Справа № 826/15024/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 грудня 2014 року №
826/15024/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва, у складі: судді Добрянської Я.І.,
розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128
КАС України в порядку письмового
провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1до відповідача
Київського міського центру
зайнятостіпровизнання протиправними
та скасування рішень, наказу; визнання
бездіяльності протиправною та
стягнення коштів на відшкодування
шкоди, завданої незаконними рішеннями
та бездіяльністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в Окружний
адміністративний суд м. Києва з позовом
до відповідача Київського міського
центру зайнятості про визнання рішень,
бездіяльності протиправними та
стягнення коштів на відшкодування
шкоди, завданої незаконними рішеннями
та бездіяльністю.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 01.10.2014 р. суддею
Добрянською Я.І. було відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/15024/14 та призначено справу до
судового розгляду.

11.11.2014 р. позивачкою до канцелярії суду
було подано заяву про збільшення
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача коштів на відшкодування
моральної шкоди, завданої незаконним
рішенням, бездіяльністю Дарницького
районного центру зайнятості: відмовою
у наданні статусу безробітної та
призначенні допомоги по безробіттю у
сумі 10 000 грн.

28.11.2014 р. позивачкою до канцелярії суду
було також подано заяву про збільшення
позовних вимог щодо визнання
протиправним та скасування наказу
відповідача № НТ140623 від 23.06.2014 р.

Також позивачкою до канцелярії суду
(матеріалів справи в судовому
засіданні) неодноразово подавалися
письмові пояснення щодо розрахунку
матеріальної шкоди (останні від 17.12.2014
р.).

Так у судовому засіданні 05.12.2014 р.
позивачка збільшені позовні вимоги
(відповідно до позовної заяви від 30.09.2014
р., заяв про збільшення позовних вимог
від 11.11.2014 р., від 28.11.2014 р. та пояснення
щодо розрахунку матеріальної шкоди від
05.12.2014 р.) підтримала повністю та
просила суд:

- визнати відмову Дарницького
районного центру зайнятості у наданні
ОСОБА_1 статусу безробітної 27.02.2014 р. та
05.05.2014 р. протиправною;

- скасувати та визнати протиправним
рішення Дарницького районного центру
зайнятості від 07.05.2014 року про надання
ОСОБА_1 статусу безробітної з 02.05.2014
року;

- визнати необґрунтовану відмову
Дарницького районного центру
зайнятості в переведенні ОСОБА_1 на
посаду головного спеціаліста відділу
працевлаштування населення
протиправною;

- стягнути з відповідача кошти на
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої незаконним рішенням,
бездіяльністю Дарницького районного
центру зайнятості: відмовою у наданні
статусу безробітної та призначенні
допомоги по безробіттю з 01.03.2014 року по
день винесення рішення судом (станом на
17.12.2014 року матеріальна шкода становить
11 603,54 грн);

- стягнути з відповідача кошти на
відшкодування моральної шкоди,
завданої незаконним рішенням,
бездіяльністю Дарницького районного
центру зайнятості: відмовою у наданні
статусу безробітної та призначенні
допомоги по безробіттю у сумі 10 000 грн;

- стягнути з відповідача відшкодування
моральної шкоди завданої незаконним
рішенням, дією Дарницького районного
центру зайнятості: необгрунтованою
відмовою у вакансії головного
спеціаліста відділу організації
працевлаштування населення та
дискримінацією у сфері зайнятості у
розмірі 5 000 грн;

- скасувати та визнати протиправним
наказ Дарницького районного центру
зайнятості № НТ140623 від 23.06.2014 року, яким
було прийнято рішення про припинення
реєстрації ОСОБА_1 у зв'язку з
невідвідуванням без поважних причин
територіального органу протягом 30
робочих днів з дати прийнятті рішення
про таке відвідування;

- стягнути з відповідача судові
витрати.

В обґрунтування заявлених (уточнених)
позовних вимог позивачка наголосила на
тому, що відповідачем Київським
міським центром зайнятості було
безпідставно та протиправно
відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу
безробітної 27.02.2014 р. та 05.05.2014 р.,
необґрунтовано та протиправно
прийнято рішення від 07.05.2014 р. про
надання ОСОБА_1 статусу безробітної з
02.05.2014 року, безпідставно прийнято
наказ № НТ140623 від 23.06.2014 р. про
припинення реєстрації ОСОБА_1 у зв'язку
з невідвідуванням без поважних причин
територіального органу центру
зайнятості протягом 30 робочих днів з
дати прийнятті рішення про таке
відвідування, а також протиправно
відмовлено ОСОБА_1 у переведені її на
посаду головного спеціаліста відділу
працевлаштування населення.

В свою чергу відповідачем до
матеріалів справи були подані письмові
заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, в
яких Київський міський центр
зайнятості зазначає про відсутність
порушень чинного законодавства з його
боку щодо відмови ОСОБА_1 у наданні
статусу безробітної 27.02.2014 р. та 05.05.2014
р., правомірність прийнято рішення від
07.05.2014 р. про надання ОСОБА_1 статусу
безробітної саме з 02.05.2014 року,
правомірність прийнятого наказу №
НТ140623 від 23.06.2014 р. про припинення
реєстрації ОСОБА_1 у зв'язку з
невідвідуванням без поважних причин
територіального органу центру
зайнятості протягом 30 робочих днів з
дати прийнятті рішення про таке
відвідування, а також правомірність
відмови ОСОБА_1 у переведені її на
посаду головного спеціаліста відділу
працевлаштування населення, оскільки у
всіх зазначених випадках відповідач
діяв на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Крім того, у своїх письмових
запереченнях відповідач наголосив на
необґрунтованості та безпідставності
позовних вимог позивачки щодо
відшкодування ОСОБА_1 матеріальної та
моральної шкоди, внаслідок відсутності
протиправних дій з боку Київського
міського центру зайнятості.

Однак, в судове засідання 05.12.2014 року
відповідач не прибув, та не скерував
свого представника, хоча останній
належним чином був повідомлений про
дату, час та місце судового засідання,
докази чого містяться в матеріалах
справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України,
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі
неявки у судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи якщо
відповідно до положень цього Кодексу
розгляд справи здійснюється за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі (у тому числі при розгляді
справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Зважаючи на викладене, а саме не
прибуття відповідача по справі в
судове засідання 05.12.2014 р., що був
повідомлений належним чином, та
пояснення якого були озвучені останнім
в минулих судових засіданнях під
звукозапис, суд ухвалив продовжити
розгляд даної адміністративної справи
№ 826/15024/14 в порядку письмового
провадження, без фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, проти чого також не заперечила
позивачка.

Про перехід до розгляду вказаної
адміністративної справи № 826/15024/14 в
порядку письмового провадження,
відповідача по справі було повідомлено
належним чином (листом від 05.12.2014 р.),
докази чого наявні в матеріалах справи.

За наслідками переходу судом до
розгляду адміністративної справи №
826/15024/14 в порядку письмового
провадження, від позивачки до
канцелярії суду 08.12.2014 р. були подані
письмові заперечення на доводи
відповідача.

Станом на 17.12.2014 р. інших документів від
сторін по справі № 826/15024/14 до
канцелярії суду не надходило.

Також, під час проведення судових
засідань з розгляду адміністративної
справи № 826/15024/14, позивачці було
протокольно відмовлено в її клопотанні
щодо винесення відносно відповідача
окремої ухвали за порушення норм
законодавства, з підстав
необґрунтованості та безпідставності
такого клопотання.

Отже, розглянувши надані сторонами
документи та матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, а також вивчивши норми чинного
законодавства з приводу даного спору,
Окружний адміністративний суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивачка у своїй позовній
заяві, та наведене підтверджується
наявними матеріалами справи, з 10.09.2013
року по 29.01.2014 року ОСОБА_1 працювала в
Київському міському центрі зайнятості
на посаді головного спеціаліста
відділу взаємодії з роботодавцями
Дніпровського районного центру
зайнятості м. Києва.

Наказом від 25.01.2014 року № 13-к було
звільнено ОСОБА_1 з посади головного
спеціаліста відділу взаємодії з
роботодавцями Дніпровського РЦЗ з
29.01.2014 року за скороченням штатів, п. 1
ст. 40 КЗпП України (підстава: наказ
Київського міського центру зайнятості
від 27.11.2013 року № 202-к).

Також, наказом № 57-к від 03.04.2014 року «Про
зміни до наказу КМЦЗ від 25.01.2014 року №
13-к» з метою усунення порушення
виявленого у наказі Київського
міського центру зайнятості від 25.01.2014
року № 13-к в частині звільнення ОСОБА_1,
зокрема: змінено дату звільнення
ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста
відділу взаємодії з роботодавцями
Дніпровського РЦЗ за скороченням
штатів, п. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.01.2014
року на 03.02.2014 року; зобов'язано відділ
фінансового забезпечення та
бухгалтерського обліку міського
центру зайнятості провести остаточний
розрахунок з ОСОБА_1 з урахуванням п. 1
цього наказу.

21.02.2014 року позивачка звернулася із
заявою до Дарницького районного центру
зайнятості м. Києва, як безробітна за
сприянням у працевлаштуванні.

На підставі наявних у центру
зайнятості відомостей (зокрема щодо
перебування ОСОБА_1 у трудових
відносинах із ТОВ «Дартон Білдінг»),
28.02.2014 р. Дарницьким районним центром
зайнятості м. Києва було прийнято
рішення про відмову позивачці у
наданні статусу безробітного.

25.04.2014 р. позивачка вдруге звернулася до
Дарницького районного центру
зайнятості м. Києва, як безробітна за
сприянням у працевлаштуванні.

З даного приводу, на підставі
відомостей, які надійшли з Пенсійного
фонду України про наявність трудових
відносин та отримання доходу
позивачкою у ТОВ «Дартон Білдінг», та
відсутність доказів про розірвання
даних трудових відносин, Дарницьким
районним центром зайнятості м. Києва
було прийнято рішення від 05.05.2014 року
про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу
безробітного.

Як наголошує позивачка, 27.03.2014 р. до
відповідача від ТОВ «Дартон Білдінг»
надійшли відомості щодо помилкового
включення у звітність підприємства
такого працівника - ОСОБА_1, проте як
зазначає відповідач, та наведене
підтверджується наявними у справі
доказами, тільки 07.05.2014 р. на адресу
Дарницького районного центру
зайнятості м. Києва надійшли відомості
від Пенсійного фонду України щодо
відсутності трудових відносин та
неотримання доходу позивачкою ОСОБА_1,
зважаючи на що тільки наказом від 07.05.2014
року позивачці було надано статус
безробітного з 25.04.2014 року та
призначено допомогу по безробіттю з
02.05.2014 р.

Згідно поштового повідомлення про
вручення, 12.05.2014 р. ОСОБА_1 отримала лист
від Дарницького районного центру
зайнятості м. Києва від 06.05.2014 року №
21/720, в якому було зазначено про
необхідність з'явитися до спеціаліста
Дарницького районного центру
зайнятості м. Києва 20.05.2014 року о 16 год. 20
хв., проте як позивачка зазначене
звернення проігнорувала, та не
заявилася у вказаний час та місце до
органу ДЦЗ для підтвердження її
статусу безробітної.

В подальшому, наказом відповідача №
НТ140623 від 23.06.2014 р. було прийнято
рішення про припинення реєстрації
безробітною ОСОБА_1, у зв'язку з
невідвідуванням останньою без
поважних причин територіального
органу центру зайнятості протягом 30
робочих днів з дати прийняття рішення
про таке відвідування.

Однак, з приводу зазначеного, позивачка
вважає, що відповідачем Київським
міським центром зайнятості було
безпідставно та протиправно
відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу
безробітної 27.02.2014 р. та 05.05.2014 р.,
необґрунтовано та протиправно
прийнято рішення від 07.05.2014 р. про
надання ОСОБА_1 статусу безробітної з
02.05.2014 року, безпідставно прийнято
наказ № НТ140623 від 23.06.2014 р. про
припинення реєстрації ОСОБА_1 у зв'язку
з невідвідуванням без поважних причин
територіального органу центру
зайнятості протягом 30 робочих днів з
дати прийнятті рішення про таке
відвідування, а також протиправно
відмовлено ОСОБА_1 у переведені її на
посаду головного спеціаліста відділу
працевлаштування населення.

Зважаючи на таке, позивачка звернулася
за захистом своїх порушених, на її
думку, прав та інтересів у судовому
порядку до Окружного
адміністративного суду м. Києва.

Проаналізувавши наявні матеріали
справи, дослідивши всі необхідні
докази у справі, та заслухавши
пояснення представників сторін, а
також вивчивши норми чинного
законодавства з приводу даного спору,
суд прийшов до висновку про наявність
підстав для часткового задоволення
позовних вимог позивачки, зважаючи
зокрема на наступне.

Як було зазначено вище, та наведене
підтверджується наявними матеріалами
справи, 29.01.2014 р. позивачка ОСОБА_1 була
звільнена з посади головного
спеціаліста відділу взаємодії з
роботодавцями Дніпровського районного
центру зайнятості м. Києва, у зв'язку із
скороченням, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40
Кодексу законів про працю України
(наказ від 25.01.2014 року № 13-к).

Наказом № 57-к від 03.04.2014 року «Про зміни
до наказу КМЦЗ від 25.01.2014 року № 13-к» з
метою усунення порушення виявленого у
наказі Київського міського центру
зайнятості від 25.01.2014 року № 13-к в
частині звільнення ОСОБА_1, зокрема:
змінено дату звільнення ОСОБА_1 з
посади головного спеціаліста відділу
взаємодії з роботодавцями
Дніпровського РЦЗ за скороченням
штатів, п. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.01.2014
року на 03.02.2014 року.

Рішенням суду, яке набрало законної
сили (постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
13.06.2014 року по справі № 826/5519/14, що
залишена без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 07.10.2014 р.) було частково відмовлено
позивачці ОСОБА_1 у задоволенні її
позовних вимог, зокрема щодо:

- визнання звільнення позивачки з
займаної посади 29.01.2014 року незаконним
та зобов'язання відповідача скасувати
витяг із наказу № 13-к від 25.01.2014 р. про
звільнення;

- поновлення позивачки на посаді
головного спеціаліста центру
зайнятості в м. Києві та зобов'язання
відповідачки видати наказ про
поновлення на роботі.

Тобто, звільнення позивачки ОСОБА_1 із
займаної нею посади 29.01.2014 року
відповідно до наказу № 13-к від 25.01.2014 р.
про звільнення - було визнано
правомірним в судовому порядку, а також
стягнуто з Київського міського центру
зайнятості на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за весь час затримки повного
розрахунку при звільненні в розмірі 22
534, 40 грн., та таке судове рішення
набрало законної сили.

З даного приводу, частиною 3 статті 49-2
Кодексу законів про працю України
передбачено, що одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці, власник або уповноважений ним
орган пропонує працівнику іншу роботу
на тому ж підприємстві, в установі,
організації.

Беручи до уваги вищезазначені норми
чинного законодавства, начальник
відділу кадрів Дніпровського
районного центру зайнятості м. Києва
запропонувала позивачці вакансію у
Дарницькому районному центрі
зайнятості, проте як останньою не було
взято до уваги той факт, що вільна
вакансія була наявна зовсім в іншому
профільному відділі (ніж той, у якому
працювала позивачка), а саме - у відділі
організації працевлаштування
населення, та така вакансія є
тимчасовою.

Як наголосив відповідач у своєму
письмовому запереченні, робота в
даному відділі потребує особливих
навичок і знань, якими не володіла
позивачка, перебуваючи на посаді
головного спеціаліста відділу
взаємодії з роботодавцями
Дніпровського районного центру
зайнятості.

Тому, зважаючи на те, що позивачка (що не
було допустимими доказами по справі
спростовано останньою) в даному
випадку була некомпетентною у питаннях
щодо працевлаштування населення, їй
було відмовлено у прийняті саме на
зазначену посаду.

З приводу зазначеного, позивачкою не
було надано до матеріалів справи
жодних допустимих доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_1 є
профільним спеціалістом саме у
питаннях щодо працевлаштування
населення, зокрема попередньої роботи
позивачки в інших територіальних
органах Державного центру зайнятості
на посадах у відділі організації
працевлаштування населення.

Щодо правомірності відмови позивачці у
наданні статусу безробітної 27.02.2014 р. та
05.05.2014 р., з наявних матеріалів справи
вбачається наступне.

Як було зазначено вище, 21.02.2014 року
позивачка звернулася до Дарницького
районного центру зайнятості м. Києва,
як безробітна за сприянням у
працевлаштуванні.

Відповідно до п. 18 ст. 22 Закону України
«Про зайнятість населення», Порядку
розслідування страхових випадків та
обґрунтованості виплати матеріального
забезпечення безробітним,
затвердженого спільним наказом
Міністерства праці та соціальної
політики України, Державної податкової
адміністрації від 13.02.2009 року № 60/62 та
Постановою Правління Пенсійного фонду
України від 13.02.2009 року № 7-1, який
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 12.03.2009 року № 232/16248, центрами
зайнятості проводяться розслідування
страхових випадків та обґрунтованості
виплати матеріального забезпечення.
Для проведення зазначених
розслідувань центри зайнятості
взаємодіють з Державною податковою
адміністрацією України та Пенсійним
фондом України, шляхом обміну
інформацією про отримані особами, які
перебувають на обліку в державній
службі зайнятості як безробітні,
доходи від провадження
підприємницької діяльності, виконання
робіт за трудовим договором, у тому
числі за сумісництвом, під час роботи
за кордоном, виконання робіт (надання
послуг) за цивільно - правовими
договорами, ведення особистого
селянського господарства, отримання
пенсії.

Обмін інформацією здійснюється між
Державним центром зайнятості, ДПА
України та ПФУ, як центральними
органами виконавчої влади. Даний обмін
інформацією здійснюється з метою
перевірки достовірності даних, які є
підставою для надання особі статусу
безробітної та визначення розміру
матеріального забезпечення.

Так, при проведенні розслідування
страхового випадку, яке було здійснене
шляхом електронної звірки даних, що
зазначені у документах, поданих
позивачкою до Дарницького РЦЗ, і які є
підставою для надання статусу
безробітного та виплати матеріального
забезпечення, з базою даних Пенсійного
фонду України (тобто в автоматичному
порядку без втручання людського
фактору), було виявлено, що позивачка
перебуває у трудових відносинах з ТОВ
«Дартон Білдінг».

На підставі зазначених відомостей,
28.02.2014 р. Дарницьким районним центром
зайнятості м. Києва було прийнято
рішення про відмову позивачці у
наданні статусу безробітного.

Зважаючи на таке (відмову від 28.02.2014 р. у
наданні статусу безробітної за
зверненням від 21.02.2014 р.), позивачка
25.04.2014 р. вдруге звернулася до
Дарницького районного центру
зайнятості, як безробітна за сприянням
у працевлаштуванні.

З даного приводу, як підтверджується
наявними у справі доказами, зважаючи на
те, що станом на 25.04.2014 р. (дати звернення
позивачки до центру зайнятості щодо
надання статусу безробітної) у
відповідача було відсутнє
підтвердження з Пенсійного фонду
України стосовно відсутності трудових
відносин та неотримання доходу
позивачкою ОСОБА_1 (яке надійшло до
відповідача від Пенсійного фонду
України тільки 07.05.2014 р.), а відомості
від ТОВ «Дартон Білдінг», які надійшли
до відповідача 27.03.2014 р., вказували
виключно на помилковість включення у
звітність підприємства такого
працівника - ОСОБА_1 (проте не
підтверджували належним чином
неотримання доходу), наказ про надання
статусу безробітної ОСОБА_1
відповідачем було прийнято саме 07.05.2014
року, тобто - відразу після отримання
07.05.2014 р. відомостей від Пенсійного
фонду України щодо відсутності
трудових відносин та неотримання
доходу позивачкою ОСОБА_1

Враховуючи наведене вище та наявні
матеріали справи, судом не вбачається
порушення відповідачем вимог чинного
законодавства при прийнятті
оскаржуваного наказу про надання
статусу безробітної ОСОБА_1 саме 07.05.2014
р. (тобто, після надходження відомостей
від Пенсійного фонду України від 07.05.2014
р. щодо відсутності трудових відносин
та неотримання доходу позивачкою
ОСОБА_1), проте як саме статус
безробітної таким наказом відповідача
від 07.05.2014 р., на переконання суду (що
підтверджується наявними у справі
доказами, зокрема рішенням по справі №
826/5519/14, що набрало законної сили), мав
бути наданий позивачці не з 02.05.2014 р. (як
у даному випадку), а з 03.02.2014 р., тобто з
моменту фактичного та законного
звільнення ОСОБА_1 із займаної посади
відповідно до наказу № 13-к від 25.01.2014 р.
про звільнення.

Таким чином, у даному випадку, що
підтверджується наявними у справі
доказами, на переконання суду не
підлягають задоволенню позовні вимоги
позивачки щодо визнання протиправною
відмови Дарницького районного центру
зайнятості у наданні ОСОБА_1 статусу
безробітної 27.02.2014 р. та 05.05.2014 р., та
визнання протиправним рішення
Дарницького районного центру
зайнятості від 07.05.2014 року про надання
ОСОБА_1 статусу безробітної з 02.05.2014
року, проте як саме таке рішення
Дарницького районного центру
зайнятості від 07.05.2014 року про надання
ОСОБА_1 статусу безробітної з 02.05.2014
року має бути скасованим, зважаючи на
фактичне набуття позивачкою статусу
безробітної не з 02.05.2014 р. (як у даному
випадку), а з 03.02.2014 р., тобто з моменту
фактичного та законного звільнення
ОСОБА_1 із займаної посади відповідно
до наказу № 13-к від 25.01.2014 р. про
звільнення.

Також, з наявних у справі доказів судом
не вбачається порушення відповідачем
вимог чинного законодавства при
відмові ОСОБА_1 у переведені її на
посаду головного спеціаліста відділу
працевлаштування населення (оскільки
зазначена посада не є профільною
спеціальністю позивачки та жодний
трудовий стаж у даній спеціальній
сфері у позивачки відсутній).

Щодо іншої позовної вимоги позивачки,
то перевіривши наявні матеріали справи
та вивчивши норми чинного
законодавства з даного приводу, суд
погоджується із правомірністю
прийняття відповідачем оскаржуваного
наказу № НТ140623 від 23.06.2014 р. про
припинення реєстрації ОСОБА_1 в якості
безробітної, у зв'язку з
невідвідуванням без поважних причин
територіального органу центру
зайнятості протягом 30 робочих днів з
дати прийнятті рішення про таке
відвідування.

З даного приводу суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Згідно поштового повідомлення про
вручення (що також не заперечувала сама
позивачка), 12.05.2014 р. ОСОБА_1 отримала
лист від Дарницького районного центру
зайнятості м. Києва від 06.05.2014 року №
21/720, в якому було зазначено про
необхідність з'явитися до спеціаліста
Дарницького районного центру
зайнятості м. Києва 20.05.2014 року о 16 год. 20
хв., проте як позивачка зазначене
звернення проігнорувала, та не
заявилася у вказаний час та місце до
органу ДЦЗ для підтвердження її
статусу безробітної.

Зважаючи на таке, на переконання суду,
відповідачем було правомірно прийнято
оскаржуваний наказ № НТ140623 від 23.06.2014 р.
про припинення реєстрації ОСОБА_1 в
якості безробітної, у зв'язку з
невідвідуванням без поважних причин
територіального органу центру
зайнятості протягом 30 робочих днів з
дати прийнятті рішення про таке
відвідування.

Що стосується позовної вимоги
позивачки стосовно відшкодування їй
(стягнення з відповідача) матеріальної
шкоди (станом на 17.12.2014 року 11 603,54 грн.),
то, на думку суду, вказана вимога також
не підлягає до задоволення, з огляду на
таке.

Як підтверджується наявними
матеріалами справи, Окружним
адміністративним судом м. Києва
постановою від 13.06.2014 року по справі №
826/5519/14 (що залишена без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 07.10.2014 р.)
було зобов'язано відповідача
(Київський міський центр зайнятості),
як роботодавця позивачки ОСОБА_1,
сплатити останній середній заробіток
за весь час затримки повного
розрахунку при звільненні (по 10.06.2014
року - день проголошення резолютивної
частини постанови).

Тобто, відповідно до наявних у справі
доказів (що не заперечувалося самою
позивачкою), ОСОБА_1 було виплачено весь
середній заробіток за весь час
затримки повного розрахунку при
звільненні, а саме - по 10.06.2014 року.

З даного приводу, чинним
законодавством України (зокрема
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України № 307 від
20.11.200 р. «Про затвердження Порядку
надання допомоги по безробіттю, у тому
числі одноразової її виплати для
організації безробітними
підприємницької діяльності») не
передбачено виплати особі одночасно
середнього заробітку при звільненні та
допомоги по безробіттю, оскільки
основною вимогою отримання допомоги по
безробіттю є неодержання особою
будь-яких інших доходів, що в даному
випадку, по 10.06.2014 року (середній
заробіток за весь час затримки повного
розрахунку при звільненні) було
присуджено позивачці ОСОБА_1 судовим
рішенням від 13.06.2014 року по справі №
826/5519/14, яке набрало законної сили, проте
як наказом відповідача № НТ140623 від
23.06.2014 р. було припинено реєстрацію
ОСОБА_1 в якості безробітної, у зв'язку з
невідвідуванням без поважних причин
територіального органу центру
зайнятості протягом 30 робочих днів з
дати прийнятті рішення про таке
відвідування, зважаючи на що, вимога
позивачки про відшкодування їй
(стягнення з відповідача) матеріальної
шкоди (станом на 17.12.2014 року 11 603,54 грн.) -
є необгрунтованою та не підлягає
задоволенню.

Що стосується позовної вимоги
позивачки щодо відшкодування їй
(стягнення з відповідача) моральної
шкоди (в загальному розмірі 15 000 грн.),
то, на думку суду, вказана вимога також
не підлягає до задоволення, з огляду на
таке.

По-перше, судом не було встановлено
протиправності дій (бездіяльності) та
рішень відповідача, з підстав чого
позивачка просить суд відшкодувати їй
моральну шкоду.

Та, по-друге, позивачкою не надано до
матеріалів справи жодних допустимих
доказів щодо завдання їй моральних
страждань, душевних переживань та
психологічного розладу, наявності
втрат немайнового характеру за
наслідками вчинених відповідачем дій
(бездіяльності) та прийнятих рішень,
які остання вважає неправомірними.

З даного приводу, відповідно до ч. 1 ст.
1167 Цивільного кодексу України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 2 ст. 23 Цивільного
кодексу України, моральна шкода
полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

- у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Також, у Постанові Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року
із змінами, внесеними згідно з
Постановою Пленуму Верховного суду № 5
від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 р., під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства,
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Таким чином, у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено, в чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності,
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювана, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювана та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

В даному випадку, суд вважає, що у
позовній заяві ОСОБА_1 не міститься
належних допустимих доказів та
причинного зв'язку між її моральними
стражданнями та діями службових осіб
Київського міського центру зайнятості.
Крім того, позивачкою не обґрунтовано
належним чином розміру суми, яка
вимагається в якості моральної шкоди
та не доведено факту завдання їй
моральних страждань, душевних
переживань та психологічного розладу,
наявність втрат немайнового характеру.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь
у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Також, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд може вийти за межі
позовних вимог тільки в разі, якщо це
необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

В даному випадку, позивачкою частково
було доведено суду обґрунтованість
заявлених нею позовних вимог (а саме,
щодо наявності підстав для скасування
рішення Дарницького районного центру
зайнятості від 07.05.2014 року про надання
ОСОБА_1 статусу безробітної з 02.05.2014
року, зважаючи на фактичне набуття
позивачкою статусу безробітної не з
02.05.2014 р. (як у даному випадку), а з 03.02.2014
р., тобто з моменту фактичного та
законного звільнення ОСОБА_1 із
займаної посади відповідно до наказу №
13-к від 25.01.2014 р. про звільнення), проте
як по іншій частині позовних вимог
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень були надані допустимі
докази щодо їх необґрунтованості,
зважаючи на що, суд прийшов до висновку
про часткове задоволення позову.

Враховуючи зазначене, з метою повного
захисту прав, свобод та інтересів
позивачки в частині задоволеної судом
позовної вимоги, суд також приходить до
висновку про необхідність виходу за
межі позовних вимог шляхом
зобов'язання відповідача внести в
первинне рішення Дарницького
районного центру зайнятості від 07.05.2014
року про надання ОСОБА_1 статусу
безробітної з 02.05.2014 року виправлення у
частині надання ОСОБА_1 статусу
безробітної з 03.02.2014 р., тобто з моменту
фактичного та законного звільнення
ОСОБА_1 із займаної посади відповідно
до наказу № 13-к від 25.01.2014 р. про
звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо
судове рішення ухвалене на користь
сторони, яка не є суб'єктом владних
повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

У зв'язку з тим, що судом позов
немайнового характеру задовольняється
частково, судові витрати позивачки зі
сплати судового збору підлягають
відшкодуванню їй з державного бюджету
пропорційно до задоволених позовних
вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності,
та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 158-163 КАС
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Вийти за межі позовних вимог та
скасувати рішення Дарницького
районного центру зайнятості м. Києва
від 07.05.2014 року в частині надання ОСОБА_1
статусу безробітної з 02.05.2014 року,
замінивши на надання ОСОБА_1 статусу
безробітної з 03.02.2014 р.

3. Стягнути з Державного бюджету
України на користь ОСОБА_1 судові
витрати зі сплати судового збору
пропорційно до задоволених позовних
вимог, у розмірі 35,54 грн. за рахунок
бюджетних асигнувань Київського
міського центру зайнятості.

4. В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Строк і порядок набрання судовим
рішенням законної сили встановлені у
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя
Я.І. Добрянська

Дата складання та підписання в повному
обсязі постанови - 17.12.2014 р.