Справа № 310/12675/13-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 року м. Київ
К/800/57180/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Кравцова О.В.,
розглянувши в попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_4 до Бердянської міської
ради, Управління Держземагенства у
Бердянському районі Запорізької
області, третя особа - ОСОБА_5, про
скасування рішень, що переглядається
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
постанову Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 26 березня
2014 року та ухвалу Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 7 жовтня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2010 року ОСОБА_6 звернулася
до суду з позовом до Бердянської
міської ради (Рада), Управління
Держземагенства у Бердянському районі
Запорізької області про скасування
рішень. У зв'язку зі смертю позивача
здійснено заміну позивача
правонаступником - ОСОБА_4

Позивачі зазначали, що у 1996 році ОСОБА_6
отримала від Ради 2 земельні ділянки -
одну в постійне землекористування,
іншу - в тимчасове (на п'ять років). У 2008
році Радою передано у власність ОСОБА_5
земельну ділянку, яка раніше
передавалась ОСОБА_6 у тимчасове
користування.

Посилаючись на тривалий строк зайняття
та оброблення відповідної ділянки
ОСОБА_6, та порушення свого переважного
права отримати відповідну ділянку у
власність, ОСОБА_4, з урахуванням
уточнення позовних вимог, просила
скасувати: пункт 3.20 рішення Ради від 2
жовтня 2008 року щодо передачі у
власність ОСОБА_5 земельної ділянки
площею 0,09 гектара у АДРЕСА_1; пункт 57
рішення Ради від 2 жовтня 2008 року № 14
щодо продовження строку виготовлення
землевпорядної документації ОСОБА_5

Постановою Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 26 березня 2014 року,
залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 7 жовтня 2014
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржувані рішення скасувати,
а рішення суду першої інстанції
залишити в силі.

Заслухавши доповідача, перевіривши
оскаржувані рішення судів та матеріали
справи в межах доводів касаційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що пунктом 26
рішення Ради від 27 вересня 2007 року № 14
ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення
проекту відведення земельної ділянки,
а пунктом 3.20 рішення Ради від 2 жовтня
2008 року № 15 вирішено передати у
власність ОСОБА_5 земельну ділянку
площею 0,09 гектара у АДРЕСА_1. 4 грудня 2008
року на вказану ділянку ОСОБА_5 видано
державний акт про право власності
серії ЯД № 992289.

Також встановлено, що у грудні 2007 року
ОСОБА_6 зверталася до Ради із заявою про
виділення у власність земельної
ділянки, у розгляді якої відмовлено,
оскільки заявник не подала належних
документів, зокрема, картографічних
матеріалів щодо вибору ділянки.

Відмовивши у задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що позивач не навела яким чином
порушені її права.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
погоджується з таким висновком судів.

Відповідно до частини першої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
(КАС) України завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною першою статті 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою статті 72 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що вимоги
частини другої наведеної статті не
позбавляють позивача обов'язку
доводити ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Такий обов'язок обумовлюється тим, що
об'єктивно відповідними доказами може
володіти лише позивач.

Як вбачається з матеріалів справи,
стверджуючи про своє переважне право
на земельну ділянку, позивачі не
підтверджують його жодними доказами,
обмежуючись виключно твердженням про
оброблення землі протягом тривалого
періоду.

Відповідно до статті 119 Земельного
кодексу України громадяни, які
добросовісно, відкрито і безперервно
користуються земельною ділянкою
протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про
наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади, Ради міністрів
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування з
клопотанням про передачу її у
власність або надання у користування.
Розмір цієї земельної ділянки
встановлюється у межах норм,
визначених цим Кодексом.

Передача земельної ділянки у власність
або у користування громадян на
підставі набувальної давності
здійснюється в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Таким чином, Кодекс пов'язує виникнення
права на землю за набувальною давністю
з відповідною процедурою, якій передує
подання заяви до суб'єкта владних
повноважень.

Сама лише закріплена законом
можливість реалізувати таке право може
бути предметом судового захисту в разі
позбавлення права на звернення із
відповідною заявою або надання
безпідставної преференції іншій особі.

Як встановлено судами, ОСОБА_6
звернулася до Ради із заявою про
виділення їй земельної ділянки після
надання Радою згоди на розроблення
проекту землеустрою спірної ділянки
ОСОБА_5 Позивач не спростувала
наведеної обставини, крім того, відмова
у задоволенні її заяви не була
предметом судового оскарження.

За таких обставин обґрунтованим
вбачається висновок судів про
відсутність будь-яких прав позивача на
спірну ділянку.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
зазначеного висновку не спростовують
та не дають підстав вважати
оскаржувані рішення такими, щ ухвалені
з порушеннями норм матеріального або
процесуального права.

За правилами частини першої статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 220, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 26 березня 2014року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 7 жовтня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у строки та в
порядку, встановленими статтями 237, 238,
2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді
М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов