Справа № 2а-1970/1528/11
Суддя: Коваль Р.Й.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 р.
м.Львів
Справа № 876/2768/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Коваля Р.Й.,

суддів
Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання
Малетич М.М.,

представника позивача
Брика В.Г.,

представника відповідача
Криницького О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Тернопільської об'єднаної державної
податкової інспекції Тернопільської
області Державної податкової служби
(надалі - Тернопільська ОДПІ) на
постанову Тернопільського окружного
адміністративного суду від 25 грудня 2012
року в адміністративній справі №
2-а/1970/1528/11 за позовом Тернопільської
ОДПІ до товариства з обмеженою
відповідальністю «Теркурій-2» (надалі -
ТОВ «Теркурій-2») про прийняття рішення
про сплату товариством податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість,

В С Т А Н О
В И В :

У червні 2011 року Тернопільська ОДПІ
звернулася до Тернопільського
окружного адміністративного суду із
цим позовом та просила прийняти
рішення про сплату ТОВ «Теркурій-2»
податкового зобов'язання із податку на
додану вартість в сумі 2859778,75 грн, в т.ч.:
2287823,00 грн - основний платіж та 571955,75 грн
- штрафні санкції.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 25 грудня 2012
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятою
постановою, її оскаржила Тернопільська
ОДПІ, яка вважає, що рішення суду першої
інстанції прийняте за невідповідності
висновків суду обставинам справи та з
помилковим застосуванням норм
матеріального права. Тому, з підстав,
викладених в апеляційній скарзі,
просила скасувати постанову суду
першої інстанції і прийняти нове
рішення, яким її позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до переконання, що
апеляційна скарга не належить до
задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, в період з 17.09.2010 р.
по 25.11.2010 р. посадовими особами позивача
проведено виїзну планову перевірку ТОВ
«Теркурій-2» з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2009 р. по
30.06.2010 р., про що складено акт за №
13375/23-05/30345236 від 29.12.2010 р.

За висновками акта перевірки, в
порушення вимог п.п.1.20.1 п.1.20 ст.1 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» від 28 грудня 1994 року №
334/94-ВР (надалі - Закон № 334/94-ВР; в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), які
встановлюють обмеження щодо рівня
звичайної ціни на послуги, товариство
здійснювало надання послуг із оренди
власного нерухомого майна за цінами,
нижче собівартості, чим занизило суму
податкового зобов'язання на загальну
суму 1559103,00 грн за період з травня 2009
року по червень 2010 року; порушило
вимоги п.4.1, п.4.2 ст.4, п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7
Закону України від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР
«Про податок на додану вартість»
(надалі - Закон № 168/97-ВР; в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), що призвело до
заниження податку на додану вартість
на загальну суму 1367419,00 грн, та п.п.6.3.2
п.6.3 ст.6 Закону «Про податок з доходів
фізичних осіб», що призвело до несплати
податку в сумі 657,47 грн.

На підставі цього акта та відповідно до
встановлених перевіркою порушень 19
січня 2011 р. Тернопільська ОДПІ прийняла
податкові повідомлення-рішення:

- за № /0, яким товариству
збільшено грошове зобов'язання із
податку на додану вартість на загальну
суму 1709273,75 грн, в тому числі: 1367419,00 грн -
за основним платежем та 341854,75 грн - за
штрафними (фінансовими) санкціями;

- за № /0, яким товариству зменшено
розмір від'ємного значення суми
податку на додану вартість у розмірі
520404,00 грн та донараховано штрафні
(фінансові) санкції у розмірі 230101 грн.

Не погодившись із вказаними
податковими повідомленнями-рішеннями,
товариство оскаржило їх до Державної
податкової адміністрації в
Тернопільській області. Остання своїм
рішенням від 31.03.2011 р. за № 5100/10/25-007/134 за
результатами розгляду цієї скарги
встановила, що зазначені вище
податкові повідомлення-рішення
вважаються відкликаними та не
підлягають розгляду з межах процедури
адміністративного оскарження, а
Тернопільській ОДПІ рекомендовано
звернутися до суду із позовом про
нарахування та сплату податкових
зобов'язань та від'ємного значення з
податку на додану вартість із
застосуванням звичайних цін.

За приписами п.п.4.3.5 п.4.3 ст.4 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'я-зань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21 грудня 2000 року № 2181-ІІІ
(далі - Закон № 2181-ІІІ; в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) рішення про
застосування непрямих методів
приймається податковим органом за
місцезнаходженням платника податків
за наявності підстав, визначених у
підпункті 4.3.1 цього пункту. Нарахування
податкових зобов'язань з використанням
непрямого методу здійснюється
виключно податковими органами. Рішення
про сплату податкових зобов'язань
приймається у судовому порядку за
поданням керівника (його заступника)
відповідного податкового органу.

Відповідно до п.п.4.2.2 п.4.2 ст.4 Закону №
2181-ІІІ контролюючий орган зобов'яза-ний
самостійно визначити суму податкового
зобов'язання платника податків у разі
якщо: а) платник податків не подає у
встановлені строки податкову
декларацію; б) дані документальних
перевірок результатів діяльності
платника податків свідчать про
заниження або завищення суми його
податкових зобов'язань, заявлених у
податкових деклараціях; в)
контролюючий орган внаслідок
проведення камеральної перевірки
виявляє арифметичні або методологічні
помилки у поданій податковій
декларації, які призвели до заниження
або завищення суми податкового
повідомлення.

Згідно із п.п.4.3.1 - п.п.4.3.3 п.4.3 ст.4 Закону
№ 2181-ІІІ якщо контролюючий орган не
може самостійно визначити суму
податкового зобов'язання платника
податків згідно з пунктом «а»
підпункту 4.2.2 статті 4 цього Закону у
зв'язку з невстановленням фактичного
місцезнаходження підприємства чи його
відокремлених підрозділів,
місцезнаходження фізичної особи або
ухиленням платника податків чи його
посадових осіб від надання відомостей,
передбачених законодавством, а також
якщо не можливо визначити суму
податкових зобов'язань у зв'язку з
неведенням платником податків
податкового обліку або відсутністю
визначених законодавством первинних
документів, сума податкових
зобов'язань платника податків може
бути визначена за непрямим методом. Цей
метод може застосовуватися також у
випадках, коли декларацію було подано,
але під час документальної перевірки,
що проводиться контролюючим органом,
платник податків не підтверджує
розрахунки, наведені у декларації,
наявними документами обліку, у порядку,
передбаченому законодавством.

За непрямим методом податкове
зобов'язання визначається за оцінкою
витрат платника податків, приросту
його активів, кількості осіб, які
перебувають з ним у відносинах найму, а
також оцінкою інших елементів
податкових баз, які приймаються для
розрахунку податкового зобов'язання
щодо конкретного податку, збору
(обов'язкового платежу) відповідно до
закону.

Якщо підставою застосування непрямих
методів є відсутність окремих
документів обліку, такий метод може
застосовуватися виключно для
визначення об'єкту оподаткування або
його елементів, пов'язаних з такими
документами. Якщо платник податків
подає інші документи обліку або інші
підтвердження, достатні для визначення
показників відсутніх документів
обліку, непрямі методи не
застосовуються.

У разі коли сума податкового
зобов'язання розраховується
контролюючим органом відповідно до
статті 4 цього Закону, такий
контролюючий орган надсилає платнику
податків податкове повідомлення, в
якому зазначається підстава для такого
нарахування, посилання на норму
податкового закону, відповідно до якої
був зроблений розрахунок або
перерахунок податкових зобов'язань,
сума податку чи збору (обов'язкового
платежу), належного до сплати, та
штрафних санкцій за їх наявності,
граничні строки їх погашення, а також
попередження про наслідки їх несплати
в установлений строк та граничні
строки, передбачені законом для
оскарження нарахованого податкового
зобов'язання (штрафних санкцій за їх
наявності) (п.6.1 ст.6 Закону № 2181-ІІІ).

База оподаткування операції з поставки
товарів (послуг), згідно із п.4.1 ст.4
Закону № 168/97-ВР визначається виходячи
з їх договірної (контрактної) вартості,
визначеної за вільними цінами, але не
нижче за звичайні ціни, з урахуванням
акцизного збору, ввізного мита, інших
загальнодержавних податків та зборів
(обо-в'язкових платежів), згідно із
законами України з питань
оподаткування (за винятком податку на
додану вартість, а також збору на
обов'язкове державне пенсійне
страхування на послуги стільникового
рухомого зв'язку, що включається до
ціни товарів послуг). До складу
договірної (контрактної) вартості
включаються будь-які суми коштів,
вартість матеріальних і
нематеріальних активів, що передаються
платнику податку безпосередньо по або
через будь-яку третю особу в зв'язку з
компенсацією вартості товарів (послуг).

При визначенні звичайної ціни на
товари (роботи, послуги) необхідно
враховувати, що, відповідно до пп.1.20.1
п.1.20 ст.1 Закону № 334/94-ВР, якщо цим
пунктом не встановлено інше, звичайною
вважається ціна товарів (робіт, послуг),
визначена сторонами договору. Якщо не
доведено зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
справедливих цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за
якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги) а покупець
бажає їх отримати за відсутності
будь-якого примусу, обидві сторони є
взаємно незалежними, юридично та
фактично, володіють достатньою
інформацією про такі товари (роботи,
послуги), а також ціни, які склалися на
ринку ідентичних (за їх відсутності
-однорідних) товарів (робіт, послуг).

Ринок товарів (робіт, послуг) - сфера
обігу товарів (робіт, послуг), яка
визначається виходячи з можливості
покупця (продавця) реально і без
значних додаткових витрат придбати (
продати) товар ( роботу, послугу) на
найближчій стосовно будь-якої із
сторін території.

Ідентичні товари (роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги), що мають
однакові характерні для них основні
ознаки. Під час визначення
ідентичності товарів беруться до
уваги, зокрема, їх фізичні
характеристики, які не впливають на їх
якісні характеристики і не мають
суттєвого значення для визначення
ознак товару, якість і репутація ринку,
країна походження та виробник.
Незначні відмінності в їх зовнішньому
вигляді можуть не враховуватись,
однорідні товари ( роботи, послуги) -
товари (роботи, послуги) які не є
ідентичними, мають подібні
характеристики і складаються із схожих
компонентів, що дозволяє їм виконувати
однакові функції та (або) бути
взаємозамінними. Під час визначення
однорідності товарів (робіт, послуг)
беруться до уваги, зокрема їх якість,
наявність товарного знака, репутація
на ринку, країна походження та
виробник.

Відповідно до п.п.1.20.2, 1.20.3, 1.20.5, 1.20.5-1, 1.20.8
п.1.20 ст.1 Закону № 334/94-ВР для визначення
звичайної ціни товару (робіт, послуг)
використовується інформація про
укладені на момент продажу такого
товару (роботи, послуг) договори з
ідентичними (однорідними) товарами
(роботами, послугами) у співставних
умовах. Зокрема враховуються такі
умови договорів, як кількість (обсяг)
товарів (наприклад, обсяг товарної
партії), строки виконання зобов'язань,
умови платежів, звичайних для такої
операції, а також інші об'єктивні умови,
що можуть вплинути на ціну, При цьому
умови договорів на ринку ідентичних ( у
разі відсутності - однорідних) товарів
(робіт, послуг) визнаються
співставними, якщо відмінність між
такими умовами суттєво не впливає на
ціну, або може бути економічно
обґрунтована. При цьому враховуються
звичайні при укладанні угод між
непов'язаними особами надбавки чи
знижки до ціни. Зокрема, але не
виключно, враховуються знижки,
пов'язані з сезонними та іншими
коливаннями споживчого попиту на
товари (роботи, послуги), втратою
товарами якості або інших
властивостей; закінченням (наближенням
дати закінчення) строку зберігання
(придатності, реалізації); збутом
неліквідних або низько ліквідних
товарів; маркетинговою політикою, у
тому числі при просуванні товарів
(робіт, послуг) на ринки; наданням
дослідних моделей і зразків товарів з
метою ознайомлення з ними споживачів.
Якщо товари (роботи, послуги), ідентичні
(за їх відсутності - однорідні) товарам
(роботам, послугам). Стосовно яких
визначається звичайна ціна, прилюдно
пропонуються до продажу, або мають
ціни, встановлені на організованому
ринку цінних паперів, або мають біржову
ціну ( біржове котирування), визначення
звичайної ціни у встановленому в
абзаці першому цього підпункту порядку
здійснюється із врахуванням таких
факторів.

Для товарів ( робіт, послуг), які
продаються шляхом прилюдного
оголошення умов їх продажу, звичайною
визнається ціна, що міститься у такому
прилюдному оголошенні.

У разі коли ціни на товари (роботи,
послуги) підлягають державному
регулюванню згідно із законодавством,
звичайною вважається ціна, встановлена
за принципами такого регулювання. Це
правило не поширюється на встановлення
мінімальної продажної ціни -у цьому
випадку звичайною є справедлива
ринкова ціна.

Якщо звичайна ціна не може бути
визначена з використанням норм
попередніх підпунктів вищевказаного
пункту, то для доказів обгрунтування її
рівня застосовуються правила,
визначені національними положеннями
(стандартами) бухгалтерського обліку, а
також національними стандартами з
питань оцінки майна та майнових прав. З
метою оподаткування терміни
«справедлива вартість», «ринкова
вартість», та «чиста вартість
реалізації», які використовуються в
національних положеннях (стандартах)
бухгалтерського обліку та
національних стандартах з питань
оцінки майна і майнових прав,
прирівнюються до терміну «звичайна
ціна», визначеного цим Законом.

Обов'язок доведення того, що ціна
договору не відповідає рівню звичайної
ціни у випадках, визначених цим
Законом, покладається на податковий
орган у порядку, вставленому законом.

Приймаючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що вказані
правовідносини фактично уже були
предметом дослідження в
адміністративній справі № 2-а-1970/2103/11 за
позовом ТОВ «Теркурій-2» до
Тернопільської ОДПІ про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 19
січня 2011 року за №№ /0 та № /0,
що були прийняті у зв'язку порушенням
товариством обмежень щодо рівня
звичайних цін на послуги, а саме -
надання послуг із оренди власного
нерухомого майна за цінами, нижче
собівартості, що призвело до заниження
сум податкового зобов'язання.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 12 серпня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14 листопада
2012 року, у цій справі зазначені вище
податкові повідомлення-рішення були
визнані протиправними та скасовані.

При цьому суд зазначив, що податковим
органам не зазначено, якою методикою
він користувався при визначені
звичайної ціни до орендних відносин, в
яких перебувало ТОВ «Теркурій-2»; не
вказано, з якими контрагентами ТОВ
«Теркурій-2» визначило розмір орендної
плати нижче рівня звичайних цін на дані
послуги, а також який рівень звичайних
цін склався на ринку орендних послуг в
м.Тернополі в ідентичних торгових
центрах на дату проведення
документальної перевірки.

Також не обгрунтовано, чому звичайна
ціна не може бути визначена з
використанням вимог п.п.1.20.2 п.1.20 ст.1
Закону № 334/94-ВР і що звичайна ціна має
дорівнювати (або бути вище)
собівартості послуги.

Суд також вважав безпідставним
посилання Тернопільської ОДПІ на
п.п.1.20.5-1 п.1.20 ст.1 Закону № 334/94-ВР і що в
порушення вимог п.п.1.20.2, 1.20.8 п.1.20 ст.1
цього Закону податковим органом не
проведено детального та
обгрунтованого аналізу цін, які
існували на ринку орендних послуг в
м.Тернополі, не здійснено аналізу
ідентичних договорів, не
проаналізовано та не дана оцінка
наявності або відсутності будь-яких
інших об'єктивних умов, що існували на
ринку (однорідних) товарів (послуг) та
могли вплинути на ціну оренди в ТРЦ
«Подоляни».

Абзацом третім пункту 2.3 Порядку
направлення органами державної
податкової служби податкових
повідомлень-рішень платникам податків,
затвердженим наказом Державної
податкової адміністрації України від
22.12.2010 р. № 985 та зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України від 30
грудня 2010 р. за № 1440/18735 (надалі - Порядок
№ 985) у разі здійснення розрахунку
(перерахунку) збільшення (зменшення)
грошового зобов'язання, зменшення
(збільшення) суми бюджетного
відшкодування, зменшення від'ємного
значення суми податку на додану
вартість із застосуванням звичайних
цін за результатами перевірки
приймаються окремі податкові
повідомлення-рішення на ці суми за
формами, передбаченими пунктом 2.2 цього
розділу. У разі коли платник податків
розпочинає процедуру оскарження цього
податкового повідомлення-рішення або
не сплачує відповідної суми,
визначеної в такому податковому
повідомленні-рішенні, протягом
строків, встановлених Кодексом,
податкове повідомлення-рішення
вважається відкликаним.

З покликанням на абзац 3 п.2.3 та розділ 5
Порядку № 985, п.39.15 ст.39 та ст.60 ПК
України, суд вважав, що вказані
податкові повідомлення-рішення не є
відкликаними, з огляду на те, що
відповідно до п.1 Розділу XIX «Прикінцеві
положення» ПК України стаття 39 Кодексу
набирає чинності з 1 січня 2013 року.

Згідно із частиною першою статті 72 КАС
України обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За таких обставин колегія суддів
приходить до переконання про
безпідставність позовних вимог
Тернопільської ОДПІ та правомірність
відмови у задоволенні таких вимог
судом першої інстанції.

У відповідності до статті 159 КАС
України судове рішення повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, ухвалене судом відповідно до
норм матеріального права при
дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Статтею 200 КАС України передбачено, що
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що постанова суду першої
інстанції є законною, доводи
апеляційної скарги зроблених судом
першої інстанції висновків не
спростовують і при ухваленні
оскарженого судового рішення порушень
норм матеріального та процесуального
права ним допущено не було, тому
підстави для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 п.1 ч.1, 200,
205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу Тернопільської
об'єднаної державної податкової
інспекції Тернопільської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення, а постанову
Тернопільського окружного
адміністративного суду від 25 грудня 2012
року в адміністративній справі №
2-а/1970/1528/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя
Р.Й.Коваль

Судді
В.В.Гуляк

Н.М.Судова-Хомюк

Ухвала в повному обсязі складена 08
грудня 2014 року.