Справа № 813/1125/14
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2014-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року
Справа №
876/4649/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого-судді:
Сапіги В.П.,

суддів:
Левицької Н.Г., Хобор Р.Б.,

за участі секретаря судових засідань
Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Львівської міської ради на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 17.04.2014 року
у справі за позовом заступника
прокурора м. Львова до Львівської
міської ради про визнання протиправним
та скасування рішення,-

В С Т А Н О
В И В :

Заступник прокурора м. Львова
звернувся в суд з адміністративним
позовом до Львівської міської ради про
визнання протиправним та скасування
пункту 2 (який складається з п. п. 2.1., 2.2.,
2.3., 2.3.1., 2.3.2., 2.3.3.) ухвали від 26.12.2013 року
№ 3034 «Про нарахування та сплату
орендної плати за землю і земельного
податку до міського бюджету м. Львова
на 2014 рік.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що
пункт 2 (який складається з п. п. 2.1., 2.2.,
2.3., 2.3.1., 2.3.2., 2.3.3.) ухвали від 26.12.2013 року
№ 3034 «Про нарахування та сплату
орендної плати за землю і земельного
податку до міського бюджету м. Львова
на 2014 рік» прийнято з перевищенням
встановлених Конституцією та законами
України повноважень, оскільки
суперечить вимогам ст. 19 Конституції
України, ст. 206 Земельного кодексу
України, ст. ст. 9, 274, 284, 288 Податкового
кодексу України, ст. ст. 24, 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», ст. ст. 14, 23 Закону України
«Про оренду землі». Стверджує, що
Львівська міська рада може
встановлювати розмір орендної плати за
землю лише в межах, встановлених
податковим кодексом України. Звертає
увагу, що застосування оскарженого
пункту ухвали відповідача призводить
до встановлення орендної плати за
землю у розмірі, меншому від
встановленого Податковим кодексом
України.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 17.04.2014 року
задоволено позовні вимоги, оскільки
суд погодився з наведеними позивачем
доводами.

Зазначену постанову суду оскаржив
відповідач, який просить скасувати
дану постанову та прийняти нову про
відмову в задоволенні позову.

При цьому, апелянт обґрунтовує та
мотивує свої вимоги аналогічно
обґрунтуванням заперечень на позовні
вимоги та зазначає, що приймаючи ухвалу
від 26.12.2013 року № 3034 «Про нарахування та
сплату орендної плати за землю і
земельного податку до міського бюджету
м. Львова на 2014 рік» діяв у межах норм
земельного та податкового
законодавства, оскільки застосував
коефіцієнт у розмірі 0,4 до розміру
земельного податку при розрахунку
плати за землю на 2014 рік, що не
суперечить вимогам статті 288
Податкового кодексу України.

Суд на вимогу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ринок
сільськогосподарської продукції
«Шувар» в порядку ст. 53 КАС України
залучив останнього в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні
відповідача, оскільки є суб'єктом
відповідних відносин, на які
поширюється дія оскаржуваного акта.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши повноту встановлення
обставин справи, правильність їх
юридичної оцінки, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що в задоволенні
апеляційної скарги необхідно
відмовити з наступних мотивів.

Даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, колегія суддів
врахувала наступні обставини справи та
норми чинного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що
оскаржуваною ухвалою від 26.12.2013 року №
3034 Львівської міської ради «Про
нарахування та сплату орендної плати
за землю і земельного податку до
міського бюджету м. Львова на 2014 рік», а
саме пунктом 2 визначено, що: при
розрахунку плати за землю на 2014 рік з
врахуванням ухвали міської ради від
18.06.2009 № 2712 «Про затвердження
нормативної грошової оцінки земель м.
Львова» (зі змінами) застосовується
коефіцієнт 0,4 до розміру земельного
податку; річна сума орендної плати за
землю для договорів оренди землі
розраховується у 2014 році з врахуванням
коефіцієнту 0,4 до розміру земельного
податку відповідно до цієї ухвали та
коефіцієнту індексації грошової
оцінки землі на 2014 рік; при розрахунку
орендної плати за землю у 2014 році
коефіцієнт 0,4 до розміру земельного
податку застосовується до:

1) договорів оренди землі, укладених з
фізичними та юридичними особами, що
уклали договори оренди землі чи уклали
додаткові угоди (договори) або внесли
зміни до існуючих договорів оренди
землі, починаючи з 2011 року, та
здійснюють сплату орендної плати за
землю на підставі діючої грошової
оцінки земель м. Львова, затвердженої
ухвалою міської ради від 18.06.2009 № 2712
«Про затвердження нормативної
грошової оцінки земель м. Львова» (зі
змінами).

2) договорів оренди землі, укладених з
фізичними та юридичними особами, що
уклали договори оренди землі та
здійснюють сплату орендної плати за
землю на підставі діючої грошової
оцінки земель м. Львова, затвердженої
ухвалою міської ради від 18.06.2009 № 2712
«Про затвердження нормативної
грошової оцінки земель м. Львова» (зі
змінами).

3) договорів оренди землі та договорів
про відшкодування втрат від
недоотримання коштів за фактичне
землекористування, які укладатимуться
з фізичними та юридичними особами у 2014
році.

Судом апеляційної інстанції допитано в
якості спеціаліста ОСОБА_2, яка
пояснила, що за наведеним коефіцієнтом
0,4 зменшиться розмір земельного
податку та орендної плати, що
зараховується до бюджетів різного
рівня в три рази.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
передбачено, що органи місцевого
самоврядування та їх посадові особи
діють лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, передбачені
Конституцією і законами України, та
керуються у своїй діяльності
Конституцією і законами України,
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України.

Згідно зі ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті вони: на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення, добросовісно.

Згідно ст.206 Земельного кодексу України
використання землі в Україні є платним.
Об'єктом плати за землю є земельна
ділянка. Плата за землю справляється
відповідно до Закону.

Підставою для нарахування орендної
плати за земельну ділянку є договір
оренди такої земельної ділянки (п.288.1
ст.288 ПК України). Розмір орендної плати
встановлюється у договорі оренди між
орендодавцем (власником) і орендарем.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про
оренду землі" від 06.10.1998 р. №161-ХІV розмір
орендної плати, порядок її індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату є
істотними умовами договору оренди
землі.

Статтею 21 Закону України від 06.10.1998 р.
№161-ХІV передбачено, що орендна плата за
землю- це платіж, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою. Розмір, форма і
строки внесення орендної плаги за
землю встановлюються за згодою сторіну
договорі оренди(крім строків внесення
орендної плати за земельні ділянки
державної та комунальної власності,
які встановлюються відповідно до
Податкового кодексу України.

Стаття 22 Закону України від 06.10.1998 р.
№161-ХІV передбачає, що орендна плата
може справлятися у грошовій,
натуральній та відробітковій (надання
послуг орендодавцю) формах. Сторони
можуть передбачити в договорі оренди
поєднання різних форм орендної плати.
Зміна орендної плати передбачена ст. 23
Закону України від 06.10.1998 р. №161-ХІV, яка
визначає, що орендна плата за земельні
ділянки, що перебувають у власності
фізичних та юридичних осіб,
переглядається за згодою сторін.
Орендар має право вимагати
відповідного зменшення орендної плати
в разі, якщо стан орендованої земельної
ділянки пог іршився не з його вини.

Відповідно до ч.2 ст.651 Цивільного
кодексу України договір може бути
змінено або розірвано за рішенням суду
на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом; а також у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору (ст.
652 ЦК України).

Таким чином, сторонами в договорі
оренди передбачена можливість
збільшення або зменшення розміру
орендної плати, а орендна плата за
земельні ділянки комунальної
власності є регульованою ціною, тому
вона може бути переглянута за певних
обставин, в тому числі, в сторону
зменшення.

Отже органи місцевого самоврядування
мають право зменшити розмір орендної
плати шляхом внесення відповідних змін
до договорів оренди, а не шляхом
прийняття рішення про встановлення
коефіцієнту до розміру земельного
податку.

Одночасно необхідно вказати, що в
Україні встановлюються
загальнодержавні та місцеві податки та
збори (ст. 8 ПК України).

До загальнодержавних податків
належить серед інших плата за землю
(п.п.9.1.10 п.8.1 ст. 9 ПК України).

Зарахування загальнодержавних
податків та зборів до державного і
місцевих бюджетів здійснюється
відповідно до Бюджетного кодексу
України.

Плата за землю - загальнодержавний
податок, який справляється у формі
земельного податку та орендної плати
за земельні ділянки державної і
комунальної власності (п.п.14.1.147 п.14.1
ст.14 ПК України).

Пунктом 274.1. ст.274 ПК України
встановлено, що ставка податку за
земельні ділянки, нормативну грошову
оцінку яких проведено, встановлюється
у розмірі 1 відсотка від їх нормативної
грошової оцінки, за винятком земельних
ділянок, зазначених у статтях 272, 273, 276
цього Кодексу.

Підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру (п.286.1 ст.286 ПК України).

Відповідно до п.7.2 ст.7 ПК України під
час встановлення податку можуть
передбачатися податкові пільги та
порядок їх застосування.

Верховна Рада України встановлює на
території України загальнодержавні
податки та збори і визначає положення,
визначені в пунктах 7.1, 7.2 статті 7 цього
Кодексу щодо загальнодержавних
податків та зборів.

Пунктом 284.1 ст.284 Податкового кодексу
України встановлено, що Верховна Рада
Автономної Республіки Крим, обласні,
міські, селищні та сільські ради можуть
встановлювати пільги щодо земельного
податку, що сплачується на відповідній
території: часткове звільнення на
певний строк, зменшення суми
земельного податку лише за рахунок
коштів, що зараховується до
відповідних місцевих бюджетів.

Статтею 63 Закону України «Про місцеве
самоврядування» вiд 21.05.1997 № 280/97-ВР
визначено, зокрема, що доходи місцевих
бюджетів формуються за рахунок
власних, визначених законом, джерел та
закріплених у встановленому законом
порядку загальнодержавних податків,
зборів та інших обов'язкових платежів.
Доходи місцевих бюджетів районних у
містах рад формуються відповідно до
обсягу повноважень, що визначаються
відповідними міськими радами. Склад
доходів місцевих бюджетів
визначається Бюджетним кодексом
України та законом про Державний
бюджет України. Відповідно до п.4
ч.1 ст.69 Бюджетного кодексу України
(далі - БК України), до доходів
загального фонду місцевих бюджетів, що
не враховуються при визначенні обсягу
міжбюджетних трансфертів, належить
плата за землю, що зараховується до
бюджетів місцевого самоврядування.

Міжбюджетний трансфер - кошти, які
безоплатно і безповоротно передаються
з одного бюджету до іншого.

Зарахування загальнодержавних
податків та зборів до державного і
місцевих бюджетів здійснюється
відповідно до Бюджетного кодексу
України (п.9.3 ст.9 ПК України).

Відповідно до положень ст. 69 БК України
доходи загального фонду місцевих
бюджетів, що не враховуються при
визначенні обсягу міжбюджетних
трансфертів, спрямовуються на покриття
витрат по реалізації повноважень
органів місцевого самоврядування,
визначених в Законі України «Про
місцеве самоврядування в Україні» як
власні повноваження цих органів.

До доходів загального фонду місцевих
бюджетів, що не враховуються при
визначенні обсягу міжбюджетних
трансфертів, тобто спрямовуються на
реалізацію власних повноважень
органів місцевого самоврядування,
належать місцеві податки і збори.
Однак, до доходів цих місцевих бюджетів
зараховується також встановлена
законом частка загальнодержавних
податків і зборів.

Додаток № 7 до Закону України «Про
Державний Бюджет України на 2014 рік»
встановлює додаткову дотацію з
Державного бюджету України місцевому
бюджету м. Львова на компенсацію втрат
доходів місцевих бюджетів внаслідок
наданих державою податкових пільг зі
сплати земельного податку лише
суб'єктам космічної діяльності,
літакобудування, суднобудування та
кінематографії в сумі 531,5 тис. грн.

Стаття 103 БК України передбачає
надання субвенції на компенсацію
втрат доходів бюджетів місцевого
самоврядування на виконання власних
повноважень внаслідок надання
державою податкових пільг, які
зменшують доходи цих бюджетів. Проте
цим Кодексом, іншими законами не
передбачено надання субвенцій на
компенсацію втрат доходів бюджетів
місцевого самоврядування, що виникли
внаслідок надання повноважними
органами місцевого самоврядування
пільг з податків, які зараховуються до
бюджетів місцевого самоврядування,
але становлять доходи місцевих
бюджетів, що не враховуються при
визначенні обсягу міжбюджетних
трансфертів. Таке правове
регулювання податкових і бюджетних
відносин стосовно
загальнодержавного податку на
землю, забезпечує додержання засад
справедливості, що є складовою
принципу верховенства права (частина
перша статті 8 Конституції України).
Одним із проявів цього принципу в
податковій сфері є створення дієвої
системи оподаткування, яка має
ґрунтуватися на збалансованості
інтересів держави, територіальних
громад і платників податків. Тому
запровадження пільг щодо окремих
податків чи конкретних їх платників
не повинно розглядатися як прояв
податкової дискримінації,
недобросовісної конкуренції,
створення привілейованого становища,
порушення принципів рівності та
єдиного підходу в оподаткуванні.

Отже, встановивши коефіцієнт з плати за
землю, орган місцевого самоврядування
порушив норми прямої дії Конституції
України та законів України,
перевищивши свої повноваження. Кошти в
рахунок сплати орендної плати за землю
та земельного податку мали
зараховуватись до місцевого бюджету та
в разі відсутності у них потреби, орган
місцевого самоврядування, розпорядник
цього бюджету, повинен був їх скерувати
до державного бюджету.

Конституційний Суд України рішенням
від 16.02.2010 року у справі №5рп/2010
сформулював правову позицію, згідно з
якою Верховна Рада Автономної
Республіки Крим, сільські, селищні,
міські ради мають право
безпосередньо на підставі частини
другої статті 1 Закону України "Про
систему оподаткування" ( 1251-12 )
встановлювати пільги щодо
загальнодержавного податку на
прибуток підприємств комунальної
власності, якщо він згідно із
законами України справляється до
бюджету Автономної Республіки Крим,
сільських, селищних, міських бюджетів,
у межах сум, які підлягають зарахуванню
до цих бюджетів.

Окрім цього, зміни до будь-яких
елементів податків та зборів не можуть
вноситися пізніше як за шість місяців
до початку нового бюджетного періоду, в
якому будуть діяти нові правила та
ставки. Податки та збори, їх ставки, а
також податкові пільги не можуть
змінюватися протягом бюджетного року
(п. п. 4.1.9. п. 4.1. ст. 4 ПК України). Це
положення Кодексу спрямоване на
реалізацію одного із основних
принципів системи оподаткування
держави - принципу стабільності, який
полягає у забезпеченні незмінності
податків і зборів, їх ставок, а також
податкових пільг протягом бюджетного
року.

Також необхідно погодитись з висновком
суду, що в розумінні Закону України
«Про засади державної регуляторної
політики у сфері господарської
діяльності» оскаржувана ухвала є
регуляторним актом, оскільки прийнята
уповноваженим органом суб'єкта владних
повноважень, змінює норми права,
поширюється на невизначене коло осіб
(платників податку з плати за землю, а
таке коло платників не є конкретно
визначеним, оскільки лише визначає
коло суб'єктів, на які поширюється дія
такої ухвали, однак жодним чином не
персоніфікує таких суб'єктів), та
спрямована на правове регулювання
адміністративних відносин між
регуляторним органом та іншими
суб'єктами господарювання (платники
плати за землю самостійно обчислюють
їхню плату, однак саме оскаржувана
ухвала встановлює пільгу, яка змінює
цей розмір, який враховується
платниками плати за землю при
обчисленні розміру такої плати), крім
того, така ухвала прийнята для
неодноразового застосування впродовж
2014 року.

Судова колегія не може прийняти до
уваги покликання апелянта на те, що
прокурором не дотримано порядку
звернення до суду з даним позовом,
зважаючи на таке.

За змістом статтей 17, 50 Кодексу
адміністративного судочинства України
суб»єкт владних повноважень має право
звернутися до адміністративного суду з
позовом лише у випадках, встановлених
Конституцією та законами України.

Аналіз завдань, функцій, прав та
обовязків податкових органів,
визначених у Податковому кодексі
України, дає підстави для висновку про
відсутність у них повноважень на
оскарження до адміністративного суду
оспорюваного рішення органу місцевого
самоврядування.

Порядок перевірки актів органів
місцевого самоврядування закріплений,
зокрема, у статях 121, 144 та пункті 9
Перехідних положень Конституції
України, статях 26, 59 Закону України від
21 травня 1997 року №280/97-ВР "Про місцеве
самоврядування в Україні", статті 21
Закону України від 5 листопада 1991 року
№1789-XII "Про прокуратуру".

За змістом наведених норм акти органів
місцевого самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.
Рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України оскаржують прокурором
у встановленому Законом "Про
прокуратуру" порядку.

Частиною 3 ст.60 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що прокурор, який
звертається до адміністративного суду
в інтересах держави, в позовній заяві
(поданні) самостійно визначає, в чому
полягає порушення інтересів держави,
та обґрунтовує необхідність їх
захисту, а також зазначає орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
правовідносинах. У разі відсутності
такого органу або відсутності у нього
повноважень щодо звернення до
адміністративного суду прокурор
зазначає про це в позовній заяві і в
такому разі прокурор набуває статусу
позивача.

Пунктом 2 ч. 5 ст. 23 цього ж Закону
передбачено, що прокурор, без внесення
подання, може звернутися до суду з
позовом про визнання протиправним та
скасування рішення чи окремих його
положень.

Така правова позиція узгоджується із
практикою Верховного Суду України
(постанова від 03.10.2011 р.), рішення якого,
згідно ст. 244-2 КАС України, у подібних
правовідносинах є обов'язковими для
всіх судів України.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього
Кодексу, оцінює докази, які є у справі,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позовні вимоги в спосіб, визначений
ст.162 КАС України, оскільки відповідач
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатні та беззаперечні докази в
обгрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, та не
довів правомірність прийнятого
рішення.

В зв'язку з цим, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що суд першої
інстанції при вирішенні даної справи
всебічно, повно та об'єктивно встановив
обставини справи, дослідив та оцінив
всі докази, які містяться в матеріалах
справи.

З огляду на таке, наведені в
апеляційній скарзі доводи не
викликають сумнівів щодо правильності
висновків суду першої інстанції та
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду -без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд
апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Львівської міської
ради - залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 17.04.2014 року
у справі №813/1125/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом 20-ти днів з дня
набрання ухвалою законної сили, а у
разі складення ухвали в повному обсязі
відповідно до ст.160 КАС України - з дня
складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя :
В.П.Сапіга

Судді:
Р.Б. Хобор

Н.Г. Левицька

Повний текст виготовлено 23.12.2014р.