Справа № 826/9713/14
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/9713/14
інстанції: Іщук І.О.
Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого суддів Хрімлі О.Г.,
Ганечко О.М., Літвіної Н.М.,при
секретаріАрхіповій Л.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Голови Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації Тихонова Миколи
Вікторовича на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
вересня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_6 до
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації, Голови
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації Тихонова
Миколи Вікторовича про визнання
протиправними розпоряджень,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_6 звернувся до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації, Голови
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації Тихонова
Миколи Вікторовича про визнання
протиправним розпорядження
Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації № 206-К від 12
червня 2014 року; визнання протиправним
розпорядження Оболонської районної у
м. Києві державної адміністрації № 209-К
від 16 червня 2014 року; поновлення на
посаді першого заступника голови
Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації; стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу; відшкодування моральної шкоди
шляхом публічного вибачення Головою
Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації Тихоновим М.В.
перед ОСОБА_6 при свідках - начальниках
структурних підрозділів Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації за адресою: м. Київ, вул.
Тимошенка, 16.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
вересня 2014 року адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасовано
розпорядження Оболонської районної у
м. Києві державної адміністрації № 206-К
від 12 червня 2014 року. Визнано
протиправним та скасовано
розпорядження Оболонської районної у
м. Києві державної адміністрації № 209-К
від 16 червня 2014 року. Поновлено ОСОБА_6
на посаді першого заступника голови
Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації з 24 квітня 2014
року. Зобов'язано Оболонську районну у
м. Києві державну адміністрацію
нарахувати та виплатити ОСОБА_6 середню
заробітну плату за час вимушеного
прогулу з 24 квітня 2014 року по 18 вересня
2014 року. У задоволенні решти позовних
вимог - відмовлено. Допущено негайне
виконання постанови суду в частині
поновлення ОСОБА_6 на посаді першого
заступника голови Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації з 24 квітня 2014 року та
присудження виплати йому заробітної
плати в межах суми стягнення за один
місяць.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в
частині задоволення позовних вимог,
відповідачі звернулися до суду з
апеляційною скаргою, в якій просять
скасувати постанову суду першої
інстанції в цій частині та ухвалити
нову, якою у задоволенні
адміністративного позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної скарги.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явились.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - необов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно зі ст. 41 КАС України, фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
необґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, ОСОБА_6 працював на посаді
першого заступника голови Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації.

Згідно з розпорядженням № 4-К від 23
грудня 2010 року, позивачу присвоєно
сьомий ранг державного службовця
відповідно до ст. 26 Закону України «Про
державну службу».

23 квітня 2014 року позивач звернувся до
Філії № 2 комунального некомерційного
підприємства «Центр первинної
медико-санітарної допомоги № 1»
Оболонського району м. Києва за
медичною допомогою.

23 квітня 2014 року Філією № 2
комунального некомерційного
підприємства «Центр первинної
медико-санітарної допомоги № 1»
Оболонського району м. Києва позивачу
виданий листок непрацездатності серії
АГИ № 687182, згідно з яким позивач
перебував на лікарняному з 23 квітня 2014
року по 08 травня 2014 року.

12 травня 2014 року позивачем передано до
відділу з питань кадрової роботи та
державної служби Оболонської районної
в м. Києві державної адміністрації
оригінал листка непрацездатності
серії АГИ № 687182.

12 червня 2014 року розпорядженням
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації № 206-К,
вирішено: вважати недійсним листок
непрацездатності серії АГИ № 687182 від 23
квітня 2014 року, відсутність позивача на
робочому місці з 23 квітня 2014 року по 08
травня 2014 року вважати прогулом без
поважних причин.

16 червня 2014 року розпорядженням
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації № 209-К,
вирішено: звільнити ОСОБА_6, першого
заступника голови Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації з посади 23 квітня 2014 року
за прогул без поважних причин на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись з прийнятими
розпорядженнями відповідача та
вважаючи їх протиправними, позивач
звернувся до суду з адміністративним
позовом.

Перевіряючи обґрунтованість позовних
вимог та їх відповідність чинному
законодавству, колегія суддів виходить
з наступного.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: 1) змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників; 2) виявленої
невідповідності працівника займаній
посаді або виконуваній роботі
внаслідок недостатньої кваліфікації
або стану здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи, а так само в
разі відмови у наданні допуску до
державної таємниці або скасування
допуску до державної таємниці, якщо
виконання покладених на нього
обов'язків вимагає доступу до
державної таємниці; 3) систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення; 4) прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин; 5) нез'явлення на
роботу протягом більш як чотирьох
місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності, не рахуючи відпустки
по вагітності і родах, якщо
законодавством не встановлений
триваліший строк збереження місця
роботи (посади) при певному
захворюванні. За працівниками, які
втратили працездатність у зв'язку з
трудовим каліцтвом або професійним
захворюванням, місце роботи (посада)
зберігається до відновлення
працездатності або встановлення
інвалідності; 6) поновлення на роботі
працівника, який раніше виконував цю
роботу; 7) появи на роботі в нетверезому
стані, у стані наркотичного або
токсичного сп'яніння; 8) вчинення за
місцем роботи розкрадання (в тому числі
дрібного) майна власника,
встановленого вироком суду, що набрав
законної сили, чи постановою органу, до
компетенції якого входить накладення
адміністративного стягнення або
застосування заходів громадського
впливу; 9) виключено; 10) призову або
мобілізації власника - фізичної особи
під час особливого періоду.

Звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Не допускається звільнення працівника
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про
державну службу», крім загальних
підстав, передбачених Кодексом законів
про працю України, державна служба
припиняється у разі: 1) порушення умов
реалізації права на державну службу
(стаття 4 цього Закону); 2) недотримання
пов'язаних із проходженням державної
служби вимог, передбачених статтями 16 і
16 1 цього Закону; 3) досягнення державним
службовцем граничного віку
проходження державної служби (стаття 23
цього Закону); 4) відставки державних
службовців, які займають посади першої
або другої категорії (стаття 31 цього
Закону); 5) виявлення або виникнення
обставин, що перешкоджають перебуванню
державного службовця на державній
службі (стаття 12 цього Закону); 6)
відмови державного службовця від
прийняття або порушення Присяги,
передбаченої статтею 17 цього Закону; 7)
притягнення державного службовця до
кримінальної або адміністративної
відповідальності за корупційні
правопорушення, пов'язані з порушенням
обмежень, передбачених Законом України
«Про засади запобігання і протидії
корупції».

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» № 9
від 06 листопада 1992 року, при розгляді
позовів про поновлення на роботі осіб,
звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди
повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації», на
виконання Конституції України, законів
України, актів Президента України,
актів Кабінету Міністрів України,
міністерств та інших центральних
органів виконавчої влади, які
відповідно до закону забезпечують
нормативно-правове регулювання,
власних і делегованих повноважень
голова місцевої державної
адміністрації в межах своїх
повноважень видає розпорядження, а
керівники структурних підрозділів -
накази.

Розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, прийняті в
межах їх компетенції, є обов'язковими
для виконання на відповідній території
всіма органами, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами та громадянами.

Як вбачається з матеріалів справи, 12
червня 2014 року розпорядженням
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації № 206-К,
вирішено: вважати недійсним листок
непрацездатності серії АГИ № 687182 від 23
квітня 2014 року, відсутність позивача на
робочому місці з 23 квітня 2014 року по 08
травня 2014 року вважати прогулом без
поважних причин.

Згідно з п. 1.1 Інструкції про порядок
видачі документів, що засвідчують
тимчасову непрацездатність громадян,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я України № 455 від 13
листопада 2001 року, тимчасова
непрацездатність працівників
засвідчується листком
непрацездатності.

Відповідно до п. 2.1 вказаної Інструкції,
у разі захворювання чи травми на весь
період тимчасової непрацездатності до
відновлення працездатності або до
встановлення групи інвалідності
медико-соціальною експертною комісією
(МСЕК) видається листок
непрацездатності, що обраховується в
календарних днях.

Згідно з п.п. 8.1, 8.2 вказаної Інструкції,
контроль за виконанням цієї Інструкції
закладами охорони здоров'я усіх
відомств здійснюють у межах своєї
компетенції Міністерство охорони
здоров'я України, Фонд соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, профспілки та їх
об'єднання.

Відповідальність за стан організації
та якості експертизи тимчасової
непрацездатності, зберігання та облік
документів, що засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян, несе
керівник закладу охорони здоров'я.

З урахуванням системного аналізу
наведених законодавчих норм, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що
розпорядження голови Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації № 206-К від 12 червня 2014
року, яким, зокрема, вирішено: вважати
недійсним листок непрацездатності
серії АГИ № 687182 від 23 квітня 2014 року,
прийнято відповідачем з перевищенням
наданих йому повноважень, а тому є
протиправним, оскільки наведеними
законодавчими нормами не передбачено
право відповідача визнавати
недійсними листки непрацездатності.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і
положеннями про дисципліну можуть бути
передбачені для окремих категорій
працівників й інші дисциплінарні
стягнення.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про
державну службу», дисциплінарні
стягнення застосовуються до
державного службовця за невиконання чи
неналежне виконання службових
обов'язків, перевищення своїх
повноважень, порушення обмежень,
пов'язаних з проходженням державної
служби, а також за вчинок, який порочить
його як державного службовця або
дискредитує державний орган, в якому
він працює.

До службовців, крім дисциплінарних
стягнень, передбачених чинним
законодавством про працю України,
можуть застосовуватися такі заходи
дисциплінарного впливу: попередження
про неповну службову відповідність;
затримка до одного року у присвоєнні
чергового рангу або у призначенні на
вищу посаду.

Таким чином, законодавець навів
вичерпний перелік дисциплінарних
стягнень, які можуть бути застосовані
до державних службовців, а також
підстави припинення державної служби.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України, до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Стягнення оголошується в наказі
(розпорядженні) і повідомляється
працівникові під розписку.

З матеріалів справи вбачається, що
непрацездатність позивача тривала з 23
квітня 2014 року по 23 червня 2014 року
включно, що підтверджується листками
непрацездатності, наявними в
матеріалах справи: серія АГИ № 687182 від
23 квітня 2014 року (з 23 квітня 2014 року по 08
травня 2014 року), серія АГИ № 636675 від 23
травня 2014 року (з 12 травня 2014 року по 23
травня 2014 року), серія АГИ № 636991 від 06
червня 2014 року (з 26 травня 2014 року по 06
червня 2014 року), серія АГІ № 824802 від 10
червня 2014 року (з 10 червня 2014 року по 24
червня 2014 року).

З 24 червня 2014 року позивач вийшов на
роботу, що підтверджується табелем
виходу на роботу.

Водночас, в обґрунтування
правомірності оскаржуваних
розпоряджень, відповідачі посилаються
на акт від 23 квітня 2014 року, складений
Тихоновим М.В. - головою Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Машошиною Л.В. -
начальником відділу з питань кадрової
роботи та державної служби, Надточий
Г.Б. - начальником відділу
організаційно-аналітичного
забезпечення роботи голови
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації, за змістом
якого ОСОБА_6 з 9.00 до 17.00 перебував на
своєму робочому місці без видимих
ознак розладу здоров'я, а також без
скарг на будь-які розлади здоров'я. За
встановленим графіком 23 квітня 2014 року
із 17.00 до 19.00 ОСОБА_6 зобов'язаний був
здійснювати особистий прийом громадян
в приймальні за адресою: вул. Тимошенко,
18, що знаходиться окремо від його
робочого місця.

На прохання Голови Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації Тихонова Миколи
Вікторовича ОСОБА_9 зателефонувала зі
свого мобільного телефону на мобільний
номер ОСОБА_6 з питанням щодо
припинення його повноважень. ОСОБА_6
заявив, що припиняє свої повноваження,
а відповідний письмовий документ
лежить у нього на столі. При перевірці
робочого місця ОСОБА_6, відповідного
документа, який би підтверджував його
заяву про припинення повноважень, не
було.

Крім того, при огляді табелю виходу на
роботу керівних кадрів Оболонської
районної у м. Києві державної
адміністрації за квітень 2014 року
встановлений факт фальсифікації зі
сторони ОСОБА_6, а саме в колонці за 24
квітня напроти прізвища ОСОБА_6 стояв
його підпис.

24 квітня 2014 року головою Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації Тихоновим М.В. та
начальником відділу
організаційно-аналітичного
забезпечення роботи голови
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації Надточий Г.Б.
складено акт про відсутність ОСОБА_6
станом на 12:00 год. 24 квітня 2014 року на
своєму робочому місці.

Колегія суддів зазначає, що у порушення
ст. 149 КЗпП України, відповідачами не
надано доказів того, що від позивача
вимагалися та/або були отримані
письмові пояснення стосовно його
відсутності на робочому місці.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КАС України,
обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України,
вирок суду у кримінальному провадженні
або постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає посилання відповідачів
на складені акти та факт фальсифікації
зі сторони ОСОБА_6 необґрунтованими
належними та допустимими доказами у
справі.

За змістом ст. 235 КЗпП України
передбачено, що у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі
незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, прийняте органом, який
розглядає трудовий спір, підлягає
негайному виконанню.

Як зазначалося вище, 16 червня 2014 року
розпорядженням Оболонської районної в
м. Києві державної адміністрації № 209-К,
вирішено: звільнити ОСОБА_6, першого
заступника голови Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації з посади 23 квітня 2014 року
за прогул без поважних причин на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів також враховує, що,
згідно із записами у трудовій книжці,
ОСОБА_6 має стаж роботи в державних
органах понад 15 років, в тому числі на
посаді першого заступника голови
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації з 23 грудня 2010
року.

Крім того, позивач неодноразово
заохочувався за сумлінну та
безперервну працю в органах державної
влади, зразкове виконання трудових
обов'язків. Жодних дисциплінарних
стягнень не мав.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що наявні в матеріалах
справи докази та обставини справи не
дають підстав вважати, що позивачем
допущено неналежне виконання своїх
посадових обов'язків, грубе порушення
трудової дисципліни, невиконання без
поважних причин правил внутрішнього
трудового розпорядку, а саме: прогул
без поважних причин, за котре мало б
застосовуватися звільнення як крайній
захід дисциплінарного стягнення на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів також звертає увагу на
те, що за змістом п. 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» № 9
від 06 листопада 1992 року, при розгляді
справ про поновлення на роботі судам
необхідно з'ясувати, з яких підстав
проведено звільнення працівника
згідно з наказом (розпорядженням) і
перевіряти їх відповідність законові.

Проаналізувавши наведені законодавчі
норми, повно та всебічно дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що відповідачем неправомірно
прийнято розпорядження № 206-К від 12
червня 2014 року та № 209-К від 16 червня 2014
року, оскільки належними та
допустимими доказами у справі
доведено, що звільнення позивача
відбулося з порушенням порядку,
передбаченого трудовим законодавством
(від позивача не відбиралися письмові
пояснення; обрання звільнення як
крайнього виду дисциплінарного
стягнення немотивоване; позивача
звільнено під час перебування на
лікарняному).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що
відповідачами не надано достатньо
доказів правомірності дій щодо
прийняття розпоряджень № 206-К від 12
червня 2014 року та № 209-К від 16 червня 2014
року, що підтверджується наведеними
законодавчими нормами та наявними
матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України;

2) суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд
розглядає адміністративні справи не
інакше як за позовною заявою, поданою
відповідно до цього Кодексу, і не може
виходити за межі позовних вимог. Суд
може вийти за межі позовних вимог
тільки в разі, якщо це необхідно для
повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

З огляду на зазначене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про часткову
обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_6
до Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації, Голови
Оболонської районної в м. Києві
державної адміністрації Тихонова
Миколи Вікторовича про визнання
протиправними розпоряджень,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Доводи апелянтів спростовуються
вищенаведеним, матеріалами справи та
не відповідають вимогам чинного
законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду без змін, якщо визнає, що
суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації, Голови Оболонської
районної в м. Києві державної
адміністрації Тихонова Миколи
Вікторовича залишити без задоволення,
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18 вересня 2014 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.Г. Хрімлі

Судді
О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна

.

Головуючий суддя
Хрімлі О.Г.

Судді:
Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.