Справа № 826/5577/14
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/53521/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого
Кравцова О.В.,

суддів
Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

секретар судового засідання:
Руденко Н.В.,

за участю:

позивача
ОСОБА_2,

представника позивачів
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4,
ОСОБА_2 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
28 травня 2014 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 30 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2 до Державного
реєстратора прав на нерухоме майно
Державної реєстраційної служби
України Гуляєва Олексія
Олександровича, треті особи: Державна
реєстраційна служба України, Головне
управління юстиції у м. Києві, Приватне
акціонерне товариство «Ерде Банк», про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_2 (надалі
- позивачі) звернулись до суду із
позовом до Державного реєстратора прав
на нерухоме майно Державної
реєстраційної служби України Гуляєва
Олексія Олександровича (надалі -
відповідач, державний реєстратор),
треті особи: Державна реєстраційна
служба України (надалі - реєстраційна
служба), Головне управління юстиції у м.
Києві, Приватне акціонерне товариство
«Ерде Банк» (надалі - ПАТ «Ерде Банк», в
якому просили:

визнати протиправними дії державного
реєстратора щодо державної реєстрації
права власності на об'єкт нерухомості -
трьохкімнатну квартиру житловою
площею 46, 50 кв. м., загальною площею 92, 70
кв. м., яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1 - (надалі - Об`єкт) за ПАТ «ЕРДЕ
БАНК»;

скасувати рішення державного
реєстратора від 27 травня 2013 року про
реєстрацію права власності на об'єкт
нерухомості - трьохкімнатну квартиру
житловою площею 46, 50 кв. м., загальною
площею 92, 70 кв. м., яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 - за ПАТ «ЕРДЕ БАНК»;

зобов'язати державного реєстратора
скасувати в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно запис про
державну реєстрацію права власності на
об'єкт нерухомості трьохкімнатну
квартиру житловою площею 46, 50 кв. м.,
загальною площею 92, 70 кв. м., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 - за ПАТ
«ЕРДЕ БАНК»;

зобов'язати державного реєстратора
відновити в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно запис про
державну реєстрацію права власності на
об'єкт нерухомості трьохкімнатну
квартиру житловою площею 46, 50 кв. м.,
загальною площею 92, 70 кв. м., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 - за
ОСОБА_2.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 28
травня 2014 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 вересня
2014 року, відмовлено у задоволенні
адміністративного позову повністю.

Не погоджуючись із судовими рішеннями
попередніх інстанцій, до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою звернулись
позивачі.

В своїй скарзі вказали, що при
винесенні оскаржуваних рішень судами
грубо порушено норми матеріального та
процесуального права, а тому вони
підлягають скасуванню, а позовні
вимоги задоволенню.

Заслухавши суддю - доповідача,
позивача, представника позивачів,
здійснивши перевірку доводів
касаційної скарги, матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено наступні обставини.

12 вересня 2011 року між ПАТ «Ерде Банк» та
ОСОБА_4 укладено кредитний договір №
К-197/11 (надалі - Кредитний договір).
Відповідно до Кредитного договору ПАТ
«Ерде Банк» надав позичальнику грошові
кошти (кредит) на споживчі цілі у сумі 46
000 (сорок шість тисяч) доларів США.
Згідно з пунктом 1.5 кредитного
договору, в якості забезпечення
виконання позичальником своїх
зобов'язань щодо погашення кредиту,
сплати процентів, комісій тощо,
виступатиме іпотека.

12 вересня 2011 року між ПАТ «Ерде Банк»,
як іпотекодержателем, та ОСОБА_2, як
іпотекодавцем, укладено іпотечний
договір, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу та
зареєстрований в реєстрі за № 2762
(надалі - Іпотечний договір), відповідно
до якого ОСОБА_2 виступає майновим
поручителем ОСОБА_4 щодо її зобов'язань
за Кредитним договором.

Пунктом 2.1 Іпотечного договору
іпотекодавець з метою забезпечення
належного виконання зобов'язання, що
випливає з Кредитного договору,
передає іпотекодержателю в іпотеку
нерухоме майно - трикімнатну квартиру
житловою площею 46,50 кв.м., загальною
площею 92,70 кв.м., яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, яка належить
іпотекодавцю на праві власності.

12 вересня 2011 року між ПАТ «Ерде Банк»,
як іпотекодержетелем, та ОСОБА_2, як
іпотекодавцем, також було укладено
договір про задоволення вимог
іпотекодержателя, який посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу та
зареєстрованого в реєстрі за № 2764
(надалі - Договір про задоволення
вимог), за змістом якого звернення
стягнення на предмет іпотеки може бути
здійснено шляхом переходу права
власності до іпотекодержателя.

13 травня 2013 року ПАТ «Ерде Банк»
звернулось до реєстраційної служби із
заявою про проведення державної
реєстрації прав та їх обтяжень (щодо
права власності) на квартиру за
адресою: АДРЕСА_1.

27 травня 2013 року державним
реєстратором прийнято рішення № 2602892
«Про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень», яким проведено державну
реєстрацію права власності на квартиру
за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ «Ерде Банк».

Відповідно до витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності №4748589,
право власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 за ПАТ «ЕРДЕ БАНК»
зареєстровано на підставі Кредитного
договору від 12 вересня 2013 року та
Іпотечного договору від 12 вересня 2013
року.

Не погоджуючись із вищенаведеними
діями державного реєстратора, позивачі
оскаржили їх в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції прийшов до
висновку, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, що відповідач,
при державній реєстрації права
власності на Об'єкт за ПАТ «ЕРДЕ БАНК»
діяв в межах норм чинного
законодавства та наданих йому
повноважень.

Втім, за перевіркою матеріалів справи,
колегія суддів вважає, що суди першої
та апеляційної інстанцій дійшли до
такого висновку без належного
встановлення обставин справи та
перевірки їх доказами.

Статтею 182 Цивільного кодексу України
передбачено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації. Державна
реєстрація прав на нерухомість є
публічною, здійснюється відповідним
органом, який зобов'язаний надавати
інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом. Відмова у
державній реєстрації права на
нерухомість, ухилення від реєстрації,
відмова від надання інформації про
реєстрацію можуть бути оскаржені до
суду. Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Частиною першою статті 2 Закону України
N 1952-IV від 1 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (надалі - Закон N
1952-IV) встановлено, що державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно (далі - державна реєстрація прав) -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, державна реєстрація речових прав
на нерухоме майно є відповідною
процедурою, що здійснюється державним
реєстратором та чітко регламентована
чинним законодавством.

Частиною другою статті 19 Конституції
України передбачено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Так, згідно з частиною третьою статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі - КАС України) у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до статті 15 Закону № 1952-IV
державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації;

4) внесення записів до Державного
реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності
на нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Таким чином, надаючи оцінку діям
відповідача при здійсненні державної
реєстрації прав та їх обтяжень,
необхідно враховувати вищенаведені
етапи державної реєстрації.

Процедуру проведення державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень (далі - державна
реєстрація прав), перелік документів,
необхідних для її проведення, права та
обов'язки суб'єктів у сфері державної
реєстрації прав, а також процедуру
взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна визначав на момент
виникнення спірних правовідносин
Порядок державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України № 703 від 22 червня 2011
року (надалі - Порядок № 703).

Відповідно до пункту 10 Порядку № 703, та
до частини третьої статті 16 Закону N
1952-IV заявник разом із заявою про
державну реєстрацію подає органові
державної реєстрації прав, нотаріусові
необхідні для такої реєстрації
документи, визначені цим Порядком, їх
копії, документ, що підтверджує
внесення плати за надання витягу з
Державного реєстру прав, та документ
про сплату державного мита.

Документи, необхідні для проведення
державної реєстрації, що подані з
порушенням вимог, установлених
законом, цим Порядком та іншими
нормативно-правовими актами, є
підставою для зупинення розгляду заяви
про державну реєстрацію або відмови в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, а не для відмови в прийнятті
заяви про державну реєстрацію.

Пунктом 12 Порядку № 703 передбачено, що
під час розгляду заяви про державну
реєстрацію і документів, що додаються
до неї, державний реєстратор
встановлює відповідність заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутність
суперечностей між заявленими та
зареєстрованими речовими правами на
нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема
щодо:

1) обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення (у встановлених законом
випадках);

2) повноважень заявника;

3) відомостей про нерухоме майно,
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах;

4) наявності обтяжень прав на нерухоме
майно, зареєстрованих відповідно до
закону;

5) наявності факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав.

Таким чином, надання державному
реєстратору документів для державної
реєстрації прав та їх обтяжень із
порушенням вимог Закону 1952-IV та Порядку
№ 703 є підставою для зупинення розгляду
заяви про державну реєстрацію або
відмови в державній реєстрації прав та
їх обтяжень.

Відповідно до пункту 34 Порядку № 703 для
проведення державної реєстрації права
власності на підставі договору
іпотеки, що містить застереження про
задоволення вимог іпотекодержателя,
заявник, крім документів, що зазначені
у пунктах 27 і 28 цього Порядку, подає:

1) завірену в установленому порядку
копію письмової вимоги про усунення
порушень, надіслану іпотекодержателем
іпотекодавцеві та боржникові, якщо він
є відмінним від іпотекодавця, в якій
зазначається стислий зміст порушеного
зобов'язання, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менше ніж
30-денний строк та попередження про
звернення стягнення на предмет іпотеки
у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує сплив
30-денного строку з моменту отримання
іпотекодавцем та боржником, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмової
вимоги іпотекодержателя, якщо більш
тривалий строк не вказано у надісланій
іпотекодержателем іпотекодавцеві та
боржникові, якщо він є відмінним від
іпотекодавця, письмовій вимозі;

3) звіт про оцінку предмета іпотеки,
складений після спливу строку, що
зазначений у письмовій вимозі,
надісланій іпотекодержателем
іпотекодавцеві та боржникові, якщо він
є відмінним від іпотекодавця;

4) підпункт 4 пункту 34 виключено;

5) витяг з Державного земельного
кадастру про земельну ділянку (у разі,
коли предметом іпотеки є земельна
ділянка та в документах, що зазначені у
пункті 27 цього Порядку, відсутні
відомості про її кадастровий номер);

6) заставну (у разі, коли іпотечним
договором передбачено її видачу).

Відповідно до частини першої статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Отже, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України не
погоджується із висновком судів першої
та апеляційної інстанцій щодо
правомірності дій відповідача,
оскільки судами, не встановлено, які
саме документи були подані ПАТ «Ерде
Банк» державному реєстратору для
державної реєстрації прав та їх
обтяжень (зокрема, не встановлено
подання державному реєстратору звіту
про оцінку предмета іпотеки, складений
після спливу строку, що зазначений у
письмовій вимозі, надісланій
іпотекодержателем іпотекодавцеві та
боржникові), не досліджено
відповідність поданих документів
вимогам законодавства.

Судами також зазначено, що вимоги про
усунення порушень кредитного договору
та повідомлення про існуючу
заборгованість за кредитним договором
отримано позивачами 18 січня 2013 року та
18 березня 2013 року, що підтверджується
копіями рекомендованих повідомлень
про вручення поштового відправлення.
Проте, з копій рекомендованих
повідомлень, що містяться в матеріалах
справа, не вбачається, що саме ПАТ «Ерде
Банк» надсилав позивачам, а тому їх не
можна вважати документами, що
підтверджують сплив 30-денного строку з
моменту отримання іпотекодавцем та
боржником письмової вимоги іпотеко
держателя.

Також судами попередніх інстанцій
зазначено, що чинним законодавством не
передбачено обов'язку надання
державному реєстратору письмового
рішення іпотекодержателя про перехід
права власності на предмет іпотеки та
письмового рішення іпотекодержателя
про прийняття предмета іпотеки у
власність в рахунок задоволення вимог
іпотекодержателя, проте не враховано
наявність абзацу четвертого п.п. 741
Іпотечного договору, яким передбачено,
що для реєстрації права власності
Іпотекодержателя на предмет іпотеки
необхідно, зокрема, письмове рішення
Іпотекодержателя про перехід права
власності на предмет іпотеки.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам статті
159 КАС України відповідно до якої
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим (частина перша). Законним
є рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права
(частина друга). Обґрунтованим є
рішення, ухвалене судом на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні
(частина третя).

Між тим, відповідно до частини
четвертої та п'ятої статті 11 КАС
України суд повинен визначити характер
спірних правовідносин та зміст
правової вимоги, матеріальний закон,
який їх регулює, а також факти, що
підлягають встановленню і лежать в
основі вимог та заперечень; з'ясувати,
які є докази на підтвердження
зазначених фактів. Дійшовши висновку,
що поданих сторонами доказів
недостатньо для встановлення обставин
справи, суд має право вжити
передбачених законом заходів для
витребування належних доказів із
власної ініціативи.

Суд постановляє ухвалу про закінчення
з'ясування всіх обставин у справі та
перевірки їх доказами тільки після
того, як проведено всі дії, необхідні
для повного і всебічного з'ясування цих
обставин, перевірено всі вимоги та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі, і вичерпано всі можливості щодо
збирання й оцінки доказів.

Втім, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, судом першої інстанції
таких вимог не дотримано.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення
суду першої інстанції, також не
дотримався вимог, передбачених статтею
11 КАС України, та належним чином не
перевірив повноту з'ясування обставин
у справі судом першої інстанції, які
він вважав встановленими та такими, що
підтверджуються дослідженими в
судовому засіданні доказами, не надав
належної юридичної оцінки його
висновкам та сам ухвалив рішення без
дотримання вимог статті 159 КАС України.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що суди
попередніх інстанцій не повно
встановили обставини справи, не
з'ясували докази на їх підтвердження,
не правильно застосували норми
матеріального права, що регулюють
спірні відносини, а тому ухвалені ними
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи до суду першої
інстанції на новий розгляд.

При новому розгляді суду слід
врахувати наведене, всебічно і повно
встановити всі фактичні обставини
справи на підставі об'єктивної оцінки
наявних у ній доказів, з'ясувати дійсні
права та обов'язки сторін, і залежно від
встановленого, правильно застосувати
норми матеріального та процесуального
права, що регулюють спірні
правовідносини, та ухвалити законне й
обґрунтоване рішення.

Відповідно до частини другої статті 227
КАС України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 221, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_2
задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 28 травня 2014 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 30 вересня
2014 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Заява про перегляд судового рішення в
адміністративній справі Верховним
Судом України може бути подана з
підстав, в порядку та у строки, що
встановлені статтями 236-238 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
Кравцов О.В.

Судді
Єрьомін А.В.

Цуркан М.І.