Справа № 826/17172/14
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 грудня 2014 року 14:05
Окружний адміністративний суд міста
головуючого судді - Шулежка В.П.,
при секретарі Пасічнюк С.В.,
представника позивача - Ароновича Ф.М.,
представника відповідача - Безсмертної
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «КП Емір» до
Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,
З позовом до Окружного
адміністративного суду міста Києва
звернулось товариство з обмеженою
відповідальністю «КП Емір» (надалі -
ТОВ «КП Емір», позивач) до Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (надалі - ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва,
відповідач) про визнання
протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення від
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на 2 158 008,00 грн. та
нараховано штрафні санкції у розмірі 1
079 004,00 грн., та податкового
повідомлення-рішення від 24.07.2014р.
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 2 012 467,00 грн. та нараховано
штрафні санкції у розмірі 503 117,00 грн.
Свої позовні вимоги ТОВ «КП Емір»
обґрунтовує тим, що висновки акту
перевірки, на підставі яких винесено
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, не відповідають
дійсним обставинам справи та нормам
чинного законодавства, і тому позивач
вважає прийняті рішення протиправними
та такими, що підлягають скасуванню.
Позивач зазначає, що первинні
бухгалтерські документи, отримані
від ТОВ «Мікас Плюс» відповідають
вимогам закону та мають усі необхідні
реквізити. Таким чином, зазначені суми
по податкових накладних правомірно
включені позивачем до податкового
кредиту та валових витрат відповідного
На думку позивача, перевіряючий орган
неправомірно кваліфікував правочини
між позивачем та зазначеним
контрагентом як нікчемні, так як ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва не
надано жодного доказу наявності вини
Позивач зазначає, що порушення
податкового законодавства з боку
контрагента не впливає на результати
діяльності ТОВ «КП Емір» та не може
бути підставою для притягнення його до
відповідальності, оскільки юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер. В той же час,
податковий орган фактично перекладає
на позивача юридичну відповідальність
за порушення вимог податкового
законодавства з боку ТОВ «Мікас Плюс».
Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю, просив суд позов
Представник відповідача позовні
вимоги не визнав повністю та зазначив,
що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
податковим органом відповідно до вимог
чинного законодавства, посилаючись на
обставини, викладені в акті перевірки
та запереченнях проти
адміністративного позову.
Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін, судом
встановлено наступне.
ТОВ «КП Емір» зареєстроване
Голосіївською районною державною
адміністрацією м. Києва від 16.11.2000р.,
свідоцтво про державну реєстрацію №
ТОВ «КП Емір» взято на податковий облік
в органах державної податкової служби
21.11.2000р. за №221414, та перебуває на обліку
в ДПІ у Голосіївському районі м. Києва.
Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію
платника податку на додану вартість
від 06.06.2012р. № 200048176, виданого ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва,
позивач зареєстрований платником ПДВ з
28.11.2000р., індивідуальний податковий
ДПІ у Голосіївському районі м. Києва на
підставі наказу від 12.06.2014р. № 1477 та
направлень на перевірку від 12.06.2014р. №
1716/22-01 та від 12.06.2014р. № 1717/22-01, згідно
п.п.75.1.2, п.75.1, ст.75, п.п.78.1.1, п.п.78.1.11, п.78.1,
ст.78 Податкового кодексу України
проведена документальна позапланова
виїзна перевірка ТОВ «КП Емір», код за
податкового законодавства по
взаємовідносинах з ТОВ «Мікас Плюс»
За результатами перевірки складено Акт
документальної позапланової виїзної
перевірки від 03.07.2014 року № 273/1-22-1-31202834
(надалі - Акт перевірки).
Відповідно до висновків, наведених в
Акті, перевіркою встановлено ТОВ «КП
- п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України, в результаті чого товариством
занижено податок на додану вартість на
загальну суму 2 158 008 грн., в т.ч. за
березень 2013 року на суму 180 282 грн., за
квітень 2013 року на суму 444 293 грн., за
травень 2013 року на суму 326 184 грн., за
червень 2013 року на суму 324 376 грн., за
липень 2013 року на суму 212 078 грн., за
серпень 2013 року на суму 128 573 грн., за
вересень 2013 року на суму 99 812 грн., за
жовтень 2013 року на суму 131 222 грн., за
листопад 2013 року 40 455 грн., за грудень 2013
року на суму 231 111 грн. та за січень 2013
року на суму 39 622 грн.;
- п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України, в
результаті чого позивачем занижено
податок на прибуток, що підлягає сплаті
до бюджету за 2013 рік на суму 2 012 467 грн.
Висновки акту перевірки обґрунтовані
тим, що операції між позивачем та ТОВ
«Мікас Плюс» є нереальними, а укладені
договори є нікчемним, а отже ТОВ «КП
Емір» протиправно віднесло до складу
податкового кредиту та валових витрат
підприємства суми за операціями із
зазначеним контрагентом.
На підставі висновків, викладених у
Акті перевірки, ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва винесено податкове
повідомлення-рішення від 24.07.2014р.
зобов'язання з податку на додану
вартість на 2 158 008,00 грн. та нараховано
штрафні санкції у розмірі 1 079 004,00 грн.,
та податкове повідомлення-рішення від
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 2 012 467,00 грн. та нараховано
штрафні санкції у розмірі 503 117,00 грн.
Не погоджуючись з вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями
позивач в порядку адміністративного
оскарження звернувся зі скаргою від
31.07.2014р. №172 до Головного управління
Міндоходів у м. Києві.
Рішенням Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 25.09.2014р.
№9480/10/2615-10-06-15 про результати розгляду
первинної скарги залишено без змін
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, а скаргу - без
задоволення.

Не погоджуючись з рішенням Головного
управління Міндоходів у м. Києві, ТОВ
«КР Емір» звернулось із повторною
скаргою до Державної фіскальної служби
України.

Рішенням Державної фіскальної служби
України від 23.10.2014р. № 5518/6/99-99-10-01-15,
рішення Головного управління
Міндоходів у м. Києві та податкові
повідомлення-рішення залишено без
змін, а скаргу позивача - без
задоволення.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про необґрунтованість
позовних вимог виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між
ТОВ «КП Емір» (Покупець) та ТОВ «Мікас
Плюс» (Постачальник) укладено Договір
від 14.03.2013р. № 14/03-28 про поставку товару.

Згідно умов договору Постачальник,
здійснюючи оптову торгівлю
непродовольчими товарами, поставляє та
передає у власність Покупцеві, а
Покупець приймає та оплачує вбудовану
техніку, сантехніку та інше кухонне
обладнання (далі по тексту - «Товар»)

Загальна кількість, асортимент та ціна
Товару вказуються у Накладних на кожну
партію товару, які є невід'ємними
частинами цього Договору.
Найменування, ціна за одиницю товару та
кількість товару, що поставляється за
цим Договором, визначаються у
накладних на Товар.

В підтвердження реальності здійснення
господарських операцій позивач надав
суду копії первинних документів, а
саме: договір поставки, податкові та
видаткові накладні, реєстри виданих та
отриманих податкових накладних,
договори на
транспортно-експедиторські послуги,
договори на перевезення вантажу,
договори оренди приміщення,
сертифікати відповідності, додатки до
сертифікатів тощо.

Згідно податкових декларацій
позивачем за період з 01.03.2013р. по 31.01.2014р.
задекларовано податок на прибуток у
сумі 286 733 грн. Перевіркою повноти
визначення податку на прибуток за
зазначений період встановлено його
заниження за 2013 рік на суму 2 012 467 грн.

Також, за вказаний період ТОВ «КП Емір»
задекларовано податкового кредиту по
податку на додану вартість у сумі 16 569 851
грн.

Перевіркою повноти визначення податку
на додану вартість за період з
01.03.2013р.по 31.01.2014р. встановлено його
заниження на загальну суму в розмірі 2
158 008 грн., в т.ч. за березень 2013 року на
суму 180 282 грн., за квітень 2013 року на
суму 444 293 грн., за травень 2013 року на
суму 326 184 грн., за червень 2013 року на
суму 324 376 грн., за липень 2013 року на суму
212 078 грн., за серпень 2013 року на суму 128 573
грн., за вересень 2013 року на суму 99 812
грн., за жовтень 2013 року на суму 131 222
грн., за листопад 2013 року 40 455 грн., за
грудень 2013 року на суму 231 111 грн. та за
січень 2013 року на суму 39 622 грн.

З огляду на таке, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо. Необхідно
перевірити фізичні, технічні та
технологічні можливості певної особи
до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Судам слід ураховувати, що наявність
укладеного між учасниками
господарської операції
цивільно-правового договору або
відсутність визнання такого договору
недійсним або нікчемним сама собою не
свідчить про реальність вчинення
відповідної операції.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть
свідчити, зокрема, такі обставини:
результати, відображені у даних
податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції,
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

Окрім того, необхідно зазначити, що
згідно правової позиції Верховного
Суду України, викладеній в Постанові
від 26.09.2006р. правочин, який вчинено з
метою, завідомо суперечною інтересам
держави і суспільства, водночас
суперечить моральним засадам
суспільства, а тому згідно з ч.1 ст.203, ч.2
ст.215 ЦК України є нікчемним, і визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається.

Відповідно до Листа від 02.06.2011р.
встановлення факту нереальності
вчинення господарської операції не
потребує з'ясування змісту умислу
учасників такої операції. Відсутність
реально вчиненої господарської
операції та, як наслідок, юридична
дефектність відповідних первинних
документів за змістом пункту 44.1
Податкового кодексу України не
дозволяє формувати дані податкового
обліку незалежно від спрямованості
умислу платників податку - учасників
відповідної операції.

Відповідно до пп. 138.2. ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно положень п.п. 139.1.9. п 139.1. ст. 139
Податкового кодексу України 39.1. не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Відповідно до ст. 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є операції платників податку з: а)
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування лізингоотримувачу/
орендарю; б) постачання послуг, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу; в) ввезення
товарів (супутніх послуг) на митну
територію України в митному режимі
імпорту або реімпорту (далі - імпорт); г)
вивезення товарів (супутніх послуг) у
митному режимі експорту або реекспорту
(далі - експорт); ґ) з метою
оподаткування цим податком до експорту
також прирівнюється постачання
товарів (супутніх послуг), які
перебувають у вільному обігу на
території України, до митного режиму
магазину безмитної торгівлі, митного
складу або спеціальної митної зони,
створених згідно з положеннями глав 35 -
37 Митного кодексу України; д) з метою
оподаткування цим податком до імпорту
також прирівнюється постачання
товарів (супутніх послуг) з-під митного
режиму магазину безмитної торгівлі,
митного складу або спеціальної митної
зони, створених згідно з положеннями
глав 35 - 37 Митного кодексу України, для
їх подальшого вільного обігу на
території України; е) постачання послуг
з міжнародних перевезень пасажирів і
багажу та вантажів залізничним,
автомобільним, морським і річковим та
авіаційним транспортом.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу. У разі
якщо платник податку не включив у
відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 Податкового
кодексу України від податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до положень ст.1 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч.1 ст. 9 Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні»
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно ч.2 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинні та
зведені облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Отже, законодавцем визначено підставу
виникнення права у платника податку на
отримання податкового кредиту,
пов'язану з отриманням таким платником
податку податкової накладної,
оформленої належним чином із
зазначенням усіх обов'язкових
реквізитів, визначених Податковим
кодексом України та видану суб'єктом
підприємницької діяльності,
зареєстрованим платником податку на
додану вартість.

Згідно з п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 р. №88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 5 червня
1995 р. за № 168/704. первинні документи (на
паперових і машинозчитуваних носіях
інформації) для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16
вищевказаного Положення забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили
і доказовості, первинні документи
повинні бути складені відповідно до
вимог чинного законодавства та не
порушувати публічний порядок,
встановлений Законом України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99р. № 996-ХІV
(із змінами та доповненнями).

Відповідно до п. 2 Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 01.11.2011р. № 1379 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 22.11.2011р.
за № 1333/20071, у редакції, чинній на момент
виникнення правовідносин (надалі -
Порядок), податкову накладну складає
особа, яка зареєстрована як платник
податку в податковому органі та якій
присвоєно індивідуальний податковий
номер платника податку на додану
вартість.

Пунктом 4 цього Порядку визначено, що
сплачена (нарахована) сума податку на
додану вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

Пунктом 5 цього Порядку визначено, що
податкова накладна вважається
недійсною у разі її заповнення іншою
особою, ніж вказаною у пункті 2 Порядку.

За правилами заповнення податкової
накладної, встановленими у п. 16
Порядку, всі складені примірники
податкової накладної підписуються
особою, уповноваженою платником
податку здійснювати постачання
товарів/послуг, та скріплюються
печаткою такого платника податку -
продавця. Податкова накладна не
підписується покупцем товарів/послуг і
не скріплюється його печаткою.

Судом встановлено, що позивачем у
перевіряємому періоді включено до
валових витрат, що враховуються при
визначенні об'єкта оподаткування,
витрати, по взаємовідносинам з ТОВ
«Мікас Плюс» на загальну суму 10 591 930
грн., в тому числі за 2013 рік на суму 10 591
930 грн.

Окрім того, судом встановлено, що за
звітний період згідно даних
податкової декларації позивачем за
період з 01.03.2013 року по 31.01.2014 року
відображено у складі податкового
кредиту по взаємовідносинам з ТОВ
«Мікас Плюс» ПДВ в розмірі 2 158 008 грн.

Дослідивши первинну документацію,
надану позивачем, судом встановлено, що
податкові накладні, отримані позивачем
від ТОВ «Мікас Плюс» підписані ОСОБА_3.

В той же час, з матеріалів справи
вбачається, що ДПІ у Голосіївському
районі м. Києва отримано постанову від
06.05.2014р. старшого слідчого з особливо
важливих справ першого відділу
кримінальних розслідувань слідчого
управління фінансових розслідувань
Головного управління Міндоходів у м.
Києві Федосова М.В. згідно якої
вбачається, що в провадженні слідчого
управління ФР ГУ Міндоходів у м. Києві
перебувають матеріали досудового
розслідування №0000052 за фактом
фіктивного підприємництва ТОВ «Мікас
Плюс» (), за ознаками
кримінального правопорушення,
передбаченого ч.5 ст.27; ч. 3 ст.212
Кримінального кодексу України.

У ході досудового розслідування
встановлено, що протягом 2013-2014 років
невстановлені досудовим
розслідуванням особи, діючи від імені
ТОВ «Мікас Плюс» на території міста
Києва здійснювали пособництво в
ухиленні від сплати податків
підприємствам реального сектору
економіки, в тому числі і ТОВ «КП Емір».

У відповідності до реєстраційних
документів, директори ТОВ «Мікас Плюс»
значиться громадянка ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1

Проте, допитана в якості свідка гр.
ОСОБА_3 показала, що вказане
підприємство було зареєстроване на її
ім'я за грошову винагороду,
фінансово-господарську діяльність
вона ніколи не проводила та не мала
наміру проводити. Банківські рахунки
вказаного підприємства не відкривала
та не керувала ними, нікого на це не
уповноважувала. Жодних документів, що
свідчать про фінансово-господарські
взаємовідносини з ТОВ «КП Емір» не
готувала та не підписувала, товарів,
робіт, послуг в адресу ТОВ «КП Емір» не
поставляла.

Беручи до уваги вищезазначені
обставини, норми Податкового кодексу
України та Порядку заповнення
податкової накладної, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 01.11.2011р. № 1379, суд вважає, що
податкові накладні, підписані ОСОБА_3
не можуть бути прийняті до уваги як
первинні документи, які підтверджують
правомірність віднесення до валових
витрат та податкового кредиту ТОВ «КП
Емір» вказаних сум по взаємовідносинах
із ТОВ «Мікас Плюс».

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного суду України від
05.03.2012р. по справі № 21-421а11.

Окрім того, ДПІ у Голосіївському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві
отримано від ДПІ у Печерському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві акт від 03.04.2014р.
№ 1017/26-55-22- 07/38148234 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Мікас Плюс» (), щодо
підтвердження господарських відносин
з платниками податків за період з
01.01.2014р. по 28.02.2014р.».

Згідно вказаного акту встановлено, що
ряд податкових накладних містять коди
УКТЗЕД, при цьому, згідно податкових
декларацій з податку на додану
вартість та підсистеми «Дані митниці»
АІС «Податковий блок», відсутня жодна
інформація, щодо ввезення на митну
територію України товарів, необоротних
активів та отриманих від нерезидента
на митній території України послуги з
метою їх використання у межах
господарської діяльності платником
податку ТОВ «Мікас Плюс».

В ході аналізу податкової звітності,
поданої ТОВ «Мікас Плюс» до
податкового органу та у зв'язку з
неподанням балансу підприємства
встановлено відсутність будь-якої
інформації про наявні складські
приміщення, наявність автомобільного
чи іншого транспорту, а також
устаткування, що необхідне для
здійснення фінансово-господарської
діяльності підприємства.

Згідно податкової звітності, поданої
до податкового органу інформація про
загальну чисельність працюючих на ТОВ
«Мікас Плюс» відсутня.

Податковий орган приходить до
висновку, що у ТОВ «Мікас Плюс»
відсутні трудові ресурси, виробниче
обладнання, транспортне та торгівельне
обладнання, сировина, матеріали для
здійснення основного виду діяльності,
а отже, виходячи з наведеного, ТОВ
«Мікас Плюс» здійснював діяльність
спрямовану на здійснення операцій
пов'язаних з наданням податкової
вигоди третім особам.

У вказаному акті зазначено, що оскільки
реальність вчинення господарських
операцій ТОВ «Мікас Плюс» відсутня, а
наслідком для податкового обліку є
лише фактичний рух активів
задекларований на папері, таким чином,
у ТОВ «Мікас Плюс» не було підстав для
податкового обліку вказаних операцій.

За результатами звірки ТОВ «МІКАС
ПЛЮС» не підтверджено задекларовані
податкові зобов'язання з ПДВ за період
з вересня 2013р. по січень 2014р., а також не
підтверджено задекларований
податковий кредит з ПДВ за період з
вересня 2013р. по січень 2014р.

Враховуючи зазначені обставини, суд
погоджується із висновком податкового
органу, що ТОВ «Мікас Плюс»
здійснювало діяльність, спрямовану на
здійснення операцій, пов'язаних з
наданням податкової вигоди третім
особам, зокрема, і ТОВ «КП Емір».

З вищезазначених фактів, вбачається, що
фінансово-господарська діяльність
контрагента позивача здійснюється
поза межами правового поля, що, у свою
чергу, свідчить про не набуття належним
чином цивільної право дієздатності,
фінансово-господарські
взаємовідносини між ТОВ «КП Емір» та
ТОВ «Мікас Плюс» є фіктивними
правочинами, та такими, що вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювались цими правочинами
(ст. 234 Цивільного Кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
визначені статтею 203 ЦК України,
відповідно до якої зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 228 ЦК
України правочин вважається таким, що
порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Вищевикладене свідчить про
відсутність у ТОВ «Мікас Плюс»
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань та
відсутність фактичних дій, спрямованих
на виконання взятих на себе
зобов'язань.

Останнє, в свою чергу, свідчить про
відсутність наміру ТОВ «КП Емір» при
укладенні договору на створення
правових наслідків. Тобто, така угода є
нікчемною.

Таким чином, несплачений ТОВ «КП Емір»
податок на прибуток підприємств
внаслідок безпідставного включення до
складу валових витрат, не
підтверджених відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами та несплачений податок на
додану вартість внаслідок
безпідставного формування податкового
кредиту, є дохідною частиною
державного бюджету, власністю держави.

Беручи до уваги вищезазначене, суд
вважає, що ДПІ у Голосіївському районі
м. Києва доведено, що зміст зазначених
вище угод не відповідає дійсним
намірам сторін щодо набуття цивільних
прав і обов'язків чи свідчить про намір
сторін ухилитися від оподаткування
доходів, отриманих внаслідок виконання
договору або приховування дійсного
об'єкту оподаткування, зменшення бази
оподаткування, створення штучних
підстав для незаконного відшкодування
сум сплачених податків за рахунок
коштів бюджету, отримання незаконних
пільг з оподаткування тощо.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового
Кодексу України передбачено, що у разі
якщо контролюючий орган самостійно
визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування. При
повторному протягом 1095 днів визначенні
контролюючим органом суми податкового
зобов'язання з цього податку, зменшення
суми бюджетного відшкодування тягне за
собою накладення на платника податків
штрафу у розмірі 50 відсотків суми
нарахованого податкового зобов'язання,
завищеної суми бюджетного
відшкодування.

Відтак, збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість на 2 158 008,00 грн. та нараховання
штрафних санкцій у розмірі 1 079 004,00 грн.,
та збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 2 012 467,00 грн. та нараховання
штрафних санкцій у розмірі 503 117,00 грн.
здійснено відповідачем правомірно, що
свідчить про те, що податкові
повідомлення-рішення від 24.07.2014р.
№ та № винесені
відповідачем правомірно, у межах
повноважень, наданих відповідачу
законодавством України.

Згідно з частиною 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку відповідачем доведено
правомірність винесення оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку про
необґрунтованість позовних вимог і
відсутність підстав для їх
задоволення.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
відшкодування судового збору позивачу
не здійснюється.

При цьому, згідно з ч.3 ст.4 Закону
України «Про судовий збір», під час
подання адміністративного позову
майнового характеру сплачується 10
відсотків розміру ставки судового
збору. Решта суми судового збору
стягується з позивача або відповідача
пропорційно задоволеної чи відхиленої
частини вимоги.

Так, ставки сплати судового збору
встановлено ч.2 ст.4 Закону України «Про
судовий збір», відповідно до якої за
подання до адміністративного суду
позовної заяви майнового характеру
судовий збір становить 2 відсотки
розміру майнових вимог, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 4 розмірів мінімальної
заробітної плати.

Оскільки сума майнових вимог, з якими
позивач звернувся до суду складає 5 752
596,00 грн., то ставка судового збору у
відповідності до зазначеної норми
становить 4 872,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення
від 03.11.2014р. №3440 позивач сплатив
судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Враховуючи, результат розгляду
адміністративної справи в частині
майнових вимог та вищезазначені
правові норми, з позивача підлягає
стягненню на користь Державного
бюджету решта суми судового збору в
розмірі 4 384,80 грн.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог
товариства з обмеженою
відповідальністю «КП Емір» відмовити
повністю.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «КП Емір» () судовий збір у розмірі 4
384,80 грн. на р/р: 4007, отримувач
коштів УДКСУ у Печерському районі м.
Києва, код отримувача (код за ЄДРПОУ)
38004897, банк отримувача ГУ ДКСУ у м. Києві,
код банку отримувача (МФО) 820019, код
класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі до
Окружного адміністративного суду
міста Києва апеляційної скарги на
постанову протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Копія
апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає до
Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Повний текст постанови складений та
підписаний 05.12.2014 р.

Суддя
В.П. Шулежко