Справа № 754/15401/14
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Сенюта В.О.
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів
Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні
справу за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Начальника Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Києва про
визнання бездіяльності щодо виконання
судового рішення протиправною,
зобов'язання вчинити певні дії, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
постанову Деснянського районного суду
м. Києва від 20 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до
начальника Управління Пенсійного
фонду України в Деснянському районі м.
Києва, в якому просив визнати
протиправною бездіяльність
відповідача по виконавчому
провадженню ВП №27972021 за виконавчим
листом по справі №2-а-116/11, виданим
Деснянським районним судом м. Києва
22.06.2011, зобов'язати його виконати
зазначене виконавче провадження.

Постановою Деснянського районного
суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати постанову суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає залишенню
без задоволення, а постанова суду - без
змін з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд дійшов висновку, що
територіальне управління Пенсійного
фонду України діяло на підставі, в
межах повноважень та у спосіб,
передбачені законами України та іншими
нормативно-правовими актами, а вимоги
позивача про зобов'язання виконати
судове рішення не являються вірним
способом захисту прав позивача.

З таким висновком суду не можна не
погодитися.

Із адміністративного позову слідує, що
постановою Деснянського районного
суду м. Києва від 24 січня 2011 року у
справі №2а-116/11 задоволено
адміністративний позов ОСОБА_2 до
Управління Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Києва,
зобов'язано відповідача здійснити
позивачу перерахунок державної та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, відповідно до ст. ст. 50, 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» з 17.05.2010 року.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач звертався до Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Києва з приводу
виконання вказаного вище судового
рішення.

У відповідь на звернення позивача,
територіальним органом Пенсійного
фонду України повідомлено, що згідно
зазначеного судового рішення
здійснено нарахування пенсії у сумі
70092,41 грн, і що ці кошти будуть виплачені
йому у разі наявності фінансування,
виходячи з наявного фінансового
ресурсу бюджету Пенсійного фонду
України.

З огляду на викладене, позивач
звернувся у суд із даним позовом,
обґрунтовуючи вимоги протиправною
бездіяльністю начальника Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Києва щодо
виконання ухваленого на його користь
судового рішення.

Надаючи оцінку спірним
правовідносинам, висновкам місцевого
суду та доводам апеляційної скарги,
колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини 5 статті 124
Конституції України судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Відповідно до частини 1 статті 255 КАС
України постанова суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, а також для
всіх органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Закон України «Про виконавче
провадження» визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку.

Відповідно до статті 1 зазначеного
Закону виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону
України «Про виконавче провадження»
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України «Про державну виконавчу
службу» (далі - державні виконавці).

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії. За
частиною 2 зазначеної правової норми
державний виконавець:

- здійснює заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом;

- надає сторонам виконавчого
провадження та їх представникам
можливість ознайомитися з матеріалами
виконавчого провадження;

- розглядає заяви сторін та інших
учасників виконавчого провадження і
їхні клопотання;

- заявляє в установленому порядку
про самовідвід за наявності обставин,
передбачених цим Законом;

- роз'яснює сторонам їхні права і
обов'язки.

Таким чином, у разі невиконання
судового рішення у добровільному
порядку, державні виконавці державної
виконавчої служби здійснюють заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
Законом України «Про виконавче
провадження».

Отже, питання з яким звертається
позивач до суду належить до
компетенції державної виконавчої
служби, і державні виконавці наділені
повноваженнями, які спрямовуються на
примусове виконання рішень судів.

Окрім того, колегія суддів наголошує,
що Кодексом адміністративного
судочинства України, з метою
реалізації завдань адміністративного
судочинства, передбачено спеціальний
механізм контролю за виконанням
судових рішень, який закріплений у
статті 267 Кодексу.

Так, відповідно до частини 9 зазначеної
правової норми, особа-позивач, на
користь якої ухвалено постанову суду,
має право подати до суду першої
інстанції заяву про визнання
протиправними рішень, дій чи
бездіяльності, вчинених суб'єктом
владних повноважень - відповідачем на
виконання такої постанови суду або
порушення прав позивача, підтверджених
такою постановою суду. У наведеній
юридичній нормі закріплені вимоги щодо
змісту зазначеної заяви, а також щодо
строків її подання. Тобто, передбачений
спеціальний порядок звернення та
розгляду вимог, пов'язаних із
невиконанням судових рішень суб'єктами
владних повноважень.

Проте, як убачається із матеріалів
справи, ОСОБА_2 звернувся з вимогами,
пов'язаними з виконанням рішення
адміністративного суду, ухваленого не
на користь суб'єкта владних
повноважень, у загальному порядку.

Вищевикладене свідчить на користь
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позовних вимог, адже
фактично такі вже були предметом
розгляду в адміністративній справі.
Водночас, позовні вимоги щодо
належного виконання рішення суду, що
набрало законної сили, не можуть
розглядатись адміністративними судами
в загальному порядку, позаяк не
стосуються здійснення відповідачем
владних управлінських функцій.
Аналогічна позиція висловлена
Верховним Судом України за наслідками
дослідження судової практики розгляду
справ про встановлення фактів, що мають
юридичне значення, витяг з якого
опубліковано у Віснику Верховного Суду
України №8 у 2012 році.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, залишивши
позовні вимоги ОСОБА_2 без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують вищенаведене, а вимоги
позивача не відповідають чинному
законодавству.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Деснянського районного суду
м. Києва від 20 жовтня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів після набрання законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

.

Головуючий суддя
Глущенко Я.Б.

Судді:
Пилипенко О.Є.

Романчук О.М