Справа № 825/3090/14
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 825/3090/14
1-й інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

18 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

при секретарі судового засідання
Нечай Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області, Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірними та скасування
наказу, рішення та зобов'язання вчинити
певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України
та просить: визнати неправомірним та
скасувати Наказ від 26.06.2014 № 79
Державної міграційної служби України,
про відмову в визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; визнати неправомірним та
скасувати рішення № 30-14 від 04.09.2014;
зобов'язати Державну міграційну службу
України прийняти рішення про перегляд
справи для вирішення питання про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2014
року відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просив його
скасувати та ухвалити нову постанову,
якою позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
судом першої інстанції не було повно та
всебічно досліджено обставини, які
свідчать про наявність підстав для
визнання позивача біженцем в Україні.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 Кодексу адміністративного
судочинства України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 Кодексу адміністративного
судочинства України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, постанова
суду - без змін з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, 05
червня 2014 року громадянин Афганістану
ОСОБА_2 звернувся до Управління ДМС
України у Чернігівській області із
заявою-анкетою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на території
України, в якій причиною залишення
країни громадянської належності
зазначив, що був змушений покинути
територію країни свого походження і не
може туди повернутися через страх за
своє життя викликаний погрозами зі
сторони талібів на його адресу.

За результатами розгляду особової
справи позивача було складено висновок
від 26.06.2014 року щодо відмови у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, яким було
рекомендовано Державній міграційній
службі України прийняти рішення про
відмову громадянину Афганістану
ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Висновок мотивовано тим, що заява
позивача не дає підстав вважати, що
заявник зазнав переслідувань за
будь-якою з конвенційних ознак.

Начальником управління Державної
міграційної служби у Чернігівській
області 26.06.2014 було прийнято наказ № 79
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, з огляду на відсутність умов,
передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", про що останнього
було повідомлено відділом у справах
біженців та соціальної інтеграції УДМС
України в Чернігівській області
відповідно до повідомлення № 20, факт
отримання якого підтверджується
підписом позивача на цьому
повідомленні та копією відповідної
сторінки журналу.

Позивач оскаржив вказане рішення до
Державної міграційної служби України,
проте рішенням ДМС України від 04.09.2014
№29-14 скаргу громадянина Афганістану
ОСОБА_2 було відхилено, про що позивача
поінформовано 15.09.2014 відповідним
повідомленням, отримання якого
підтверджується відміткою позивача та
перекладача.

Вважаючи рішення відповідача про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
незаконним, позивач звернувся до суду
із даним позовом.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог, при цьому виходив з
того, що рішення УДМС України в
Чернігівській області від 26.06.2014
№79 та рішення ДМС України від 04.09.2014
№29-14 прийняті на підставі та у межах
повноважень, у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття такого рішення.

Надаючи правову оцінку обставинам
справи, судова колегія зазначає
наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону
біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання,
не може чи не бажає повернутися до
неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" встановлено, що
особа, яка з наміром бути визнаною
біженцем в Україні або особою, яка
потребує додаткового захисту,
перетнула державний кордон України в
порядку, встановленому законодавством
України, повинна протягом п'яти робочих
днів звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Особа,
яка з наміром бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, під час в'їзду в
Україну незаконно перетнула державний
кордон України, повинна без зволікань
звернутися до відповідного органу
міграційної служби із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Пунктом 4 ч.1 ст.6 Закону встановлено, що
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені п.1
чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України "Про
біженців та осіб, що потребують
додаткового чи тимчасового захисту"
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 зазначеного
Закону рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у тому числі
стосовно перебуваючи з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців. Центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, може вимагати
подання додаткової інформації від
уповноважених посадових осіб цього
центрального органу виконавчої влади,
які здійснювали розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Частиною 3 зазначеної статті
передбачено, що у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, необхідності у
встановленні справжності і дійсності
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
Міністерства закордонних справ
України, Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, особова справа якої
розглядається.

Таким чином, з аналізу норм вказаного
Закону вбачається, що міграційний
орган, зобов'язаний розглянути заяву
про надання статусу біженця або особи,
яка потребує додаткового захисту, для
встановлення додаткової інформації,
необхідної для оцінки достовірності
повідомленого, провести з нею
співбесіду та у разі виникнення
сумнівів щодо такої достовірності,
звернутись до відповідних органів для
підтвердження або спростування
наданих заявником відомостей.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що
після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
поняття "біженець" включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться:

- знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження;

- наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язано з
причинами, які вказані в Конвенції про
статус біженців 1951 року.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради
Європейського Союзу "Щодо мінімальних
стандартів для кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців або як осіб, що потребують
додаткового захисту за іншими
причинами, а також суті захисту, що
надається" від 27.04.2004 року №8043/04 із
змінами від 20.12.2011 року, заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; визначено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

З матеріалів справи вбачається, що,
позивачем, під час проведення з ним
співбесід, зроблено спробу
обґрунтувати свою заяву про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, зокрема тим, що
боїться за своє життя через погрози зі
сторони талібів на адресу його родини.

Разом з тим, з протоколів співбесід з
позивачем від 05.06.2014 року, копія якого
наявна в матеріалах справи, вбачається,
що позивач з приводу погроз його
батькові зі сторони (імовірно) талібів,
до правоохоронних органів не
звертався, кінцевою метою залишення
ним країни його походження було
намагання дістатися Австрії та в
подальшому отримати освіту у галузі
комп'ютерних технологій.

Під час розгляду особової справи
шукача притулку, органом міграційної
служби встановлено відсутність у
позивача об'єктивної сторони критерію
побоювань стати жертвою переслідувань,
який є визначальним, оскільки
позивачем не надано жодного доказу
того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
документи, які б свідчили про наявність
підстав для надання позивачу статусу
біженця, а ті, які характеризують
загальне положення в країні походження
позивача, не містять конкретних
відомостей про його утиски.

Відповідно до матеріалів особової
справи позивача він в заяві та під час
співбесід не наводив обставин, які б
вказували на пред'явлення йому
будь-яких обвинувачень або притягнення
його до адміністративної чи
кримінальної відповідальності з боку
влади або інших утисків.

За таких обставин видається
небезпідставним висновок Головного
управління ДМС України у місті Києві,
що основною метою звернення з заявою
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту є
легалізація перебування на Україні та
пошук кращих умов життя.

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає обґрунтованим висновок суду
першої інстанції, що відповідачі,
приймаючи рішення про відмову позивачу
у визнанні його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
надали належну оцінку доводам
заявника, всебічно вивчили матеріали,
які спростовують доводи позивача
стосовно необхідності визнання його
біженцем, і вказують на
обґрунтованість рішення.

За таких обставин, колегія вважає
юридично правильним висновок суду
першої інстанції про відсутність
правових підстав для задоволення вимог
позивача.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи, викладені в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження, оскаржувана постанова
прийнята судом відповідно до норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, то колегія суддів
апеляційної інстанції підстав для його
скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області, Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірними та скасування
наказу, рішення та зобов'язання вчинити
певні дії - залишити без задоволення, а
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Суддя
А.Б. Парінов

Суддя
О.О. Беспалов

Головуючий суддя
Губська О.А.

Судді:
Парінов А.Б.

Беспалов О.О.