Справа № 2а-13/1115/12
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/62596/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської Т.Ф.,

Бутенка В.І.,

Олексієнка
М.М.,

провівши у порядку письмового
провадження касаційний розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до
Тишківської сільської ради
Новомиргородського району
Кіровоградської області, третя особа -
Голова Тишківської сільської ради
Новомиргородського району
Кіровоградської області Однокоз
Микола Іванович, про скасування
розпорядження, поновлення на роботі,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанови
Новомиргородського районного суду
Кіровоградської області від 7 лютого 2012
року та Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10 липня 2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_4 пред'явила в суді
позов до Тишківської сільської ради
Новомиргородського району
Кіровоградської області (далі -
Тишківська сільська рада) про
скасування розпорядження від 15 вересня
2011 року № 48 про її звільнення з посади
спеціаліста по роботі з неповнолітніми
та молоддю, поновлення її на цій посаді.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25
серпня 2011 року вона звернулась до
Голови Тишківської сільської ради з
заявою про продовження терміну її
перебування на службі в органах
місцевого самоврядування, після чого
знаходилась на лікарняному, а 15 вересня
2011 року, всупереч вимогам частини
третьої статті 40 Кодексу законів про
працю України від 10 грудня 1971 року №
322-VIII (далі - КЗпП України), тобто в
період тимчасової непрацездатності, її
звільнено з посади спеціаліста по
роботі з неповнолітніми та молоддю у
зв'язку з досягненням граничного віку
перебування на службі в органах
місцевого самоврядування.

Посилаючись на те, що її звільнення
здійснено відповідачем з порушенням
вимог чинного законодавства, просила
позов задовольнити.

Постановою Новомиргородського
районного суду Кіровоградської
області від 7 лютого 2012 року в
задоволенні позову відмовлено у
зв'язку з пропуском позивачем строку
звернення до суду.

Переглядаючи постанову суду першої
інстанції Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд
виходив з того, що такий строк
позивачем не пропущено та дійшов
висновку про необхідність відмовити в
задоволенні позову по суті заявлених
вимог, про що 10 липня 2012 року прийняв
свою постанову.

В обґрунтування касаційної скарги
позивач посилається на неправильне
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим ставить питання про
скасування прийнятих ними рішень та
ухвалення нової постанови про
задоволення позовних вимог.

Відповідач своїм правом, як сторони у
справі, не скористався та заперечень на
касаційну скаргу не подав.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на таке.

Відповідно до статті 7 Закону України
від 7 червня 2001 року № 2493-III «Про службу
в органах місцевого самоврядування»
(далі - Закон № 2493-III), правовий статус
посадових осіб місцевого
самоврядування визначається
Конституцією України, законами України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», «Про статус депутатів
місцевих рад», «Про вибори депутатів
місцевих рад та сільських, селищних,
міських голів», цим та іншими законами
України. На посадових осіб місцевого
самоврядування поширюється дія

законодавства України про працю, з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що розпорядження про звільнення ОСОБА_4
винесене на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, передбачені
законом України № 2493-III, тож підстав для
його скасування немає.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду апеляційної інстанції.

Статтею 20 Закону № 2493-III передбачено, що
служба в органах місцевого
самоврядування, крім загальних
підстав, визначених Кодексом законів
про працю України, припиняється також
на підставі і в порядку, визначених цим
законом, зокрема, у разі досягнення
посадовою особою місцевого
самоврядування граничного віку
перебування на службі в органах
місцевого самоврядування.

Згідно із статтею 18 Закону № 2493-III (в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин) граничний вік
перебування на службі в органах
місцевого самоврядування становить 60
років для чоловіків і 55 років для жінок.
Термін перебування на службі в органах
місцевого самоврядування може бути
продовжено, але не більш як на 5 років за
рішенням сільського, селищного,
міського голови, голови районної,
районної у місті, обласної ради.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 з 19 листопада 2002
року перебувала на посаді спеціаліста
по роботі з неповнолітніми та молоддю в
Тишківській сільській раді.

25 серпня 2011 року ОСОБА_4 подала до
Тишківської сільської ради заяву про
продовження терміну перебування на
службі в органах місцевого
самоврядування з 1 вересня 2011 року до 1
січня 2013 року. В задоволенні заяви їй
відмовлено та повідомлено про
припинення перебування на цій службі
при досягненні граничного віку (15
вересня 2011 року).

15 вересня 2011 року Головою Тишківської
сільської ради винесено розпорядження
№ 48 про звільнення ОСОБА_4 з посади
спеціаліста по роботі з неповнолітніми
та молоддю.

Відповідно до частини третьої статті 40
КЗпП України звільнення працівника в
період його тимчасової
непрацездатності заборонено. Однак, ця
норма стосується звільнення лише з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, а тому не
поширюється на правовідносини щодо
припинення служби в органах місцевого
самоврядування у зв'язку з досягненням
граничного віку.

Тож, суд апеляційної інстанції дійшов
обґрунтованого висновку щодо
правомірності спірного розпорядження
про звільнення ОСОБА_4 у зв'язку з
досягненням нею граничного віку
перебування на службі в органах
місцевого самоврядування, як це і
передбачено статтею 20 Закону № 2493-III.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення суду апеляційної інстанції
слід залишити без змін, оскільки воно
прийняте з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
правова оцінка обставинам у справі
дана правильно, а доводи касаційної
скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 222, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Новомиргородського
районного суду Кіровоградської
області від 7 лютого 2012 року скасувати.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 10 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді
Т.Ф.Весельська

В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко