Справа № 2а-4834/12/1370
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2014 року м. Київ
К/800/50747/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

при секретарі судового засідання
Бовкуні В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Городоцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 03.12.2012 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 19.09.2013 року

у справі № 2а-4834/12/1370

за позовом Дочірнього підприємства
«Західбудсервіс» Відкритого
акціонерного товариства «Яворівбуд»

до Державної податкової інспекції у
Яворівському районі Львівської
області Державної податкової служби

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,

встановив:

Дочірнє підприємство «Західбудсервіс»
Відкритого акціонерного товариства
«Яворівбуд» звернулось до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Яворівському
районі Львівської області Державної
податкової служби про визнання
недійсним та скасування податкового
повідомлення-рішення.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 03.12.2012 року,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 19.09.2013 року, позов задоволено
повністю. Визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 24.05.2012 року №
.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позовних вимог
відмовити, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу
позивач з вимогами та доводами
скаржника не погоджується, просить
залишити без змін рішення судів
попередніх інстанцій.

В судовому засіданні представник
позивача проти касаційної скарги
заперечував та просив у її задоволенні
відмовити. Представник відповідача в
судове засідання не з'явився, про дату,
час та місце судового розгляду
повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасника процесу, перевіривши
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального і процесуального права,
правової оцінки обставин справи,
колегія суддів встановила наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
планової виїзної перевірки позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2010 року по
31.12.2011 року, відповідачем складено акт
від 07.05.2012 року №126/22-00/25556388, яким
встановлено порушення, зокрема, п. 5.1,
пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» та п. 44.1 ст. 44, п.п. 138.2, 138.4
ст. 138 Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено податок на
прибуток всього у сумі 1 681 601, 00 грн., у
тому числі за ІІ квартал 2010 року в сумі
117 916, 00 грн., за ІV квартал 2010 року в сумі 1
253 406, 00 грн., за І квартал 2011 року в сумі
164 388, 00 грн., за ІV квартал 2011 року в сумі
145 891, 00 грн.

На підставі акта перевірки 24.05.2012 року
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток приватних підприємств у
розмірі 1 681 601, 00 грн. за основним
платежем та 342 831, 00 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами).

Підставою для прийняття спірного
податкового повідомлення-рішення став
висновок податкового органу щодо
нереальності господарських операцій
позивача з його контрагентами.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з чим погодився суд
апеляційної інстанції, прийшов до
висновку щодо відсутності порушень
податкового законодавства позивачем і,
як наслідок, неправомірного прийняття
спірного податкового
повідомлення-рішення.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції, з урахуванням норм
податкового законодавства, чинних на
час виникнення відповідних
правовідносин, погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
з огляду на таке.

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу - сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно із пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» передбачено, що не
належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань. Внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу.

Згідно із п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат
витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9
п. 139.1 ст. 139 ПК України).

Таким чином, підставою для включення
витрат з придбання товарів (отримання
робіт, послуг) до складу валових
(витрат, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування) є
належним чином оформлені розрахункові,
платіжні та інші первинні документи.

Таким чином, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні товарів
(послуг) сум податку на додану вартість
є факт придбання товарів та послуг із
метою подальшого їх використання у
господарській діяльності.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, у перевіряємому
періоді позивач мав господарські
відносини з ТОВ «Фірма «Сат Імпекс» на
підставі договорів купівлі-продажу на
умовах товарного кредиту від 20.10.2010
року, від 28.10.2010 року, від 23.11.2010 року, з
ТОВ «Компанія «Ірол» на підставі
договору поставки від 15.03.2010 року, з ТОВ
«Білд Груп» на підставі договору
підряду від 28.10.2011 року, з ТОВ
«Костарика-10» на підставі договору
купівлі-продажу на умовах товарного
кредиту від 25.01.11 року.

Виконання даних господарських
операцій підтверджується договорами,
специфікаціями, додатковою угодою,
податковими накладними, видатковими
накладними, актами прийому-передачі
векселя, простими векселями, актом
прийому-передачі наданих послуг,
платіжними дорученнями, дорученнями на
отримання товару, довідками про
вартість виконаних будівельних робіт,
актами приймання виконаних
будівельних робіт, ліцензією, копіями з
журналу реєстрації довіреностей.

Щодо невключення до складу валового
доходу суми дисконту з векселя
номінальною вартістю 1 456 000, 00 грн.,
отриманого з дисконтом 1 299 760, 00 грн. в
грудні 2010 року в рахунок непогашення
дебіторської заборгованості від ПП
«Світ Кассандри-350» та переданого в
тому ж періоді в рахунок погашення
кредиторської заборгованості ТОВ, суди
попередніх інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку, що таке
твердження є безпідставне в силу пп.
4.2.10 п. 4.2 ст. 4 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
відповідно до якого не включаються до
складу валового доходу: номінальну
вартість взятих на облік, але
неоплачених (непогашених) цінних
паперів, які засвідчують відносини
позики, а також платіжних документів,
емітованих (виданих) боржником на
користь (на ім'я) платника податку як
забезпечення або підтвердження
заборгованості такого боржника перед
таким платником податку (облігацій,
ощадних сертифікатів, казначейських
зобов'язань, векселів, боргових
розписок, акредитивів, чеків, гарантій,
банківських наказів та інших подібних
платіжних документів).

З приводу посилання податкового органу
на висновки актів перевірок
контрагентів позивача, суд у даному
випадку зазначає про персональну
відповідальність кожного платника за
ведення податкового обліку.
Відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.

Крім того, податкове законодавство не
ставить в залежність податковий облік
(стан) певного платника податку від
інших осіб, від фактичної сплати
контрагентом податку до бюджету, від
перебування постачальника за
юридичною адресою, а також від його
господарських та виробничих
можливостей. Питання віднесення певних
сум податку на додану вартість до
податкового кредиту поширюється
виключно на окремо взятого платника та
не залежить від розрахунків з бюджетом
третіх осіб.

За наявності документів, які
підтверджують фактичне отримання
позивачем товарів та використання їх у
власній господарській діяльності,
ненадання такого документу як
товарно-транспортна накладна, не може
бути єдиною підставою для висновків
про відсутність підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій з придбання товару, оскільки
відповідною транспортною
документацією обов'язково мають бути
підтверджені витрати з послуг по
перевезенню вантажів, а не послуги з
придбання товару.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що матеріалами справи
підтверджується подальше використання
отриманих товарів (послуг) у власній
господарській діяльності, зокрема, при
будівництві житлового будинку та при
реконструкції адмінбудинку під житло і
гаражі для мешканців.

Враховуючи наведене, судами попередніх
інстанцій, на підставі наявних в
матеріалах справи доказів, оцінка яким
дана з дотриманням ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зроблений правильний висновок
про недоведеність відповідачем, на
якого в силу норми частини 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України покладається обов'язок
доказування, правомірності прийнятого
податкового повідомлення-рішення.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного судами
першої та апеляційної інстанцій
ухвалено обґрунтовані рішення, які
постановлені з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
підстав для їх скасування не
вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного
судочинства України визначає межі
перегляду судом касаційної інстанції,
положення якої передбачають, що суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення судом норм процесуального
права, якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 224, 230 КАС України,
суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Городоцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 03.12.2012 року
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 19.09.2013 року
у справі № 2а-4834/12/1370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку
та строки, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, та на неї може бути подана
заява про перегляд судових рішень
Верховним Судом України з підстав та в
порядку, передбачених статтями 236-239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук