Справа № К/9991/67548/11-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/67548/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді
суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «КРЕДІ
АГРІКОЛЬ БАНК» в особі відділення
«Полтавська міжрегіональна дирекція»
ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 22 лютого 2011
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 20 вересня 2011 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Індустріально-експортний
банк» в особі відділення «Полтавська
міжрегіональна дирекція» ПАТ
«ІНДЕКС-БАНК» до Відділу державної
виконавчої служби Чорнухинського
районного управління юстиції, третя
особа ОСОБА_5 про визнання дій
неправомірними та скасування арешту на
майно, що перебуває в заставі банку,

в
с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року позивач Публічне
акціонерне товариство
«Індустріально-експортний банк» в
особі відділення «Полтавська
міжрегіональна дирекція» ПАТ
«ІНДЕКС-БАНК» (правонаступником якого
є Публічне акціонерне товариство
«КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» в особі
відділення «Полтавська міжрегіональна
дирекція» ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК»)
звернувся до суду із зазначеним
позовом до відповідача. Просив визнати
неправомірними дії, зобов»язати
відповідача зняти арешт з автомобіля
ЗАЗ TF699Р71, 2007 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
перебуває в заставі банку, виключити
вказане рухоме майно з акту опису та
арешту майна.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 27
грудня 2007 року між ним та ОСОБА_5
укладено кредитний договір № на
суму 48 380,00 грн. на придбання автомобіля
ЗАЗ TF699Р71, 2007 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1. Цього ж дня
між сторонами укладено договір застави
№, за умовами якого банку надано в
заставу вказаний автомобіль. 28 грудня
2007 року зареєстровано обтяження
вказаного рухомого майна. 10 лютого 2011
року позивачу стало відомо про те, що 06
квітня 2010 року відповідачем винесено
постанову про арешт заставленого майна
та оголошено заборону на його
відчуження, а 10 листопада 2011 року
складено акт опису та арешту
заставленого майна. Вказані акти
відповідача, на думку позивача,
порушують пріоритет заставодержателя
на задоволення забезпечених заставою
вимог за рахунок предмета застави.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 22 лютого 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20 вересня
2011 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі Публічне
акціонерне товариство «КРЕДІ АГРІКОЛЬ
БАНК» в особі відділення «Полтавська
міжрегіональна дирекція» ПАТ «КРЕДІ
АГРІКОЛЬ БАНК», посилаючись на
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказані рішення та направити
справу на новий розгляд або ухвалити
нове судове рішення про задоволення
позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
та правильність застосування судами
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі в межах касаційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що 28 грудня 2007 року між
Публічним акціонерним товариством
«Індустріально - експортний банк»
(кредитор) та ОСОБА_5 (позичальник)
укладено кредитний договір № на
суму 48 380,00 грн. для придбання
автомобіля марки ЗАЗ TF699Р71, 2007 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, та в цей же день між
сторонами укладено договір застави №
, відповідно до якого в
забезпечення виконання зобовязань АТ
«ІНДЕКС-БАНК» надано в заставу
вказаний автомобіль. Згідно витягу про
реєстрацію в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна 27 грудня
2007 року зареєстровано заборону
відчуження зазначеного рухомого майна.

02 грудня 2009 року Чорнухинським
районним судом Полтавської області на
виконання рішення цього ж суду від 14
липня 2009 року у справі №2-235/2009 видано
виконавчий лист про стягнення з
боржника ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7
моральної шкоди в розмірі 15 000,00 грн. та
матеріальної шкоди в сумі 2 711,50 грн.

Постановою державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Чорнухинського РУЮ від 08 грудня 2009 року
відкрито виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа та надано ОСОБА_5 строк для
добровільного виконання рішення до 15
грудня 2009 року. У зв»язку із
невиконанням боржником в
добровільному порядку судового
рішення у встановлений строк,
постановою державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Чорнухинського РУЮ від 06 квітня 2010 року
накладено арешт на все рухоме майно
боржника та оголошено заборону на його
відчуження, зареєстровану 08 квітня 2010
року в Державному реєстрі обтяжень
рухомого майна.

02 листопада 2010 року державним
виконавцем Відділу державної
виконавчої служби Чорнухинського РУЮ
складено акт опису й арешту рухомого
майна серії АА № 320184, згідно якого
описано та накладено арешт на
автомобіль ЗАЗ TF699Р71, 2007 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1, кузов
НОМЕР_2, що належить ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції, з
яким погодився і суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що
відповідно до положень статей 5, 52
Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець
наділений правом накладати арешт на
майно боржника та звертати на нього
стягнення для задоволення вимог
стягувачів, які не є
заставодержателями, в разі, коли
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю. При цьому суди
попередніх інстанцій зазначили про
дотримання відповідачем положень
частини 4 статті 54 Закону України «Про
виконавче провадження» та направлення
04 листопада 2010 року на адресу
Публічного акціонерного товариства
«Індустріально-експортний банк» в
особі відділення «Полтавська
міжнародна дирекція» ПАТ «ІНДЕКС-БАНК»
повідомлення про проведення опису та
накладення арешту на майно, що належить
ОСОБА_5

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками судів першої та
апеляційної інстанцій з огляду на
наступне.

Згідно статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, зазначених у
цьому Законі, спрямованих на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
здійснюються на підставах, у спосіб та
в межах повноважень, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 1 статті 2
Закону України «Про виконавче
провадження» примусове виконання
рішень в Україні покладається на
Державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

За правилами частин 1, 2 статті 3
Закону України «Про виконавче
провадження» примусове виконання
рішень державною виконавчою службою
здійснюється на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону
державною виконавчою службою
підлягають виконанню такі виконавчі
документи як виконавчі листи.

Положеннями частин 1-3 статті 5
Закону України «Про виконавче
провадження» передбачено, що державний
виконавець зобов'язаний вживати
заходів примусового виконання рішень,
встановлених цим Законом,
неупереджено, своєчасно, повно вчиняти
виконавчі дії.

Державний виконавець, серед іншого,
здійснює необхідні заходи щодо
своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення (далі -
виконавчий документ), у спосіб і
порядок, визначені виконавчим
документом.

Державний виконавець при здійсненні
виконавчого провадження має право,
зокрема, накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в порядку,
встановленому законодавством.

Згідно статті 1 Закону України «Про
заставу» застава - це спосіб
забезпечення зобов'язань, якщо інше не
встановлено законом.

Статтею 572 Цивільного кодексу України
передбачено, що в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

За правилами частини 1 статті 589
Цивільного кодексу України у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

Звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, коли зобов'язання не буде
виконано у встановлений строк (термін),
якщо інше не встановлено договором або
законом (частини 1, 2 статті 590
Цивільного кодексу України).

Таким чином, у заставодержателя
виникає право на задоволення
забезпечених заставою вимог за
рахунок предмета застави у випадку
невиконання боржником зобов»язання.
Звернення стягнення за заставлене
майно є право, а не обов»язком
заставодержателя.

Відповідно до положень частин 4-6 статті
52 Закону України «Про виконавче
провадження» про звернення стягнення
на заставлене майно для задоволення
вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателя не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або тоді, коли йому стало
відомо, що арештоване майно боржника
знаходиться у заставі, та роз'яснює
заставодержателю право на звернення до
суду з позовом про звільнення
заставленого майна з-під арешту.

Реалізація заставленого майна
провадиться в порядку, встановленому
цим Законом.

З коштів, одержаних від реалізації
заставленого майна, здійснюються
утримання, передбачені статтею 43 цього
Закону, після чого вони
використовуються для задоволення
вимог заставодержателя. Якщо
заставодержатель не є стягувачем у
виконавчому провадженні, кошти йому
виплачуються у разі належного
підтвердження права на заставлене
майно. Після повного задоволення вимог
заставодержателя залишок коштів
використовується для задоволення
вимог інших стягувачів у порядку,
визначеному цим Законом.

Отже, у випадку, якщо заставодержатель
не є стягувачем у виконавчому
провадженні, лише після задоволення
його вимог залишок коштів
використовується для задоволення
вимог інших стягувачів у порядку,
визначеному цим Законом.

04 листопада 2010 року відповідно до
частини 4 статті 52 Закону України «Про
виконавче провадження» державним
виконавцем ВДВС Чорнухинського РУЮ
ОСОБА_8 на адресу ПАТ «Індустріально -
експортний банк» в особі відділення
«Полтавська міжрегіональна дирекція»
ПАТ «ІНДЕКС-БАНК» направлено
повідомлення про проведення опису та
накладення арешту на майно, що належить
на праві власності ОСОБА_5

Частинами 1, 3 статті 52 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачено, що стягнення на
заставлене майно в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів,
які не є заставодержателями, стягнення
на заставлене майно боржника може бути
звернено у разі:

виникнення права застави після
винесення судом рішення про стягнення
з боржника коштів;

коли вартість предмета застави
перевищує розмір заборгованості
боржника заставодержателю.

Як вбачається з матеріалів справи,
вартість предмета застави - автомобіля
марки ЗАЗ TF699Р71, 2007 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1 - складає 48
380,00 грн.

Згідно довідки ПАТ «ІНДЕКС-БАНК»
станом на 06 квітня 2010 року залишок
заборгованості ОСОБА_5 за кредитним
договором № від 28 грудня 2007 року
становить 21 544,03 грн., а сума боргу
боржника згідно виконавчого листа
№2-235/2009 складає 17 711,50 грн.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з яким погодився і суд
апеляційної інстанції, дійшов
обґрунтованого висновку про
правомірність дій Відділу державної
виконавчої служби Чорнухинського
районного управління юстиції щодо
накладення арешту на вищевказане
рухоме майно та щодо складання акту
опису й арешту рухомого майна серії АА
№320184 від 02 листопада 2010 року.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати
доведеними обставини, що не були
встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 КАС України, суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судових рішень, порушення
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та матеріалах справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «КРЕДІ
АГРІКОЛЬ БАНК» в особі відділення
«Полтавська міжрегіональна дирекція»
ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» залишити без
задоволення, а постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від 22
лютого 2011 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 20 вересня 2011 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.В. Тракало

Судді:
Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк