Справа № 821/4671/14
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/4671/1416
год. 38 хв.

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Гомельчука С.В.,

при секретарі: Корнієнко Я.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Демидової
А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління
Державної міграційної служби України в
Херсонській області про скасування
рішення про відмову у наданні дозволу
на імміграцію в Україну та зобов'язання
прийняти рішення,

встановив:

ОСОБА_1 (далі- позивач) звернулась до
суду з адміністративним позовом до
Управління Державної міграційної
служби України у Херсонській області
(далі-відповідач, УДМС) про скасування
рішення про відмову у наданні дозволу
на імміграцію в Україну № 1/4-17016 від 31
жовтня 2014 року та зобов'язання прийняти
рішення.

У судовому засіданні позивач свої
вимоги, викладені у позовній заяві,
підтримала повністю. Суду пояснила, що
оскаржуваним рішенням її протиправно
позбавлено права на отримання дозволу
на імміграцію в Україну, оскільки воно
не містить конкретних законних підстав
для відмови. Зі свого боку ОСОБА_1
дотримано всі вимоги чинного
законодавства України для отримання
дозволу. У зв'язку з наведеним, просить
скасувати рішення № 1/4-17016 від 31 жовтня
2014 року про відмову у наданні дозволу
на імміграцію в Україну та зобов'язати
відповідача прийняти рішення, яким
такий дозвіл надати.

Представник відповідача у судовому
засіданні, заперечуючи проти позову,
зазначила, що підставою для прийняття
відповідачем рішення про відмову у
наданні дозволу на імміграцію слугував
лист Управління СБУ України в
Херсонській області від 30 жовтня 2014
року про доцільність відмови ОСОБА_1 у
наданні дозволу, а тому вказане рішення
є таким, що прийнято відповідачем на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені чинним
законодавством.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та
оцінивши надані сторонами докази, суд
дійшов висновку про часткове
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 22 травня 2009 року
громадянкою Російської Федерації
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, успадковано
трикімнатну квартиру, яка знаходиться
у АДРЕСА_1. Відповідно до відміток про
термін перебування в Україні,
зроблених в її паспорті, позивач
проживає за даною адресою з 28 серпня
2011 року.

Згідно свідоцтва про шлюб від 16
вересня 2011 року дочкою позивача
укладено шлюб із громадянином України
ОСОБА_4 та отримано посвідку на
постійне проживання в Україні.
Подружжя має дитину ОСОБА_5, яка
народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Вінниця.

Мати позивача, ОСОБА_6, скористалась
правом на імміграцію та отримала
дозвіл на постійне місце проживання в
Україні, про що свідчить наявна у
справі копія посвідки серії НОМЕР_1 від
26 жовтня 2012 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6
померла та захоронена на кладовищі
м.Херсона.

За наявності вказаних обставин позивач
звернулась до відповідача з заявою
про надання дозволу на імміграцію в
Україну, долучивши до заяви визначені
законом документи.

31 жовтня 2014 року УДМС було прийнято
рішення № 1/4-170/6 про відмову ОСОБА_1 у
наданні зазначеного дозволу з
посиланням на п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону
України "Про імміграцію".

Надаючи оцінку обґрунтованості
тверджень позивача про протиправність
рішення від 31 жовтня 2014 року про
відмову у наданні дозволу на
імміграцію, суд вважає за необхідне
врахувати наступні обставини та
положення законодавства.

Правовий статус, основні права, свободи
та обов'язки іноземців та осіб без
громадянства, які проживають або
тимчасово перебувають в Україні і
порядок вирішення питань, пов'язаних з
їх в'їздом в Україну або виїздом з
України регулюється Законом України
"Про правовий статус іноземців та осіб
без громадянства", відповідно до ст. 4
якого, іноземці та особи без
громадянства в порядку, визначеному
законом України про імміграцію, можуть,
зокрема, іммігрувати в Україну на
постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну
іноземців та осіб без громадянства
визначається Законом України "Про
імміграцію" від 07 червня 2001 року №
2491-ІІІ (далі - Закон 2491-ІІІ).

Відповідно до ст. 1 Закон 2491-ІІІ
імміграція - прибуття в Україну чи
залишення в Україні у встановленому
законом порядку іноземців та осіб без
громадянства на постійне проживання, а
іммігрант - це іноземець чи особа без
громадянства, який отримав дозвіл на
імміграцію і прибув в Україну на
постійне проживання, або, перебуваючи в
Україні на законних підставах, отримав
дозвіл на імміграцію і залишився в
Україні на постійне проживання.
Порядок надання дозволу на імміграцію
в Україну на постійне проживання та
перелік документів, необхідних для
отримання такого дозволу визначено ст.
9 Закону № 2491.

З метою реалізації положень Закону №
2491-ІІІ Кабінетом Міністрів України 26
грудня 2002 року винесено постанову № 1983,
якою затверджено Порядок провадження
за заявами про надання дозволу на
імміграцію й поданнями про його
скасування і виконання прийнятих
рішень (далі - Порядок ). Цей Порядок
визначає процедуру провадження за
заявами про надання дозволу на
імміграцію в Україну іноземцям та
особам без громадянства, поданнями про
його скасування та виконання прийнятих
рішень, а також повноваження
центральних органів виконавчої влади
України, підпорядкованих їм органів,
які забезпечують виконання
законодавства про імміграцію.

Порядок подання заяви про отримання
дозволу на імміграцію, перелік
необхідних документів та порядок їх
розгляду, крім ст. 9 Закону № 2491-ІІІ,
визначені пунктами 11-14, за якими
територіальні органи і підрозділи
після отримання документів від
зазначених у пунктах 12 і 13 цього
Порядку органів перевіряють у місячний
термін правильність їх оформлення,
з'ясовують у межах своєї компетенції
питання щодо наявності чи відсутності
підстав для відмови у наданні дозволу
на імміграцію, передбачених статтею 10
Закону України "Про імміграцію",
надсилають відповідні запити до
регіональних органів СБУ, Робочого
апарату Укрбюро Інтерполу та
Держприкордонслужби. Регіональні
органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро
Інтерполу та Держприкордонслужба
проводять у межах своєї компетенції у
місячний термін після надходження
таких запитів перевірку з метою
виявлення осіб, яким дозвіл на
імміграцію не надається. Про
результати перевірки інформується
орган, який зробив запит.

У судовому засіданні представник
відповідача пояснила, що підставою для
відмови у наданні позивачу дозволу на
імміграцію є п. 6 ст. 10 Закону України
"Про імміграцію" та підтвердила, що
позивачем дотримано порядок подання
документів для отримання дозволу,
документи оформлені правильно та
подані у повному обсязі.

Перелік підстав для відмови у наданні
позивачу дозволу на імміграцію
передбачений ст. 10 Закону № 2491 та є
вичерпним. За пунктом 6 цієї статті
дозвіл на імміграцію не надається: в
інших випадках, передбачених законами
України.

Судом досліджено лист Управління
Служби безпеки України в Херсонській
області від 30 жовтня 2014 року, з якого
вбачається, що з метою недопущення
загрози засадам національної безпеки
України (використання РФ своїх
громадян для проведення протиправної
діяльності на території України),
керуючись п. 6 ст. 10 Закону № 2491-ІІІ,
Служба безпеки України вважає за
доцільне відмовити громадянці РФ
ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію.

Суд зауважує, що в листі Управління СБУ
в Херсонській області не наведено
жодних фактів, які б свідчили про
наявність підстав вважати позивача
особою, що вчиняє протиправну
діяльність на території України, яка б
загрожувала національній безпеці.
Вказаний лист ґрунтується на
інформації щодо існування загрози для
національної безпеки загалом, зважаючи
на суспільно-політичну ситуацію у
південному регіоні України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Представником відповідача не надано
суду належних доказів існування інших
обставин, що передбачені ст. 10 Закону №
2491-ІІІ, які б надали УДМС підстави для
відмови в наданні дозволу на
імміграцію, окрім зазначеного листа
УСБУ в Херсонській області.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України (ч.2 ст.19 Конституції
України).

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень суди перевіряють чи
прийняті вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;
обґрунтовано, тобто з урахуванням
обставин, що мають значення для
прийняття рішення; безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Слід зазначити, що виявлення
невідповідності діяльності суб'єкта
владних повноважень хоча б одному із
зазначених у ч.3 ст. 2 КАС України
критеріїв для оцінювання його рішень,
дій та бездіяльності може бути
підставою для задоволення
адміністративного позову за умови, що
встановлено порушення прав, свобод та
інтересів позивача.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає, що приймаючи спірне рішення,
відповідач не надав належної оцінки
наявності законних підстав для відмови
в наданні ОСОБА_1 дозволу на
імміграцію, тобто діяв необґрунтовано
та протиправно, а тому вказане рішення
підлягає скасуванню, як таке, що
порушує права позивача на залишення в
Україні для постійного проживання.

Що стосується позову ОСОБА_1 щодо
зобов'язання відповідача надати
дозвіл на імміграцію, суд зазначає, що
це є дискреційним повноваженням УДМС і
не відноситься до повноважень суду,
тому позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають. Проте, суд,
для повного захисту прав сторін,
вважає за необхідне, вийшовши за межі
позовних вимог у порядку ч.2 ст. 11 КАС
України, зобов'язати відповідача
повторно розглянути звернення
позивача про надання дозволу на
імміграцію в Україну.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 КАС України,
суд, -

постановив:

Адміністративний позов задовольнити
частково.

Скасувати рішення Управління
Державної міграційної служби України в
Херсонській області № 1/4-17016 від 31
жовтня 2014 року про відмову ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у наданні дозволу на
імміграцію в Україну.

Зобов'язати Управління Державної
міграційної служби України в
Херсонській області повторно
розглянути звернення ОСОБА_1 про
надання дозволу на імміграцію в
Україну.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України чи
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 19 грудня 2014 р.

Суддя
Гомельчук
С.В.

кат. 3.1.3