну скаргу позивача залишити
без задоволення. Додатково вказує, що
Відповідь на запити на інформацію була
надіслана позивачу рекомендованою
кореспонденцією та ним особисто
отримана 03.05.2014. Опосередковано це
підтверджується також змістом
позовної заяви в якому позивач вказує
на необґрунтованість вказаної
Відповіді.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача та представника відповідача,
перевіривши матеріали справи,
апеляційні скарги, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційні скарги підлягають до
часткового задоволення з таких
міркувань.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що Відповідь є неповною
- не надано відповіді на запит від
11.04.2014, таку інформацію Сільська рада
могла і зобов'язана була надати з усіма
копіями документів, оскільки дана
інформація є публічною та позивач мав
право на її отримання відповідно до
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» (далі - Закон
№2939-VI). Водночас, позовні вимоги в
частині надання відповіді на запит від
16.04.2014 є необґрунтовані, оскільки
ОСОБА_3 до Сільської ради із будь-якими
заявами ніколи не зверталася, доказів
протилежного позивачем не надано, про
що такого повідомлено Листом.

Повністю погодитися з такими
висновками суду першої інстанції не
можна, оскільки вони частково не
відповідають фактичним обставинам
справи і зроблені з порушенням норм
процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах (абзац 10
п.9 Рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Апеляційним судом, з врахуванням
встановленого судом першої інстанції,
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що позивач двічі
звертався до відповідача із письмовими
запитами на інформацію у відповідності
до Закону №2939-VI, які направив поштовим
зв'язком. Такі отриманні відповідачем
18.04.2014 (а.с.172-174).

В запиті від 11.04.2014 просив надати
інформацію: Чи передбачені (ий) на
території Сільської ради квартал
забудови дачних ділянок? Якщо так, то
коли, чим та на підставі чого
передбачений (і)? Якщо так, то в якому
саме місці? Чи затверджувався Сілською
радою квартал (ли) забудови дачних
ділянок? Якщо так, то коли саме, хто саме
і на підставі чого затверджувався? Якщо
так, то яке саме місце (вказати
конкретний населений пункт) було
виділено під квартал забудови дачних
ділянок? Надати належним чином
завірені копії підтверджуючих
документів? Відповідь просив надати у
встановлений законом 5-ти денний
термін. Повідомляв, що відомості
необхідні для пред'явлення в якості
доказу до суду та прокуратури
Львівської області (а.с.7).

В запиті від 16.04.2014 просив надати
інформацію: Чи приймалось Сільською
радою рішення про надання земельної
ділянки ОСОБА_3 (адреса реєстрації:
АДРЕСА_1, яка є власником житлового
будинку по АДРЕСА_2). Якщо так, то коли
саме, в якому розмірі, в якому місці та
на підставі чого? Чи видавався ОСОБА_3
державний акт на право приватної
власності на землю? Якщо так, то коли
саме, та на підставі чого? Надати
перелік усіх прийнятих рішень, усіх
виданих державних актів на право
приватної власності на землю та їх
копії. Відповідь просив надати у
встановлений законом 5-ти денний
термін. Повідомляв, що відомості
необхідні для пред'явлення в якості
доказу до суду та прокуратури
Львівської області (а.с.8).

Листом, який відправлений позивачу
25.04.2014 рекомендованою кореспонденцією
та отриманий ним 03.05.2014, Сільська рада
надала Відповідь в якому повідомила
про те, що: на запит від 11.04.2014 (у Листі
вказана дата 18.04.2014, тобто фактична дата
його отримання відповідачем) -
проектування кварталів забудови
дачних будинків є компетенцією
Турківської РДА, і документів на
підставі яких виготовлено квартали
забудови дачних будинків в сільській
раді немає; на запит від 16.04.2014 (у Листі
вказана дата 18.04.2014, тобто фактична дата
його отримання відповідачем) - ОСОБА_3
із заявою про надання земельної
ділянки до Сільської ради не
зверталась, та державний акт на право
приватної власності на землю Сільська
рада не видавала (а.с.9, 111, 175-177).

Вважаючи таку Відповідь неповною та не
зрозумілою, позивач звернувся до суду
із цим позовом.

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові та службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та Законами України.

Закон №2939-VI (в редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин) визначає
порядок здійснення та забезпечення
права кожного на доступ до інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом, та інформації,
що становить суспільний інтерес.

Метою цього Закону є забезпечення
прозорості та відкритості суб'єктів
владних повноважень і створення
механізмів реалізації права кожного на
доступ до публічної інформації (ч.1 ст.2
Закону №2939-VI).

Частиною 1 ст.1 цього Закону визначено,
що публічна інформація - це відображена
та задокументована будь-якими засобами
та на будь-яких носіях інформація, що
була отримана або створена в процесі
виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним законодавством,
або яка знаходиться у володінні
суб'єктів владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
визначених цим Законом.

Тобто, публічна інформація може бути
двох видів: отримана або створена в
процесі виконання суб'єктами владних
повноважень своїх обов'язків,
передбачених чинним
законодавством;яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом.

Зі змісту ч.1 ст.1 Закону №2939-VI випливає,
що публічна інформація отримується або
створюється в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством.

Отже, визначальним для публічної
інформації є те, щоб вона була
заздалегідь готовим, зафіксованим
продуктом, отриманим або створеним
лише суб'єктом владних повноважень у
процесі виконання своїх обов'язків.

Статтею 1 Закону України «Про
інформацію» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин)
передбачено, що інформація - це будь-які
відомості та/або дані, які можуть бути
збережені на матеріальних носіях або
відображені в електронному вигляді.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.5 Закону
№2939-VI доступ до інформації
забезпечується шляхом, зокрема,
надання інформації за запитами на
інформацію.

Частинами 1 та 2 ст.19 даного Закону
визначено, що запит на інформацію - це
прохання особи до розпорядника
інформації надати публічну інформацію,
що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до
розпорядника інформації із запитом на
інформацію незалежно від того,
стосується ця інформація його особисто
чи ні, без пояснення причини подання
запиту.

Згідно з п.1 ч.1 ст.13 Закону №2939-VІ
розпорядниками інформації для цілей
цього Закону визначаються суб'єкти
владних повноважень - органи державної
влади, інші державні органи, органи
місцевого самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання.

Розпорядники інформації зобов'язані:1)
оприлюднювати інформацію про свою
діяльність та прийняті рішення; 2)
систематично вести облік документів,
що знаходяться в їхньому володінні; 3)
вести облік запитів на інформацію; 4)
визначати спеціальні місця для роботи
запитувачів з документами чи їх
копіями, а також надавати право
запитувачам робити виписки з них,
фотографувати, копіювати, сканувати їх,
записувати на будь-які носії
інформації тощо; 5) мати спеціальні
структурні підрозділи або призначати
відповідальних осіб для забезпечення
доступу запитувачів до інформації; 6)
надавати достовірну, точну та повну
інформацію, а також у разі потреби
перевіряти правильність та
об'єктивність наданої інформації (ст.14
цього ж Закону).

Частиною 1 ст.22 Закону №2939-VІ
передбачено випадки відмови в
задоволенні запиту на інформацію.
Розпорядник інформації має право
відмовити в задоволенні запиту в таких
випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і
не зобов'язаний відповідно до його
компетенції, передбаченої
законодавством, володіти інформацією,
щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить
до категорії інформації з обмеженим
доступом відповідно до ч.2 ст.6 цього
Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію,
не оплатила передбачені ст.21 цього
Закону фактичні витрати, пов'язані з
копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на
інформацію, передбачених ч.5 ст.19 цього
Закону.

Розпорядник інформації, який не
володіє запитуваною інформацією, але
якому за статусом або характером
діяльності відомо або має бути відомо,
хто нею володіє, зобов'язаний направити
цей запит належному розпоряднику з
одночасним повідомленням про це
запитувача. У такому разі відлік строку
розгляду запиту на інформацію
починається з дня отримання запиту
належним розпорядником (ч.3 ст.22 Закону
№2939-VІ).

Відповідно до частин 1, 2 ст.23 цього ж
Закону рішення, дії чи бездіяльність
розпорядників інформації можуть бути
оскаржені до керівника розпорядника,
вищого органу або суду. Запитувач має
право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на
інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на
інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на
інформацію;

4) надання недостовірної або неповної
інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов'язку
оприлюднювати інформацію відповідно
до ст.15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність
розпорядників інформації, що порушили
законні права та інтереси запитувача.

За змістом пунктів 3, 7 ч.1 ст.1 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» (далі - Закон
№3038-VI; в редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин)
містобудівна документація -
затверджені текстові та графічні
матеріали з питань регулювання
планування, забудови та іншого
використання територій, а детальний
план території - містобудівна
документація, що визначає планувальну
організацію та розвиток території.

За ч.1 ст.16 Закону №3038-VI планування
територій на місцевому рівні
здійснюється шляхом розроблення та
затвердження генеральних планів
населених пунктів, планів зонування
територій і детальних планів
території, їх оновлення та внесення
змін до них.

У відповідності до змісту частин 1, 6, 10,
11 ст.17 цього ж Закону генеральний план
населеного пункту є основним видом
містобудівної документації на
місцевому рівні, призначеної для
обґрунтування довгострокової
стратегії планування та забудови
території населеного пункту, а рішення
про розроблення генерального плану
приймає відповідна сільська, селищна,
міська рада. Генеральні плани
населених пунктів та зміни до них
розглядаються і затверджуються
відповідними сільськими, селищними,
міськими радами на чергових сесіях
протягом трьох місяців з дня їх
подання.

Загальна доступність матеріалів
генерального плану населеного пункту
забезпечується шляхом його розміщення
на веб-сайті органу місцевого
самоврядування та у місцевих
періодичних друкованих засобах
масової інформації, а також у
загальнодоступному місці у приміщенні
такого органу, крім частини, що
становить державну таємницю та
належить до інформації з обмеженим
доступом відповідно до законодавства.
Зазначена частина може включатися до
складу генерального плану населеного
пункту як окремий розділ.

Загальні положення щодо складу, змісту,
порядку розроблення та затвердження
детального плану території
визначаються ст.19 Закону №3038-VI. Так,
детальний план у межах населеного
пункту уточнює положення генерального
плану населеного пункту та визначає
планувальну організацію і розвиток
частини території. Детальний план
розробляється з метою визначення
планувальної організації і
функціонального призначення,
просторової композиції і параметрів
забудови та ландшафтної організації
кварталу, мікрорайону, іншої частини
території населеного пункту,
призначених для комплексної забудови
чи реконструкції.

Детальний план території за межами
населених пунктів розробляється
відповідно до схеми планування
території (частини території) району
та/або області з урахуванням державних
і регіональних інтересів. Розроблення
детального плану території за межами
населених пунктів та внесення змін до
нього здійснюються на підставі
розпорядження відповідної районної
державної адміністрації.

На підставі та з урахуванням положень
затвердженого детального плану
території може розроблятися проект
землеустрою щодо впорядкування цієї
території для містобудівних потреб,
який після його затвердження стає
невід'ємною частиною детального плану
території.

Загальна доступність матеріалів
детального плану території
забезпечується шляхом його розміщення
на веб-сайті органу місцевого
самоврядування, у місцевих друкованих
засобах масової інформації, а також у
загальнодоступному місці у приміщенні
такого органу, крім частини, що
належить до інформації з обмеженим
доступом відповідно до законодавства.
Зазначена частина може включатися до
складу детального плану території як
окремий розділ. Виконавчий орган
сільської, селищної, міської ради,
відповідна районна державна
адміністрація забезпечують
оприлюднення детального плану
території протягом 10 днів з дня його
затвердження.

Детальний план території за межами
населеного пункту розглядається і
затверджується відповідною районною
державною адміністрацією протягом 30
днів з дня його подання.

Закон України «Про землеустрій» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) визначає таким -
сукупність соціально-економічних та
екологічних заходів, спрямованих на
регулювання земельних відносин та
раціональну організацію території
адміністративно-територіальних
одиниць, суб'єктів господарювання, що
здійснюються під впливом
суспільно-виробничих відносин і
розвитку продуктивних сил.
Документація із землеустрою -
затверджені в установленому порядку
текстові та графічні матеріали, якими
регулюється використання та охорона
земель державної, комунальної та
приватної власності, а також матеріали
обстеження і розвідування земель,
авторського нагляду за виконанням
проектів тощо.

Замовниками документації із
землеустрою можуть бути органи
державної влади, Рада міністрів
Автономної Республіки Крим, органи
місцевого самоврядування,
землевласники і землекористувачі (ст.26
цього ж Закону).

Встановлені апеляційним судом
обставини справи та аналіз наведених
норм матеріального права дають
підстави для висновку про те, що
відповідачем Листом надано позивачу
недостовірну та неповну інформацію
(Відповідь) за запитом від 11.04.2014 щодо
наявності кварталів забудови дачних
ділянок у межах населених пунктів
Сільської ради (с.Ластівка, с.Свидник та
с.Коритище).

Необхідно відзначити, що позивачем
долучено до матеріалів справи два
державні акти на право власності на
земельні ділянки, виділені Сільською
радою у 2005 році в с.Коритище на
вул.І.Франка двом фізичним особам, з
цільовим призначенням - дачне
будівництво (а.с.199-202).

Водночас, на підставі рішень
відповідача від 07.08.2011 №47 «Про
оновлення генплану забудови села
Ластівка та виготовлення генпланів сіл
Свидник та Коритище» та 02.11.2014 №277 «Про
затвердження генерального плану
забудови сіл Ластівка, Свидник та
Коритище» розроблено та затверджено
відповідний генеральний план (а.с.190-191).

В той же час, не володіючи та не маючи
обов'язку володіти (за статусом та
характером діяльності) інформацією
щодо наявності кварталів забудови
дачних ділянок за межами населених
пунктів Сільської ради та щодо надання
земельних ділянок у межах населених
пунктів Сільської ради ОСОБА_3,
відповідач правомірно повідомив про це
позивача, чим правильно фактично
відмовив в задоволенні запитів на
інформацію (п.1 ч.1 ст.22 Закону №2939-VІ).

У свою чергу, з постанови Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 05 листопада 2014 року видно, що 11.04.2014
(тобто одночасно) ОСОБА_1 звертався до
Турківської районної державної
адміністрації Львівської області (далі
- РДА) із запитом на інформацію щодо
наявності кварталів забудови дачних
ділянок на території Сільської ради та
отримав на такий відповідну відповідь
(а.с.159-162).

При наведеному, у вказаній частині, у
діях відповідача відсутнє порушення
права заявника (позивача) на одержання
публічної інформації.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.2 ст.11 цього Кодексу суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

Частиною 1 ст.138 КАС України
передбачено, що предметом доказування
є обставини, якими обґрунтовуються
позовні вимоги чи заперечення або які
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропущення строку для
звернення до суду тощо) та які належить
встановити при ухваленні судового
рішення у справі.

Щодо дотримання Сільською радою вимог
ч.3 ст.22 Закону №2939-VІ в частині
законодавчо встановленого обов'язку, у
випадку якщо розпорядник інформації
(відповідач), який не володіє
запитуваною інформацією, але якому за
статусом або характером діяльності
відомо або має бути відомо, хто нею
володіє направляти цей запит у
відповідній частині належному
розпоряднику (РДА) з одночасним
повідомленням про це запитувача
(позивача), то виходячи з предмета
позову (що конкретно вимагає позивач),
підстави позову (чим він обґрунтовує
свої вимоги) і змісту позовних вимог
(який спосіб захисту свого права він
обрав), суд апеляційної інстанції не
вбачає в цій справі підстав та
нагальної потреби для виходу за межі
позовних вимог.

Такі дії (бездіяльність) відповідача
може бути предметом окремого позову, п.7
ч.2 ст.23 Закону №2939-VІ (при дотриманні
вимог КАС України, зокрема ст.99).

Не заслуговують на увагу доводи
позивача щодо не отримання ним Листа,
оскільки такі спростовуються
повідомленням про вручення поштового
відправлення (а.с.111), самим змістом його
позовної заяви в якій він вказує на
неповноту та незрозумілість Відповіді
(а.с.3, стор.2 третій абзац зверху) та
долученням ним самим до позову
відповідного Листа (а.с.9).

Однак, суд першої інстанції правильно
по суті вирішивши справу, помилково
застосував норми процесуального права,
що є підставою для зміни та скасування
(у відповідній частині) ухваленого
судового рішення.

Вищий адміністративний суд України в
абзаці 1 п.10, абзаці 1 пп.10.3 п.10, пп.10.9 п.10
постанови Пленуму від 20.05.2013 №7 «Про
судове рішення в адміністративній
справі» роз'яснив, що резолютивна
частина рішення є завершальною і
відображає результат вирішення справи
адміністративної юрисдикції, а тому
повинна містити чіткі та вичерпні
висновки щодо всіх вимог, які були
предметом позову, апеляційної чи
касаційної скарги. У разі визнання
судом неправомірними дій чи
бездіяльності відповідача суд може
зобов'язати його вчинити чи утриматися
від вчинення певних дій у спосіб,
визначений чинним законодавством, яким
може бути захищено/відновлено порушене
право.

У резолютивній частині судового
рішення суд, відповідно до вимог ст.163
КАС України, обов'язково зазначає про
розподіл судових витрат між сторонами
у порядку та розмірі, передбаченими
ст.94 КАС України.

Зазначеним вимогам резолютивна
частина оскаржуваного судового
рішення (судове рішення) не відповідає.

Суд першої інстанції не звернув увагу,
що в запиті від 11.04.2014 позивач також
просив надати інформацію: «Якщо так, то
яке саме місце (вказати конкретний
населений пункт) було виділено під
квартал забудови дачних ділянок?».

При наведеному, резолютивна частина
оскарженого судового рішення підлягає
уточненню та доповненню, а отже таке
необхідно змінити.

Порядок розподілу судових витрат
передбачений ст.94 КАС України. Так, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа). Якщо адміністративний
позов задоволено частково, судові
витрати, здійснені позивачем,
присуджуються йому відповідно до
задоволених вимог, а відповідачу -
відповідно до тієї частини вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено. Якщо суд апеляційної чи
касаційної інстанції, не повертаючи
адміністративної справи на новий
розгляд, змінить судове рішення або
ухвалить нове, він відповідно змінює
розподіл судових витрат (частини 1, 3, 6).

Позивач заявляв позовні вимоги щодо
двох запитів на інформацію, судом
першої інстанції задоволено позов щодо
одного з таких запитів, а стягнуто з
Сільської ради (правильно з місцевого
бюджету органу місцевого
самоврядування) всі понесені позивачем
судові витрати (судовий збір - 73,08грн),
хоча стягненню відповідно підлягала
половина таких витрат.

Отже, постанова суду першої інстанції у
цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200-202, 205, 207, 254
КАС України, суд,

П О С Т А
Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та
Ластівківської сільської ради
Турківського району Львівської
області задовольнити частково.

Постанову Турківського районного суду
Львівської області від 07 липня 2014 року
змінити.

Викласти абзац четвертий резолютивної
частини постанови у такій редакції:

«повідомити ОСОБА_1 про те, чи
передбачений у межах населених пунктів
Ластівківської сільської ради
Турківського району Львівської
області квартал забудови дачних
ділянок; якщо так, то коли, чим та на
підставі чого передбачений, в якому
саме місці;».

Після абзацу п'ятого резолютивної
частини постанови таку доповнити новим
абзацом такого змісту:

«повідомити ОСОБА_1 якщо такий квартал
передбачений, то яке саме місце
(вказати конкретний населений пункт)
було виділено під квартал забудови
дачних ділянок;».

Постанову Турківського районного суду
Львівської області від 07 липня 2014 року
в частині розподілу судових витрат
скасувати та прийняти в цій частині
нову постанову.

Стягнути з місцевого бюджету
Ластівківської сільської ради
Турківського району Львівської
області в користь ОСОБА_1 36,54 гривень
сплаченого судового збору.

В решті постанову Турківського
районного суду Львівської області від
07 липня 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
А.І. Рибачук

Суддя
О.І. Мікула

Повний текст виготовлений 25 грудня 2014
року.