Справа № 2а-2257/12/2670
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2014-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 грудня 2014 року 08:17
№ 2а-2257/12/2670
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Кобилянського К.М.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомПриватного підприємства
«Будбетон Сервіс» до Державної
податкової інспекції у Дарницькому
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про скасування
податкового повідомлення-рішення
Приватне підприємство «Будбетон
Сервіс» (далі - позивач) звернулось до
Окружного адміністративного суду
міста Києва із позовною заявою до
Державної податкової інспекції у
Дарницькому районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
про скасування податкового
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 01.03.2012 (суддя
Патратій О.В.) відкрито провадження у
справі № 2а-2257/12/2670.
Ухвалою суду від 24.07.2012 провадження у
справі №2а-2257/12/2670 було зупинене до
набрання законної сили судовим
рішенням у кримінальній справі №.

У відповідності до Розпорядження
Окружного адміністративного суду
міста Києва № 277 від 13.08.2013
адміністративна справа № 2а-2257/12/2670
передана на повторний автоматичний
розподіл справ між суддями.

Згідно автоматизованого розподілу
позовних заяв, справу № 2а-2257/12/2670 для
розгляду передано судді Окружного
адміністративного суду міста Києва
Кобилянському К.М.

Ухвалою суду від 15.08.2013 справу прийнято
до провадження та зобов'язано сторін
повідомити Окружний адміністративний
суд міста Києва про усунення обставин,
які стали підставою для зупинення
провадження у адміністративній справі
№ 2а-2257/12/2670.

Ухвалою суду від 13.11.2014 поновлено
провадження та призначено справу до
судового розгляду в судовому засіданні
на 26.11.2014, яке в подальшому відкладалось
з метою отримання додаткових доказів
для вирішення спору по суті заявлених
позовних вимог.

Під час розгляду справи представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги в повному обсязі та зазначив, що
не погоджується з висновками акта
перевірки щодо порушення позивачем
відповідних положень Податкового
кодексу України, оскільки висновки
відповідача за наслідками проведеної
перевірки щодо порушень позивачем
положень Податкового кодексу України
при визначенні суми податкового
кредиту є хибними, базуються виключно
на суб'єктивних припущеннях
перевіряючих, які не мають
підтвердження належними доказами.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув. Подав через
канцелярію суду заяву про розгляд
справи за його відсутності. Просив суд
в задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Справа розглянута в порядку письмового
провадження, відповідно до ч. 6 ст. 128
Кодексу адміністративного судочинства
України за відсутності необхідності
заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані документи та
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи та вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва встановив наступне.

06 лютого 2012 відповідачем на підставі
акта перевірки № 316/2302/33692801 від 19.01.2012
прийнято податкове повідомлення
рішення № /1945, яким позивачу за
порушення п.п. 198.1, 198.2, 198.6 Податкового
кодексу України збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
«податок на додану вартість» на
загальну суму 94025,20 грн., в т.ч. за
основним платежем в сумі 94022,20 грн.,
штрафними (фінансовими) санкціями в
сумі 3 грн.

Як вбачається з акта, збільшення
грошового зобов'язання та застосування
до позивача штрафних (фінансових)
санкцій ґрунтується на обставинах
нікчемності правочинів між позивачем і
ТОВ «Ріп».

Нікчемність правочинів, в свою чергу,
встановлена контролюючим органом на
підставі акта невиїзної
документальної перевірки ТОВ «Ріп» №
1803/23-03/32163147 від 08.08.2011, відповідно до
якого ТОВ «Ріп» не може фактично
здійснювати господарські операції
внаслідок відсутності необхідних умов
для досягнення результатів
економічної діяльності, з огляду на
порушень ст.ст. 203, 215, 216, 228 Цивільного
кодексу України в частині недодержання
вимог даних статей під час вчинення
правочинів з контрагентами-покупцями,
в тому числі і позивачем.

Крім того, відповідач посилається на
пояснення ОСОБА_4 - директора ТОВ «Ріп»,
згідно яких останній до ведення
фінансово-господарської діяльності
ТОВ «Ріп» відношення не має.

Інших обставин неправомірного
формування податкового кредиту акт
перевірки ПП «Будбетон Сервіс» в собі
не містить.

Окружний адміністративний суд міста
Києва відхиляє зазначені доводи
відповідача, враховуючи наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
встановлено презумпцію правомірності
правочину.

За змістом ст. 228 Цивільного кодексу
України, у редакції, чинній на момент
здійснення розглядуваних
господарських операцій, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Частиною 4 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Таким чином, вина особи, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок (щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним) сторонами правочину
або однією зі сторін, жодним чином не
може бути встановлена на підставі
актів перевірок позивача або його
контрагентів, інформацій про
відсутності постачальників в ланцюгу
постачання за адресою реєстрації
та/або наявності у податкового органу
інформації про відсутність у
постачальника виробничих можливостей
для провадження власної господарської
діяльності.

Згідно ст. 207 Господарського кодексу
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

В даному випадку суд зазначає, що в
матеріалах справи відсутні докази
звернення позивача та/або відповідача
до суду з позовом про визнання спірних
господарських зобов'язань такими, що не
відповідають ст. 207 Господарського
кодексу України.

В акті перевірки (а.с. 38 Том І)
відповідачем не вірно застосовано
положення ст. 228 Цивільного кодексу
України, адже доводи податкового
органу про протиправний умисел сторін,
зокрема позивача, на укладення
фіктивного правочину, матеріалами
справи не підтверджується, а тому
спірні правочини не можуть вважатися
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок. Крім того, з
внесенням змін до статті 228 Цивільного
кодексу України з 01.01.2011 зазначені в
акті перевірки відповідачем
правопорушення слід кваліфікувати як
такі, що порушують інтереси держави, і
в силу частини 3 статті 228 Цивільного
кодексу України вони повинні бути
визнані недійсними в судовому порядку,
однак таких доказів відповідачем до
суду не надано.

Посилання відповідача в акті перевірки
на ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу
України є передчасними, адже згідно ст.
20 Податкового кодексу України, органам
податкової служби не надано
повноважень на визнання тих чи інших
угод (правочинів) недійсними.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що обставини, на
які посилається відповідач, жодним
чином не можуть бути безумовним та
достатнім доказом нікчемності
(недійсності) угод та/або укладення між
позивачем і контрагентом угод, які
завідомо суперечать інтересам держави,
адже, як вже зазначалось, доказом вини
особи в порушенні публічного порядку є
виключно вирок суду та/або рішення суду
про визнання угоди недійсною, з
урахуванням ч. 4 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідачем не надано
доказів існування таких рішень судів,
як на час проведення перевірки, так і
станом на час розгляду даної справи.

Стосовно посилань відповідача на
відсутність об'єктів оподаткування
(а.с. 37 Том І), тобто безтоварність
господарських операцій між позивачем і
ТОВ «Ріп» в перевіряємому періоді, суд
зазначає наступне.

Чинне законодавство України не містить
в собі визначення поняття
безтоварність (господарської
операції).

Водночас, Закон України «Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні» пов'язує
господарську операцію не з самим по
собі фактом підписання
цивільно-правової угоди (договору), а з
безпосереднім фактом руху активів
платника податків та рухом його коштів.
Відтак, для того, щоб господарська
операція вважалася законною,
необхідною умовою є реальність її
виконання, тобто пов'язаність змісту та
обсягу господарської операції, що
відображена в первинних документах з
рухом товару, наданням послуг,
виконанням робіт.

Укладення правочину має бути
передумовою фактичного досягнення тих
цілей, на настання яких він
спрямований. Згідно статті 234
Цивільного кодексу України угода, яка
не спрямована на настання реальних
правових наслідків є фіктивною. Отже,
суд приходить до висновку, що фіктивна
і безтоварна операція є тотожними
поняттями.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кримінального
кодексу України фіктивне
підприємництво це створення або
придбання суб'єктів підприємницької
діяльності (юридичних осіб) з метою
прикриття незаконної діяльності або
здійснення видів діяльності, щодо яких
є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу
України встановлює відповідальність
за дії, які з зовнішнього боку є цілком
легальними. При цьому, ключовою
характеристикою виступає змістовний
момент, а саме фіктивність -
відсутність у осіб, які стоять за
створеним або придбаним суб'єктом
підприємництва, справжнього наміру
здійснювати діяльність, зафіксовану в
установчих документах і пов'язану з
виробництвом товарів, виконанням робіт
або наданням послуг. Зазначені особи
мають на меті інше - прикриваючись
юридичною особою, вони прагнуть
приховати свою незаконну діяльність.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
саме вирок суду в кримінальній справі
або постанова суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для адміністративного суду, що
розглядає справу про правові наслідки
дій чи бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою.

За змістом статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, відповідно до буквального
тлумачення зазначеної норми,
преюдиційними обставинами, що
звільнені від доказування є обставини,
встановлені безпосередньо: 1) або
вироком у кримінальній справі; 2) або
постановою про адміністративний
проступок.

Відтак, висновки, в даному випадку,
відсутності об'єктів оподаткування
ПДВ, до яких прийшов контролюючий орган
через призму ознак фіктивності
контрагента позивача, яка (фіктивність)
встановлена в інших процесуальних
документах, як то акт перевірки
позивача та акт перевірки контрагента,
не сприймається судом як преюдиційна
обставина, відповідно до частини
четвертої статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Згідно листа Державної податкової
служби України від 22.03.2012 (а.с. 48 Том ІІ)
співробітниками ГВ ПМ ДПІ у
Шевченківському районі міста Києва не
порушувались кримінальні справи щодо
службових осіб, засновників ТОВ «РІП».

Листом від 25.09.2013 (а.с. 135 Том ІІ)
Соснівський районний суд міста Черкаси
повідомив, що кримінальна справа по
обвинуваченню ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (особи,
які використовували реквізити ТОВ
«Ріп») за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205, ч. 5 ст. 27, ч. 3
ст. 212 Кримінального кодексу України
станом на 16.09.2013 не розглянута.

В той же час, з акта перевірки позивача
видно, що під час проведення перевірки
податковим органом детально здійснено
аналіз первинних
бухгалтерських/податкових документів
по взаємовідносинам позивача з ТОВ
«Ріп», наданих позивачем до перевірки,
а саме: договори, податкові та
видаткові накладні, докази оплати (а.с.
33 - 37 Том І).

Акт перевірки жодних доказів
невідповідності первинних документів
вимогам ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» в собі не містить.

В підтвердження власної правової
позиції позивачем до матеріалів справи
додатково надано ліцензію серії АВ №
409772, що видана ТОВ «Ріп» Державною
архітектурно-будівельною інспекцією
України на право провадження
господарської діяльності, пов'язаної
із створенням об'єктів архітектури.

Суд вважає за можливе, в даному випадку,
прийняти вказані документи в якості
належних доказів наявності об'єктів
оподаткування податком на додану
вартість по спірним господарським
операціям, адже окрім посилань на
нікчемність правочинів, інших доводів
стосовно неправомірної поведінки
позивача акт перевірки в собі не
містить.

За таких обставин, є можливим прийти до
висновку, що не прийняття до уваги
змісту та обсягу господарських
операцій, вказаних в наданих до
перевірки документах, як наслідок,
твердження про відсутність об'єктів
оподаткування по спірним
господарським операціям, ґрунтується
виключно на порушеннях норм
податкового законодавства
контрагентом позивача, внаслідок чого,
на думку ДПІ, первинні документи не
спричиняють змін в бухгалтерському та
податковому обліку позивача, а
останній позбавлений законного права
на віднесення сум по документам до
податкового кредиту.

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з до п. 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підтвердженням здійснення
господарської операції є належним
чином оформлені первинні документи, що
містять дані про зміст господарських
операцій.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 Податкового
кодексу України платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 Податкового
кодексу України податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

У відповідності до п. «а» ст. 185
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю.

Таким чином, податкова накладна є
документом, який є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових та
видаткових накладних є обов'язковою
обставиною для визначення
правильності формування податкового
кредиту та витрат, але не вичерпною,
оскільки підставою для виникнення
права на податковий кредит та витрати
є, зокрема, реальність господарських
операцій, на підставі яких сформовано
податковий кредит та витрати.

Як вже зазначалось, фактичне
здійснення господарських операцій
підтверджується належним чином
оформленими первинними документами,
які повністю відповідають вимогам,
встановленим статтею 9 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року №
996-ХІV - містять назву документа (форми);
дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції,
скріплені печатками контрагентів.

За таких обставин, суд відхиляє
посилання відповідача на
невідповідність первинних документів
вимогам ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», адже самі по собі
порушення норм податкового
законодавства іншими, аніж позивач
особами, в розумінні ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не можуть бути доказом
протиправної поведінки позивача.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд
вважає за необхідне зазначити, що в
розумінні ст. 16 Податкового кодексу
України, навіть за умови допущення
попередніми постачальниками у ланцюгу
постачання товару/надання послуг
певних порушень податкового
законодавства, дані обставини можуть
мати негативні наслідки саме для таких
постачальників та не впливають на
право позивача (добросовісного
платника податку) на віднесення
відповідних сум до складу податкового
кредиту та витрат.

Податковий кодекс України не містить в
собі таких підстав для збільшення
платнику податків грошового
зобов'язання з ПДВ, як наявність
розбіжностей між податковим кредитом
покупця та податковими зобов'язаннями
відповідача, та/або наявністю висновку
посадової особи податкового органу
щодо ознак «фіктивності» контрагента,
а фактичність господарських операцій
позивача з контрагентом
підтверджується належним чином
завіреними копіями письмових доказів,
що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, доводи, викладені в
акті перевірки, спростовуються
належними та допустимими доказами, що
наявні в матеріалах справи, а
обставини, на які посилається
представник відповідача, не можуть
бути достатніми доказами відсутності
об'єктів оподаткування/неможливості
фактичного здійснення господарських
взаємовідносин між позивачем та
контрагентами.

Частиною 1 ст. 91 Цивільного кодексу
України встановлено, що цивільна
правоздатність юридичної особи
виникає з моменту її створення і
припиняється з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми
державна реєстрація юридичної особи є
юридично значимою дією, з якою цивільне
та господарське законодавство пов'язує
виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а
зворотного акт перевірки не містить,
на момент вчинення господарських
правовідносин між позивачем та
контрагентом і на момент фактичного
виконання даних господарських
відносин, контрагент позивача, як
юридична особи був внесений в Єдиний
державний реєстр юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців та був
зареєстрованим платником податку на
додану вартість.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
платниками податків (постачальниками)
з метою незаконного отримання
податкових вигод або його обізнаності
з такими діями постачальників чи
сприяння ухиленню постачальниками
товару у ланцюгу постачання від
виконання податкових зобов'язань може
свідчити про незаконність формування
податково кредиту/витрат, однак таких
обставин в ході розгляду даної справи
встановлено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд застосовує принципи верховенства
права з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Вищевказана позиція Окружного
адміністративного суду м. Києва
узгоджується із практикою
Європейського суду з прав людини. Так,
основним висновком у рішенні від 22.01.2009
у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» №
3991/03 Європейський суд з прав людини
зазначив, що у разі якщо національні
органи за відсутності будь-яких
вказівок на безпосередню участь
фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним зі сплатою
податку на додану вартість, який
нараховується у ланцюгу поставок, або
будь-яких вказівок на обізнаність про
таке порушення, все ж таки застосовують
негативні наслідки до отримувача
оподатковуваної податком на додану
вартість поставки, який повністю
виконав свої зобов'язання, за дії або
бездіяльність постачальника, який
перебував поза межами контролю
отримувача і у відношенні якого у нього
не було засобів перевірки та
забезпечення його виконання, то такі
владні органи порушують справедливий
баланс, який має підтримуватися між
вимогами суспільних інтересів та
вимогами захисту права власності.

Враховуючи зазначене, суд приходить до
висновку, що під час проведення
перевірки відповідачем не встановлено
наявності належних доказів
неправомірного формування позивачем
податкового кредиту; матеріали справи
аналогічних доказів в собі також не
містять, внаслідок чого податкове
повідомлення - рішення від 06.02.2014

№ /1945 підлягає визнанню
протиправним та скасуванню, а позовні
вимоги підлягають задоволенню.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах
справи, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд вважає, що
адміністративний позов підлягає
задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов
Приватного підприємства «Будбетон
Сервіс» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Дарницькому
районі ГУ Міндоходів у м. Києві від
06.02.2014 № /1945.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь Приватного
підприємства «Будбетон Сервіс» () судові витрати в сумі 940
(дев'ятсот сорок) грн. 25 коп.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя
К.М. Кобилянський