Справа № 804/14261/13-а
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2014-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2014 рокусправа № 804/14261/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Чабаненко С.В.

суддів: Іванова
С.М. Шлай А.В.

за участю секретаря судового
засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 03 грудня 2013
р. по справі № 804/14261/13-а за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання відмови протиправною та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з позовом про
визнання протиправною відмови
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області у здійснені
реєстрації за постійним місцем
проживання та зобов'язання Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області постійно зареєструвати ОСОБА_1
за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначено,
що позивачем з метою постійної
реєстрації зазначеного місця
проживання подані всі необхідні
документи, проте відповідач відмовив у
проведенні реєстрації, оскільки
відсутня згода всіх квартиронаймачів.
Зазначена відмова, на думку позивача, є
протиправною.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 03
грудня 2013 року адміністративний позов
ОСОБА_1 задоволений. Визнано
протиправною відмову Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області у здійснені реєстрації за
постійним місцем проживання позивача у
квартирі АДРЕСА_2, та зобов'язано
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області постійно
зареєструвати позивача за вказаною
адресою.

Постанову суду мотивовано тим, що
позивач при зверненні до відповідача
щодо постійної реєстрації за місцем
проживання за зазначеною адресою
здійснила всі необхідні дії та надала
відповідачу документи, передбачені
статтею 6 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», а також отримала
згоду квартиронаймача - ОСОБА_2 щодо
постійної реєстрації та проживання.
Таким чином, суд дійшов висновку про те,
що відповідач безпідставно відмовив у
здійснені реєстрації за постійним
місцем проживання у АДРЕСА_1

Не погодившись з постановою суду,
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою, в обґрунтування якої вказав,
що відмова позивачці в реєстрації за
вказаною адресою ґрунтується на
приписах Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», наказу МВС
України від 22.11.2012 № 1077 «Про
затвердження Порядку реєстрації місця
проживання та місця перебування
фізичних осіб в Україні та зразків
необхідних для цього документів».
Проте, приймаючи оскаржуване рішення
суд не звернув уваги, що задля
реєстрації місця проживання позивачка
мала надати документ, який би
підтверджував згоду всіх
квартиронаймачів щодо її реєстрації.
Оскільки такий документ наданий не був,
тобто позивачка надала неповний пакет
документів, необхідних для реєстрації
місця проживання, це слугувало
підставою для відмови у реєстрації.
Відповідач просив скасувати постанову
суду першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_1

В судове засідання представник
відповідача, повідомлений у належний
спосіб про дату, час та місце розгляду
справи, не прибув, проте, відповідно до
ч. 4 ст. 196 КАС України, це не є перешкодою
для апеляційного розгляду справи у
судовому засіданні.

Позивачка та її представник в
судовому засіданні заперечували проти
задоволення апеляційної скарги та
просили залишити без змін постанову
суду першої інстанції, а апеляційну
скаргу відповідача - без задоволення.

Заслухавши пояснення позивача та
її представника, перевіривши судове
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку
про обґрунтованість доводів
апеляційної скарги та помилковість
висновків суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Як зазначив суд першої інстанції,
листом Головного управління Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області від 19.04.2013
року за вих. № 1201/Є-388 позивачці
відмовлено у здійсненні реєстрації
постійного місця проживання з
посиланням на те, що реєстрація
позивачки за зазначеною адресою
можлива за умовою письмової згоди
наймача житла та трьох членів сім'ї та
роз'яснено, що реєстрація за місцем
проживання буде здійснена після
надання відповідних документів,
перелік яких наведено, а саме: письмова
заява про реєстрацію місця проживання;
документ до якого вносяться відомості
про місце проживання; квитанцію про
сплату держаного мита або документ про
звільнення від його сплати; талон
зняття з реєстрації місця проживання в
Україні; документи, що підтверджують
право на проживання у житлі - ордер,
свідоцтво про право власності, договір
найму (піднайму, оренди) або інші
документи. Також було вказано, що
реєстрація за місцем проживання
здійснюється за згодою
власника/співвласника житла, наймача
та членів його сім'ї.

Задовольняючи позов, суд послався
на приписи Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» та зазначив, що в
межах наведеного Закону за наявної в
матеріалах справи заяви від головного
квартиронаймача ОСОБА_2 від 25.09.2007 року
про надання своєї згоди на постійну
реєстрацію та проживання позивачки за
адресою:м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_3, що
засвідчена нотаріально державним
нотаріусом Отроцюк О.В. та
зареєстрована в реєстрі № 3-3400,
позивачем було надано всі передбачені
вказаним Законом документи для
здійснення реєстрації її місця
проживання, а тому відмова відповідача
у здійсненні такої реєстрації
протиправна.

З даним висновком суду першої
інстанції колегія суддів не
погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та не заперечується самою позивачкою,
остання була зареєстрована у АДРЕСА_1 17
вересня 2004 року до 17 вересня 2007 року,
тобто з 17 вересня 2007 року термін дії
реєстрації був припинений. У 2012 році
позивачка звернулася до Самарського РВ
у м. Дніпропетровську Державної
міграційної служби України у
Дніпропетровській області із заявою
щодо реєстрації за місцем постійного
проживання за вищевказаною адресою. Як
вбачається з відповіді Самарського
районного відділу у м.
Дніпропетровську головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області від 19.12.2012,
позивачці відмовлено у реєстрації у
зв'язку з ненаданням документу, що
підтверджує право на проживання в
житлі.

Стаття 6 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» вимагає
для реєстрації місця проживання подати
разом з відповідною письмовою заявою
документи, що підтверджують право на
проживання в житлі.

Такими документами можуть бути
свідоцтво про право власності на житло,
ордер на право зайняття житлового
приміщення, договір найму, піднайму,
оренди. Оскільки позивачка не є ані
власником, ані квартиронаймачем,
документом, що підтверджує її право на
проживання в житлі є письмова згода
наймача житла, членів його сім'ї, які
спільно наймають житло. Обов'язковість
надання згоди наймача житла для
реєстрації місця проживання за
відсутності документів, що
підтверджують право на проживання в
житлі, передбачає Постанова кабінету
Міністрів України від 28.07.2004 № 985, якою
затверджені зразки документів,
необхідних для реєстрації місця
проживання в Україні.

Таким чином, за відсутності
документу, що підтверджує право
позивачки на проживання в житлі,
відповідачем правомірно було
відмовлено у здійсненні реєстрації.

Що стосується заяви гр. ОСОБА_2 від
25.09.2007, наймача житла за адресою:
АДРЕСА_1 згідно типового договору найму
житла від 23.10.2012, про згоду на постійну
реєстрацію та проживання позивачки за
зазначеною адресою, суд звертає увагу,
що вказана заява була надана за п'ять
років до укладання ОСОБА_2 типового
договору найму житла та звернення
позивачки із заявою про реєстрацію
місця проживання. До цього, договір
строкового найму житлового приміщення
укладався з ОСОБА_4 - чоловіком ОСОБА_2, а
також ордер від 25.08.1958 р. на право
зайняття житлового приміщення
надавався ОСОБА_4 Крім цього, рішенням
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 серпня 2006 року у
цивільній справі № 22-3611 від 2006 р. ОСОБА_1
виселено із квартири АДРЕСА_4 без
надання іншого жилого приміщення. В
мотивування рішення суд зазначив, що
ОСОБА_1 вселилася в спірну квартиру у
вересні 2004 року за дозволом наймача
ОСОБА_2 Але при цьому ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
які мають право користування цією
квартирою, письмової згоди на її
вселення не давали. Отже, ОСОБА_1
вселилась в спірну квартиру в
порушення встановленого порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України,
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь, зокрема, особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

Таким чином, за наявності
судового рішення, що набрало законної
сили, яким встановлено, що у квартиру
АДРЕСА_4 позивачка вселилася в
порушення встановленого порядку, а
також заяви ОСОБА_5 від 20.09.2007, поданої
до паспортного відділення Самарського
району м. Дніпропетровська про
виселення ОСОБА_1 на підставі рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 01.03.2006, за відсутності
документів на підтвердження права
позивачки на проживання в зазначеній
квартирі, а також письмової згоди інших
осіб, що проживають в спірній квартирі,
на реєстрацію місця проживання
позивачки, у відповідача виникли
обґрунтовані сумніви щодо чинності
заяви квартиронаймача ОСОБА_2 від
25.09.2007.

Отже, відмова відповідача у
реєстрації права позивачки на постійне
проживання у АДРЕСА_1 є правомірною та
узгоджується з приписами чинного
законодавства.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів зазначає про невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
тому, відповідно до ст. 202 КАС України,
постанова суду підлягає скасуванню, а
позов - залишенню без задоволення.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 202, 207 КАС
України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного
управління Державної міграційної
служби України у Дніпропетровській
області на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 03 грудня 2013
р. по справі № 804/14261/13-а - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 03
грудня 2013 р. по справі № 804/14261/13-а -
скасувати.

У задоволені адміністративного
позову ОСОБА_1 до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області про
визнання відмови протиправною та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів з дня складання в
повному обсязі.

Головуючий:
С.В. Чабаненко

Суддя:
С.М. Іванов

Суддя:
А.В. Шлай