Справа № 808/2122/13-а
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

02 грудня 2014 рокусправа № 808/2122/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Добродняк І.Ю

суддів:
Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - не з'явився

відповідача: - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 25 березня
2013 року

у справі № 808/2122/13-а

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту освіти і науки, молоді
та спорту Запорізької обласної
державної адміністрації,

Директора Департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької обласної
державної адміністрації

про визнання протиправною
бездіяльність, зобов'язання вчинити
певні дії та стягнення моральної шкоди,
-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним
позовом до Департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької обласної
державної адміністрації, (далі -
Департамент освіти і науки, молоді та
спорту Запорізької ОДА, Департамент) та
директору Департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької ОДА, в
якому (з урахування уточненої позовної
заяви, а. с.49-51) просив:

- визнати протиправною бездіяльність
Департаменту освіти і науки, молоді та
спорту

Запорізької ОДА щодо ненадання
відповіді на інформаційний запит
ОСОБА_1 від 04 лютого 2013 року у строки,
передбачені частиною першою статті 20
Закону України «Про доступ до
публічної інформації»;

- визнати протиправною бездіяльність
директора Департаменту освіти і науки,
молоді

та спорту Запорізької ОДА щодо
ненадання відповіді на інформаційний
запит ОСОБА_1 від 04 лютого 2013 року у
строки, передбачені частиною першою
статті 20 Закону України «Про доступ до
публічної інформації»;

- визнати протиправною бездіяльність
Департаменту освіти і науки, молоді та
спорту

Запорізької ОДА щодо ненадання повної
інформації на інформаційний запит
ОСОБА_1 від 04 лютого 2013 року у порядку,
передбаченому пунктом 6 частини 1
статті 14 Закону України «Про доступ до
публічної інформації»;

- визнати протиправною бездіяльність
директора Департаменту освіти і науки,
молоді

та спорту Запорізької ОДА щодо
ненадання повної інформації на
інформаційний запит ОСОБА_1 від 04
лютого 2013 року у порядку, передбаченому
пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації»;

- зобов'язати Департамент освіти і
науки, молоді та спорту Запорізької ОДА
розглянути інформаційний запит ОСОБА_1
від 04 лютого 2013 року та надати
відповідь у порядку, передбаченому
Законом України «Про доступ до
публічної інформації»;

- зобов'язати директора Департаменту
освіти і науки, молоді та спорту
Запорізької

ОДА розглянути інформаційний запит
ОСОБА_1 від 04 лютого 2013 року та надати
відповідь у порядку, передбаченому
Законом України «Про доступ до
публічної інформації»;

- стягнути з Департаменту освіти і
науки, молоді та спорту Запорізької ОДА
на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у
розмірі 1 500 грн.;

- стягнути з директора Департаменту
освіти і науки, молоді та спорту
Запорізької

ОДА на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у
розмірі 1 500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
недотримання відповідачами положень
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» призвели до
порушення прав ОСОБА_1, його ділової
репутації та спричинили моральну
шкоду. Порушення законодавства, на
думку позивача, полягають у
недотриманні строків, встановлених
законодавством, для надання відповіді
на інформаційний запит, крім того,
запит не містить повної та ґрунтовної
відповіді на поставлені запитання, в
додатках до запиту відсутня частина
документів, що перелічені в додатках.

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 25 березня
2013 адміністративний позов задоволено
частково:

- визнано протиправними дії
Департаменту освіти і науки, молоді та
спорту Запорізької ОДА в частині
порушення строків, передбачених
частиною першою статті 20 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» під час надання відповіді
на інформаційний запит ОСОБА_1 від 04
лютого 2013 року;

- визнано протиправними дії директора
Департаменту освіти і науки, молоді

та спорту Запорізької ОДА в частині
порушення строків, передбачених
частиною першою статті 20 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» під час надання відповіді
на інформаційний запит ОСОБА_1 від 04
лютого 2013 року.

В решті позову відмовлено.

Постанову суду в частині задоволення
позовних вимог мотивовано тим, що під
час надання відповіді на інформаційний
запит ОСОБА_1 відповідачами не
дотримано п'ятиденного строку,
передбаченого ст. 20 Закону України «Про
доступ до публічної інформації»,
протягом якого розпорядник інформації
повинен надати відповідь на запит про
надання інформації.

Відмова у задоволенні решти позовних
вимог обґрунтована недоведеністю
порушення відповідачами вимог Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» при формуванні відповіді
на інформаційний запит та
недоведеністю наявності підстав для
стягнення на користь позивача
моральної шкоди.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову Запорізького
окружного адміністративного суду як
таку, що винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Позивач зазначає, що судом не в повному
обсязі з'ясовано питання про
недотримання відповідачами при
формуванні відповіді на запит приписів
Закону України «Про доступ до
публічної інформації», а також Типової
інструкції з діловодства у центральних
органах виконавчої влади, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих органах виконавчої влади,
затвердженої Постановою Кабінету
Міністрів України від 30.11.2011 № 1242, та
наполягає на стягненні на свою користь
моральної шкоди у зв'язку втратою
ділової репутації позивача, як юриста,
що виразилась у несвоєчасному
отриманні неповної інформації, яка
була необхідна ОСОБА_1 для подальшого
захисту у суді прав клієнта, та у
втраті часу на отримання публічної
інформації від відповідачів.

Представники сторін до судового
засідання не з'явилися, про час і місце
судового засідання сторони
повідомленні належним чином.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, 04.02.2013 ОСОБА_1
звернувся з запитом про отримання
публічної інформації до Директора
Департаменту освіти і науки, молоді та
спорту Запорізької обласної державної
адміністрації, заповнивши форму для
подання інформаційного запиту від
фізичних осіб в письмовому вигляді, в
якому просив:

- надіслати на його адресу копію
Положення про управління молоді та
спорту;

- надати інформацію про те, хто
призначений заступником директора
Департаменту - начальником управління
молоді та спорту (а. с.6).

У даному запиті позивач просив надати
відповідь поштою на адресу: 69091,
АДРЕСА_1.

Вказаний запит отриманий
Департаментом 04.02.2013, про що свідчить
відбиток штампу вхідної
кореспонденції і не заперечується
відповідачами.

05.02.2013 запит передано до загального
відділу, внесено до
реєстраційно-контрольної кратки,
присвоєно індекс документа - № ІЗ-07/К та
встановлено термін виконання - 07.02.2013 (а.
с.46).

07.02.2013 підготовлено відповідь листом №
9307/К на запит позивача, який підписано
директором Департаменту, і яким ОСОБА_1
повідомлено, що начальником управління
молоді та спорту - заступником
директора Департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької ОДА
призначено Ярову Л. Д. (а. с.17).

Також у даній відповіді зазначено, що
відповідно до запиту позивачеві
надається копія Положення про
управління молоді та спорту
Департаменту освіти і науки, молоді та
спорту Запорізької ОДА, затвердженого
наказом Департаменту від 03.01.2013 № 007.

При цьому, адресу ОСОБА_1 у даній
відповіді на запит зазначено 69091,
АДРЕСА_2, а кількість аркушів у додатку
(копії Положення про управління молоді
та спорту Департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької ОДА)
вказано - 7.

У зв'язку з невірно вказаною адресою
запитувача інформації 15.02.2013 на адресу
ОСОБА_1: 69091, АДРЕСА_1 було надіслано
відповідь на інформаційний запит від
04.02.2013, яку (відповідь) згідно копії
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення
отримано останнім 16.02.2013 (а. с.18, 19).

З огляду на фактичні обставини справи,
норми законодавства, що регулюють
спірні правовідносини, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції
про відсутність підстав для
задоволення позову в повному обсязі.

Відносини щодо порядку забезпечення
права кожного на доступ до інформації,
що знаходиться у володінні суб'єктів
владних повноважень, інших
розпорядників публічної інформації,
регулюються Законом України «Про
доступ до публічної інформації» від
13.01.2011 № 2939-VI.

Згідно положень п.1 ч.1 ст.13 Закону №
2939-VI розпорядниками інформації для
цілей цього Закону визнаються: суб'єкти
владних повноважень - органи державної
влади, інші державні органи, органи
місцевого самоврядування, органи влади
Автономної Республіки Крим, інші
суб'єкти, що здійснюють владні
управлінські функції відповідно до
законодавства та рішення яких є
обов'язковими для виконання.

Право на доступ до публічної
інформації гарантується: обов'язком
розпорядників інформації надавати та
оприлюднювати інформацію, крім
випадків, передбачених законом (п.1 ч.1
ст.3 Закону № 2939-VI).

У п.2 ч.1 ст.5 Закону № 2939-VI визначає, що
доступ до інформації забезпечується
шляхом надання інформації за запитами
на інформацію.

При цьому, у ч.1 ст.20 Закону № 2939-VI
встановлено, що розпорядник інформації
має надати відповідь на запит на
інформацію не пізніше п'яти робочих
днів з дня отримання запиту.

Отже, враховуючи приписи ч.1 ст.20 Закону
№ 2939-VI, відповідачі мали надати
відповідь на запит позивача не пізніше
11.02.2013.

З встановлених вище обставин
вбачається, що відповідь, надана
позивачу листом від 07.02.2013 № 9307/К,
направлена Департаментом на іншу
адресу ніж та, яка вказана ОСОБА_1 у
самому запиті.

Судом першої інстанції встановлено,
сторонами не заперечується, що
відправлення відповіді на запит
позивача на іншу адресу відбулось
внаслідок помилки посадової особи, яка
готувала вказану відповідь, і після
виявлення невідповідності адреси
повторно направлено відповідь на
інформаційний запит рекомендованим
листом на адресу, яка вказана позивачем
у запиті.

Таким чином, відповідачами визнано, що
саме через помилку працівника
Департаменту мало місце несвоєчасне
направлення ОСОБА_1 відповіді на запит
від 04.02.2013.

Отже, приймаючи до уваги відсутність
належних доказів отримання позивачем
листа-відповіді від 07.02.2013, суд першої
інстанції, з застосуванням наданого ч.2
ст.11 КАС України права, правомірно
вийшов за межі позовних вимог з огляду
на їх формулювання та встановлені
обставини справи, обґрунтовано
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині визнання протиправними дій
відповідачів в частині порушення
строків, передбачених ч.1 ст.20 Закону №
2939-VI, під час надання відповіді на
інформаційний запит позивача від
04.02.2013.

Стосовно позовних вимог про визнання
протиправною бездіяльності
відповідачів щодо ненадання повної
інформації на інформаційний запит
ОСОБА_1 від 04.02.2013 у порядку,
передбаченому п.6 ч.1 ст.14 Закону № 2939-VI,
колегія суддів зазначає наступне:

Згідно п.6 ч.1 ст.14 Закону № 2939-VI
розпорядники інформації зобов'язані
надавати достовірну, точну та повну
інформацію, а також у разі потреби
перевіряти правильність та
об'єктивність наданої інформації.

Позивач посилається на неповноту
наданої відповідачами інформації, яка,
на його думку, полягає у тому, що:

- у листі-відповіді вказано про
надіслання додатків на 7-ми аркушах, в
той час, як позивачем було отримано
лише 4 аркуша додатків;

- отримана позивачем копія Положення
про управління молоді та спорту
Департаменту освіти і науки, молоді та
спорту Запорізької ОДА не завірена
належним чином всупереч вимог Типової
інструкції з діловодства у центральних
органах виконавчої влади, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих органах виконавчої влади,
затвердженої Постановою КМУ від 30.11.2011
№ 1242, тобто не містить відмітки «з
оригіналом згідно», підпису особи, яка
завірила копію та дату завірення.

Щодо кількості аркушів додатку до
листа-відповіді (аркушів копії
Положення про управління молоді та
спорту Департаменту освіти і науки,
молоді та спорту Запорізької ОДА),
судом першої інстанції встановлено,
позивачем не спростовано, що з метою
надання відповіді на запит від 04.02.2013
було підготовлено текст листа та
оформлено копію вказаного Положення на
7-ми аркушах, прошито та пронумеровано,
а в подальшому, у зв'язку з тим, що
позивач не отримав відповіді на запит,
при повторному оформленні відповіді
було вироблено копії з обох боків
одного аркушу паперу і тому ОСОБА_1
отримано в якості додатків 4 аркуші
паперу, проте, зміст самого Положення
відображено на 7-ми сторінках.

Положеннями Кодексу адміністративного
судочинства України передбачається не
лише обов'язок суб'єкта владних
повноважень (відповідача у справі) щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.71
КАС України), але й обов'язок кожної
сторони довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення
(ч.1 ст.71 КАС України).

Докази, які б спростували вищенаведені
обставини і свідчили б про
невідповідність отриманої позивачем
копії Положення його оригіналу,
позивачем суду не надано.

З огляду на викладене, доводи ОСОБА_1, що
у листі-відповіді вказано про
надіслання додатків на 7-ми аркушах, в
той час, як було отримано лише 4 аркуша
додатків, не можуть бути
підтвердженням отримання останнім
неповної інформації на запит від 04.02.2013.

Посилання позивача на встановлений у
Типовій інструкції з діловодства у
центральних органах виконавчої влади,
Раді міністрів Автономної Республіки
Крим, місцевих органах виконавчої
влади, затвердженої Постановою
Кабінету Міністрів України від 30.11.2011
№ 1242, обов'язок засвідчувати копії
документів певним чином, колегія
суддів також вважає неправомірними,
оскільки Законом № 2939-VI (який регулює
спірні відносини) не передбачено
обов'язку розпорядників інформації
щодо надання саме засвідчених копій
документів, які витребувані за запитом.

У відповідності до абз.1, 2 п.76 Типової
інструкції установа може засвідчувати
копії лише тих документів, що
створюються в ній, а також у випадках,
передбачених в абзаці другому цього
пункту.

У разі підготовки документів для
надання судовим органам, під час
вирішення питань щодо прийняття
громадян на роботу, навчання,
засвідчення їх трудових, житлових та
інших прав у взаємовідносинах з
установою, а також під час формування
особових справ працівників установа
може виготовляти копії документів,
виданих іншими установами (копії
дипломів, свідоцтв про одержання
освіти тощо).

Тобто засвідчення копій згідно
положень Типової інструкції, по-перше,
не є обов'язком Департаменту, крім того,
позивач не був обмежений у праві
зазначити у запиті про необхідність
надання йому саме засвідченої копії
вищевказаного Положення.

Посилання позивача на те, що форма для
подання інформаційного запиту від
фізичних осіб в письмовому вигляді, за
якою позивач звернувся до відповідачів
(а. с.6), не містить варіантів отримання
відповіді у вигляді незасвідчених або
засвідчених належним чином копій
запитуваних документів, не приймаються
колегією суддів як доказ неможливості
запитувача витребувати саме
засвідчену копію необхідних
документів.

Отже, обґрунтованою є відмова суду
першої інстанції у задоволенні
позовних вимог про визнання
протиправною бездіяльності
відповідачів щодо ненадання повної
інформації на інформаційний запит
ОСОБА_1 від 04.02.2013 у порядку,
передбаченому п.6 ч.1 ст.14 Закону № 2939-VI.

Наведені вище обставини та висновки
суду свідчать, в свою чергу, і про
обґрунтованість відмови суду першої
інстанції у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 (як похідних від основних
позовних вимог) щодо зобов'язання
відповідачів розглянути інформаційний
запит позивача від 04.02.2013 та надати
відповідь у порядку, передбаченому
Законом № 2939-VI, з огляду також на те, що
відповідь на запит від 04.02.2013
відповідачами надана і позивачем
отримана 16.02.2013, а несвоєчасність
надання такої відповіді, як вірно
зазначено судом першої інстанції, не
впливає на суть та повноту відповіді і
не є підставою для повторного розгляду
запиту та надання відповіді.

Тим більш, що необхідність отримання
запитуваної позивачем інформації
мотивована наміром ОСОБА_1, як
представника за дорученням, сформувати
пакет документів для подальшого
звернення, зокрема, до
адміністративного суду, яка
(необхідність) цілком може бути
реалізована у відповідності до п.3 ч.3
ст.49 та ч.2 ст.69 КАС України шляхом
подання до суду клопотання про
витребування певних доказів у
Департаменту судом.

Стосовно позовних вимог про стягнення
з відповідачів на користь ОСОБА_1
моральної шкоди у розмірі 1 500 грн. з
кожного колегія суддів зазначає
наступне.

Згідно ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

У відповідності до п.3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31.05.1995 «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності,
престижу або ділової репутації,
моральних переживаннях у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, у порушенні права
власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною
юридичній особі, слід розуміти втрати
немайнового характеру, що настали у
зв'язку з приниженням її ділової
репутації, посяганням на фірмове
найменування, товарний знак, виробничу
марку, розголошенням комерційної
таємниці, а також вчиненням дій,
спрямованих на зниження престижу чи
підрив довіри до її діяльності.

В свою чергу, у п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.05.1995
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» вказано, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, окрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі
чи в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

При цьому, у п.9 вказаної Постанови
Пленуму Верховного Суду України
зазначено, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому,
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Отже, для встановлення наявності
заподіяння моральної шкоди необхідно,
зокрема, встановити наявність дій
(бездіяльності), вину певного суб'єкту у
вчиненні цих дій та причинний зв'язок
між такими діями (бездіяльністю) та
спричиненням моральної шкоди.

Позивач наполягає на стягненні на свою
користь моральної шкоди у зв'язку з
втратою ним ділової репутації, як
юриста, яка виразилась у несвоєчасному
отриманні неповної інформації, що була
необхідна ОСОБА_1 для подальшого
захисту у суді прав клієнта, та яка
виразилась у втраті часу на отримання
публічної інформації від відповідачів.

З дій, які не відповідають вимогам
чинного законодавства і вчинення яких
встановлено судом першої інстанції і
судом апеляційної інстанції у даній
справі, тобто дій, які могли б призвести
до моральної шкоди, є лише дії
відповідачів щодо несвоєчасного
направлення відповіді на запит
позивача.

При цьому, позивачем не надано доказів
того, що втрата часу через несвоєчасне
направлення Департаментом відповіді
на запит, призвела до моральних
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо) і, як наслідок, до
негативних явищ, заподіяних ОСОБА_1
такими незаконними діями відповідачів.

Докази ж втрати часу у зв'язку іншими
обставинами (телефонування до
відповідача-1 тощо) не приймаються
колегією суддів до уваги, оскільки не
свідчать про заподіяння моральної
шкоди саме оскаржуваними діями
відповідачів. Крім того, позивачем
також не зазначено, до яких саме
моральних страждань і негативних явищ
призвела втрата часу ОСОБА_1 через
телефонне спілкування з відповідачем-1.

Щодо втрати ділової репутації, то
згідно ч.2 ст.299 ЦК України фізична особа
може звернутися до суду з позовом про
захист своєї ділової репутації.

При цьому, у п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»
визначено, що під діловою репутацією
фізичної особи розуміється набута
особою суспільна оцінка її ділових і
професійних якостей при виконанні нею
трудових, службових, громадських чи
інших обов'язків; під діловою
репутацією юридичної особи, у тому
числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб-підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

З матеріалів справи не вбачається
наявності надання відповідачами
будь-якої оцінки діяльності позивача,
як юриста, у зв'язку з чим доводи
скаржника про спричинення йому
відповідачами моральної шкоди через
«втрату» ділової репутації є хибними.

Крім того, позивач посилається на
порушення відповідачами положень
Конвенції про права інвалідів з
мотивуванням, що відповідачі
проігнорували його права та законні
інтереси на своєчасне отримання повної
інформації як інваліда.

Колегія суддів вважає такі доводи
безпідставними, оскільки запит від
04.02.2013 здійснювався позивачем не на
підставі положень Конвенції про права
інвалідів, а як фізичною особою на
підставі положень Закону № 2939-VI,
будь-яких обмежень на отримання
інформації позивачем з огляду на
обмежені фізичні можливості матеріали
справи не містять.

Отже, відмова суду першої інстанції у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення з кожного з відповідачів
моральної шкоди у розмірі 1 500 грн. є
обґрунтованою.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції під час розгляду даної
справи об'єктивно, повно, всебічно
дослідив обставини, які мають суттєве
значення для вирішення справи, дав їм
правильну юридичну оцінку, застосував
до правовідносин, як виникли між
сторонами по справі норми права, які
регулюють саме ці правовідносини, тому
підстави для скасування постанови
Запорізького окружного
адміністративного суду від 25 березня
2013 року у даній справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 25 березня
2013 року у справі № 808/2122/13-а - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку, встановленому ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
Я.В. Семененко