Справа № 822/3770/14
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/3770/14

Головуючий у 1-й інстанції: Козачок І.С.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

16 грудня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Боровицького О. А. Граб Л.С.

за участю секретаря судового
засідання: Литвинюка С.О.,

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2,

представників відповідача: Буяр З.М.,
Андрушко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Хмельницькій області на постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 27 жовтня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Хмельницькій області про
визнання протиправним та скасування
наказу, стягнення середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

в серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
Хмельницького окружного
адміністративного суду з позовом до
регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Хмельницькій області про визнання
протиправним та скасування наказу з
особового складу від 28.07.2014 року №115
"Про звільнення з роботи ОСОБА_2",
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, моральної шкоди.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 27 жовтня 2014
року позов задоволено частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову, якою
в задоволенні позову відмовити.

Позивач в судовому засіданні заперечив
проти доводів апеляційної скарги, у
зв'язку з чим просив залишити її без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції - без змін.

Представники відповідача в судовому
засіданні підтримали вимоги
апеляційної скарги та просили її
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції - без змін,
виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що 01 червня 2011 року ОСОБА_2
призначена на посаду провідного
спеціаліста відділу
організаційно-кадрової,
інформаційно-аналітичної роботи та
зв'язків з громадськістю. 22.01.2013 року
зазначений відділ перейменовано у
відділ персоналу, організаційного,
інформаційно-аналітичного
забезпечення та зв'язків з
громадськістю. Позивач мала статус
державного службовця 11 рангу.

Відповідно до наказу Фонду державного
майна України від 17.04.2014 року № 48-р
розпочато процес реорганізації
регіональних відділень ФДМУ.

21 травня 2014 року затверджений новий
штатний розпис регіонального
відділення, який вводиться в дію 22
липня 2014 року. У зазначеному штатному
розписі посада, яку займав позивач,
відсутня.

Того ж дня ( 21.05.2014) ОСОБА_2 письмово
повідомлено про те, що посада, яку вона
займає, підлягає скороченню.

30 травня 2014 року та 10 липня 2014 року
проведені засідання профспілкового
комітету регіонального відділення, на
яких надана згода на звільнення
позивача з займаної посади без
пропозиції іншої роботи.

28 липня 2014 року наказом начальника
регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Хмельницькій області № 115 "Про
звільнення з роботи ОСОБА_2" позивача
звільнено з займаної посади.

Позивач, не погодившись з фактом та
підставами звільнення, звернулась до
суду.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
звільнення ОСОБА_2 з посади відбулось
із порушеннями вимог чинного трудового
законодавства України, зважаючи на що є
протиправним.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції по
суті спору, виходячи з наступного.

Ст. 30 Закону України "Про державну
службу" визначено, що державна служба
припиняється за загальними підставами,
передбаченими Кодексом законів про
працю України.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 КЗпП України у
разі зміни власника підприємства, а
також у разі його реорганізації
(злиття, приєднання, поділу, виділення,
перетворення) дія трудового договору
працівника продовжується. Припинення
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
можливе лише у разі скорочення
чисельності або штату працівників
(пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках, зокрема, змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Як слідує з аналізу ч. 4 ст. 36 КЗпП
України та ч. 3 ст. 40 КЗпП України,
звільнення працівника з підстав,
визначених в п. 1 ст. 40 КЗпП України
можливо у випадку повної ліквідації
підприємства. В іншому випадку
необхідно встановити факт змін в
організації виробництва і праці
підприємства (установи, організації).

Згідно з п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів" від
06.11.1992 року № 9, розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п. 1
ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані
з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва
і праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

Згідно зі штатним розписом на 2014 рік,
затвердженим 30 січня 2014 року загальна
кількість штатних посад регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Хмельницькій області
складає 52 одиниці (том 1, а. с. 118-119)

Наказом Фонду державного майна України
№48-р від 17 квітня 2014 року "Про
затвердження граничної чисельності
працівників регіональних відділень
Фонду державного майна України"
затверджено граничну чисельність
працівників регіональних відділень
Фонду державного майна України,
зобов'язано начальників регіональних
відділень затвердити нову структуру
регіональних відділень, оптимізувавши,
з урахуванням скорочення чисельності
працівників, у термін до 22.07.2014 року
ввести в дію нову структуру, новий
штатний розпис регіональних відділень
(том 1, а. с. 120).

Наказом регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Хмельницькій області №89 від 21 травня
2014 року "Про введення в дію структури та
штатного розпису РВ ФДМУ по
Хмельницькій області на 2014 рік" введено
у дію структуру і штатний розпис
регіонального відділення ФДМУ по
Хмельницькій області на 2014 рік з 22.07.2014
року. Відповідно до зазначеного
штатного розпису загальна кількість
штатних посад складає 46 одиниць (том 1,
а. с. 122-123).

Дослідивши штатні розписи
регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Хмельницькій області до проведення
реорганізації та після, суд встановив,
що скорочення штату працівників
відбулось. Зокрема, була скорочена
посада, яку займав позивач - провідний
спеціаліст відділу персоналу,
організаційного,
інформаційно-аналітичного
забезпечення та зв'язків з
громадськістю.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше,
ніж за два місяці. Одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці власник або уповноважений ним
орган пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації. При відсутності
роботи за відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

На виконання вимог вказаної норми 21
травня 2014 року позивача повідомлено
про скорочення посади, яку вона займає
та про звільнення з роботи по п.1 ч. 1 ст.
40 КЗпП України після закінчення 2-х
місячного терміну з моменту одержання
цього повідомлення (том 1, а. с. 6).

Разом з тим, регіональним відділення
Фонду державного майна України по
Хмельницькій області не було
запропоновано позивачу жодної
вакантної посади, на яку позивач міг
претендувати.

Як встановлено судом першої інстанції
зі змісту подання до профспілкового
комітету регіонального відділення від
10.07.2014 року (том 1, а. с. 131), до нього
додавалась довідка про наявність
вакантних посад (том 1 , а. с. 202).

Згідно із вказаною довідкою станом на 21
травня 2014 року вакантними посадами
залишаються:

- у відділі фінансово-господарської
роботи та обліку спеціального фонду:
посада спеціаліста 1 категорії,
провідного спеціаліста, головного
спеціаліста;

- у відділі юридичної,
контрольно-ревізійної роботи та
аудиту: посада спеціаліста 1
категорії-юрисконсульта, провідного
спеціаліста-юрисконсульта, провідного
спеціаліста.

Крім того, як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, станом на 21 травня
2014 року вакантною залишалась ще одна
посада, інформація про яку не була
зазначена у довідці про наявність
вакантних посад, а саме: посада
провідного спеціаліста відділу
управління державним майном,
корпоративними правами та продажу
акцій. Згідно з протоколом №5 від 27.05.2014
року засідання комісії для підготовки
та здійснення заходів, пов'язаних зі
скороченням чисельності і штату та
реорганізацією регіонального
відділення ФДМУ по Хмельницькій
області (том 1 , а. с. 127-130) на посади
відділу управління державним майном,
корпоративними правами та продажу
акцій вирішено "запропонувати
спеціалістів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, людей
дисциплінованих, перспективних,
ініціативних. У новоствореному відділі
вакансій більше немає".

Регіональним відділенням Фонду
державного майна України по
Хмельницькій області при звільненні
позивача із займаної посади не було
повідомлено державну службу
зайнятості про наступне вивільнення
працівника.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що відповідачем було порушено
порядок звільнення позивача, що є
підставою для поновлення його на
займаній посаді.

Відповідно до довідки Вищого
адміністративного суду України "Про
вивчення та узагальнення практики
розгляду адміністративними судами
спорів з приводу прийняття громадян на
публічну службу, її проходження,
звільнення з публічної служби" такої ж
позиції дотримується і Верховний Суд
України, зазначаючи, що порушення
встановленої законодавством процедури
ухвалення рішення може бути підставою
для скасування цього рішення, якщо
допущене порушення вплинуло або могло
вплинути на його правильність.

Крім того, колегія суддів при розгляді
даної справи також враховує результати
перевірки дотримання вимог
законодавства з питань державної
служби під час здійснення службових
повноважень посадовими особами
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Хмельницькій області за зверненням
ОСОБА_2, проведеної Головним
управлінням державної служби України в
Хмельницькій області (том 1, а. с. 17-24).

Відповідно до довідки, складеної за
результатами проведення зазначеної
перевірки, під час вибору посад, які
мають бути скорочені в процесі
реорганізації, в першу чергу брались до
уваги фактори, які характеризують
працівника, який обіймає ту чи іншу
посаду, а фактори щодо необхідності
проведення реорганізації у зв'язку зі
змінами основних цілей і завдань
установи, мали другорядне значення.
Також встановлено, що профспілковою
організацією не надано жодної
пропозиції адміністрації щодо
працевлаштування ОСОБА_2 на інші посади
чи внесення змін до структури
Регіонального відділення, яка ще
уведена в дію, з метою перерозподілу
посад спеціалістів у структурних
підрозділах установи та, як наслідок,
запобігання звільненню працівників. У
висновку перевірки зазначається, що
під час здійснення заходів, пов'язаних
із скороченням чисельності і штату та
реорганізацією у 2014 році,
адміністрацією регіонального
відділення та її профспілковою
організацією не були вжиті вичерпні
заходи щодо запобігання звільненню
працівників чи зведенню їх кількості
до мінімуму, чим порушено вимоги
чинного законодавства про працю щодо
захисту трудових прав працівників, в
тому числі державних службовців
регіонального відділення.
Рекомендовано вжити вичерпних заходів
щодо запобігання звільненню
працівників чи зведенню їх кількості
до мінімуму в процесі реорганізації.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

В судовому засіданні апеляційним судом
досліджено подання до профспілкового
комітету про надання згоди на
звільнення працівника за ініціативою
роботодавця та встановлено, що вказане
подання містило пропозицію щодо
надання згоди на звільнення провідного
спеціаліста відділу персоналу,
організаційного,
інформаційно-аналітичного
забезпечення та зв'язків з
громадськістю ОСОБА_2 При цьому, у
поданні вказано, що позивач не має
переважного права на залишення на
роботі, інша посада відповідно до
кваліфікації та освіти у регіональному
відділенні відсутня (посада не
передбачена новим штатним розписом).

Таким чином, вказане подання фактично
містило висновок щодо відсутності
вакантних посад, які могли бути
запропоновані позивачу та позбавило
профспілковий комітет можливості
розглянути питання щодо надання
позивачу вакантної посади.

ОСОБА_2 має вищу інженерно-економічну
освіту за спеціальністю "Економіка і
організація побутового
обслуговування", значний досвід роботи
за фахом, у тому числі роботи
бухгалтером, та на інших посадах в
органах податкової служби, контролю за
цінами тощо.

Апеляційний суд вважає
необґрунтованими посилання
відповідача на матеріали особової
справи позивача щодо притягнення її до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді догани та на останню, перед
звільненням, складену щодо неї
характеристику, як на підставу
неможливості зайняття позивачем
новостворених вакантних посад,
оскільки такі причини свідчать про
необ'єктивне ставлення відповідача до
працівника.

Ст. 49-2 КЗпП України визначено обов'язок
власника або уповноваженого ним органу
запропонувати працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації, чого в даному
випадку зроблено не було.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Оскільки судом встановлено
неправомірність звільнення позивача
із займаної посади, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про визнання
протиправним та скасування наказу про
звільнення, а також про стягнення на
користь позивача заробітної плати за
час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; 3) в інших випадках,
встановлених законом.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір відшкодування моральної
шкоди суд повинен визначати залежно
від характеру та обсягу страждань,
немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб (п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди».

Відповідно до висновку спеціаліста
Хмельницького міського центру
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді Хмельницької міської ради від
01.10 2014 року позивач зверталась до
Центру соціальних служб 30 травня, 02
липня, 07 липня, 25 липня, 29 липня, 12
вересня та 17 вересня 2014 року. У
висновку зазначено, що стан ОСОБА_2
оцінюється як довготривала
психотравмуюча ситуація, що негативно
впливає на її психологічне здоров'я
(том 1, а. с. 169-170).

Наведені позивачем доводи на
підтвердження завдання йому моральної
шкоди є обґрунтованими та свідчать про
наявність підстав для її стягнення з
регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Хмельницькій області.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції ухвалив
оскаржуване рішення відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, а тому
підстави для його скасування або зміни
відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Хмельницькій області
залишити без задоволення, а постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 27 жовтня 2014
року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
23 грудня 2014 року .

Головуючий
Сапальова Т.В.

Судді
Боровицький О. А.

Граб Л.С.