Справа № 805/3582/14
Суддя: Старосуд М.І.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кошкош О.О.
Суддя-доповідач - Старосуд М.І.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року справа №805/3582/14

приміщення суду за адресою: 84301, м.
Краматорськ вул. Марата, 15

приміщення суду за адресою: 84301, м.
Краматорськ, вул. Марата, 15

Донецький апеляційний
адміністративний суд колегією суддів у
складі:

головуючого судді Старосуда М. І.,

суддів: Василенко Л.А.,
Гімона М.М.,

при секретарі судового засідання
Томах О.О.,

за участю представника відповідача
Ємельянова С.М., (діє за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 02 червня
2014 року у справі № 805/3582/14 за позовом
громадянина Хашемітського Королівства
Йорданії ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України в Донецькій
області, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Донецькій області, про
скасування рішення, зобов'язання
прийняти правомірне рішення про
надання статусу біженця в Україні, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Хашемітського Королівства
Йорданія ОСОБА_1 звернувся до Державної
міграційної служби України в Донецькій
області, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Донецькій області, про
скасування рішення, зобов'язання
прийняти рішення про надання статусу
біженця в Україні.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 02 червня 2014
року позов громадянина Хашемітського
Королівства Йорданії ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України,
третя особа - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Донецькій області, про скасування
рішення, зобов'язання прийняти рішення
про надання статусу біженця в Україні
задоволено. Скасовано рішення
Державної міграційної служби України
№80-14 від 28 лютого 2014 року про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
зобов'язано Державну міграційну службу
України прийняти рішення відповідно до
вимог Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій зазначає, що оскаржувана
судова постанова прийнята з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, не ґрунтується на належних та
допустимих доказах, тому просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи, 24
квітня 2013 року громадянин
Хашемітського Королівства Йорданії
ОСОБА_1 звернувся до Головного
управління міграційної служби в
Донецькій області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту в
Україні, зазначивши, що він не може
повернутися до Йорданії, бо йому буде
загрожувати небезпека внаслідок
погроз з боку впливової родини Аль
Адван, на дочці якої він мав намір
одружитися, оскільки він та його родина
не належать до корінного бедуїнського
населення Йорданії.

02 серпня 2013 року за результатами
розгляду особової справи ОСОБА_1
Державною міграційною службою України
прийнято рішення № 462-13 про відмову у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Постановою Донецького окружного
адміністративного суду від 01.10.2013 року
по справі №805/12201/13-а, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21.10.2013 року,
вказане рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту скасовано.

12 листопада 2013 року Державною
міграційною службою України прийнято
рішення №29-13 щодо зобов'язання
Головного управління ДМС у Донецькій
області повторно розглянути заяву
громадянина Йорданії ОСОБА_1 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту з
урахуванням обставин, що стали
підставою для скасування судом рішення
ДМС України №462-13 від 02.08.2013 року.

28 лютого 2014 року за результатами
розгляду особової справи ОСОБА_1
Державною міграційною службою України
прийнято рішення № 80-14 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що статус
біженця визначено у Законі України
«Про біженців і осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 8 липня 2011 року №3671-VІ (надалі -
Закон). Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 1 Закону
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до абзацу 7 статті 11
Закону України «Про біженців», до заяви
про надання статусу біженця додаються
документи, які посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для набуття статусу
біженця.

Відповідно до п. 66 Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб
вважитися біженцем, особа, яка клопоче
про отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування.

Відповідно до п. 66 Керівництва з
процедур і критеріїв визначення
статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб
вважитися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Частиною 2 статті 22 Закону України «Про
біженців» передбачено, що особа,
стосовно якої прийнято рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця, про відмову у наданні, втрату
або позбавлення статусу біженця і яка
оскаржує відповідне рішення до
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади у
справах міграції або до суду, до
прийняття рішення за скаргою має права
та обов'язки, передбачені статтею 18
цього Закону, в якій пунктом 1 частини 2
передбачено, що особа, стосовно якої
прийнято рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця зобов'язана:
подати до відповідного органу
міграційної служби відомості,
необхідні для вирішення питання щодо
надання статусу біженця.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у
біженців»1998 року факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як
усні, так і документальні. Загальними
правовими принципами доказового права,
обов'язок доказу покладається на особу,
яка висловлює це твердження. Таким
чином, у заяві про надання статусу
біженця заявник повинен довести
достовірність своїх тверджень і
точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Обов'язок доказу покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло біти прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою
в захисті країни громадянської
належності необхідно розуміти, що
особі відмовлено в послугах, в захисті
або в дозволі повернутися на свою
територію.

Однак, в матеріалах справи відсутні
будь-які об'єктивні докази, що позивач є
жертвою переслідування і, що країна
громадянської належності відмовила
йому в послугах, в захисті або в
дозволі повернутися на свою територію.

Відповідно до ст.1, ч.б ст.12 Закону
України «Про біженців», рішення про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто у
разі встановлення відсутності у
заявника обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, який перебуває за межами
країни своєї громадянської належності
та не може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань.

З матеріалів справи вбачається, що на
підтвердження обґрунтованості
звернення за статусом біженця позивач
не повідомив жодних обставин, які б
обґрунтовували його побоювання стати
жертвою переслідувань саме за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 16.12.1998р. факти в
підтвердження заяв біженців
зазначаються шляхом надання
підтвердженням або доказів
викладеного. Докази можуть бути як усні
так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання
статусу біженця заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Позивач не навів жодного конкретного
факту або доказу того, що його
побоювання в разі повернення на
батьківщину є обґрунтованими та йому
особисто загрожує небезпека у разі
повернення в Йорданію.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що причини, які позивач має
щоб залишитись в Україні не пов'язані з
його обґрунтованими побоюваннями
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, оскільки рішення суду
першої інстанції ухвалено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, правова оцінка обставинам у
справі дана не вірно, а доводи
апеляційної скарги спростовують
висновки суду першої інстанції, що є
підставою для скасування постанови
суду першої інстанції та ухвалення
нової постанови про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України на
постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 02.06.2014 року -
задовольнити.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 02.06.2014 року -
скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні адміністративного
позову громадянина Хашемітського
Королівства Йорданії ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України в
Донецькій області, третя особа -
Головне управління Державної
міграційної служби України в Донецькій
області, про скасування рішення,
зобов'язання прийняти правомірне
рішення про надання статусу біженця в
Україні - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня її
складення в повному обсязі - з 24.12.2014
року.

Головуючий суддя
М.І. Старосуд

Судді
Л.А. Василенко

М.М. Гімон