Справа № 2а-9568/12/2670
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2014-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого - судді Глущенко
Я.Б.,

суддів
Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській
О.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, за апеляційною
скаргою Державної податкової
інспекції у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
жовтня 2014 року,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі м. Києва
Державної податкової служби
(правонаступник - Державна податкова
інспекція у Святошинському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві), в якому просив визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення від 28.04.2012 №.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 14
жовтня 2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду -
скасуванню, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції дійшов висновку, що оскільки
позивач не набув у встановленому
законом порядку статусу землевласника
чи землекористувача, він не
зобов'язаний сплачувати земельний
податок за землі під багатоквартирним
житловим будинком, власником
нежитлових приміщень у якому він
являється.

Проте, з таким висновком суду не можна
погодитися.

Колегією суддів установлено, що
позивач на момент винесення спірного
податкового повідомлення-рішення був
власником нежитлових приміщень у
багатоквартирному житловому будинку,
розташованому в АДРЕСА_1.

Зазначені обставини не заперечуються
сторонами.

На підставі даних Державного
земельного кадастру м. Києва
(кадастровий номер 75:230:008) позивач у 2012
році перебував на податковому обліку
як користувач земельної ділянки, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно
витягу з технічної документації від
02.10.2007 №Н-00059/2007 про нормативну грошову
оцінку частини земельної ділянки,
наданого Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
загальна площа цієї земельної ділянки
становить 1117,31 кв. м.

28.04.2012 відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 28.04.2012 №,
яким позивачу, згідно з підпунктом 54.3.3
пункту 54.3 статті 54 та пункту 286.5 статті
286 Податкового кодексу України,
нараховано суму податкового
зобов'язання із земельного податку з
фізичних осіб за 2011 рік у розмірі 15 150,36
грн.

Не погоджуючись із таким рішенням
відповідача, позивач звернувся у суд.

Обговорюючи правомірність рішення
відповідача щодо визначення позивачу
грошового зобов'язання із земельного
податку, колегія суддів зважає на
наступне.

Згідно статті 269 Податкового кодексу
України платниками податку (плати за
землю) є власники земельних ділянок,
земельних часток (паїв), та
землекористувачі.

Порядок обчислення плати за землю
визначено статтею 286 Податкового
кодексу України.

Згідно абзацу 1 пункту 286.1 цієї норми
підставою для нарахування земельного
податку є дані державного земельного
кадастру.

Дані державного земельного кадастру,
за визначенням Податкового кодексу
України, - це сукупність відомостей і
документів про місце розташування та
правовий режим земельних ділянок, їх
оцінку, класифікацію земель, кількісну
та якісну характеристики, розподіл
серед власників землі та
землекористувачів, підготовлених
відповідно до закону (пп.14.1.42 п.14.1 ст.14).

Земельний податок, згідно ПК України, -
це обов'язковий платіж, що справляється
з власників земельних ділянок та
земельних часток (паїв), а також
постійних землекористувачів (далі -
податок для цілей розділу XIII цього
Кодексу), а землекористувачі - це
юридичні та фізичні особи (резиденти і
нерезиденти), яким відповідно до закону
надані у користування земельні ділянки
державної та комунальної власності, у
тому числі на умовах оренди (пп. пп. 14.1.72,
14.1.73 п.14.1 ст.14).

Системний аналіз приведених норм
свідчить на користь висновку, що для
цілей оподаткування земельним
податком особа повинна мати статус
землевласника/землекористувача.

Статтею 206 Земельного кодексу України
визначено, що використання землі в
Україні є платним. Об'єктом плати за
землю є земельна ділянка. Плата за
землю справляється відповідно до
закону (на час спірних правовідносин
таким законом є Податковий кодекс
України).

Порядок обчислення плати за землю та
строки її сплати визначені нормами
статей 286 та 287 Податкового кодексу
України.

Відповідно до приписів пунктів 287.1, 287.2
статті 287 вказаного Кодексу власники
землі та землекористувачі сплачують
плату за землю з дня виникнення права
власності або права користування
земельною ділянкою.

Облік фізичних осіб - платників податку
і нарахування відповідних сум
проводяться щороку до 1 травня.

Положеннями пунктів 286.5, 286.6 статті 286
цього Кодексу передбачено, зокрема, що
нарахування фізичним особам сум
податку проводиться контролюючими
органами, які видають платникові до 1
липня поточного року податкове
повідомлення-рішення про внесення
податку за формою, встановленою у
порядку визначеному статтею 58 цього
Кодексу.

За земельну ділянку, на якій
розташована будівля, що перебуває у
спільній власності кількох юридичних
або фізичних осіб, податок
нараховується з урахуванням
прибудинкової території кожному з
таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля
перебуває у спільній сумісній
власності кількох осіб, але не поділена
в натурі, або одній з таких
осіб-власників, визначеній за їх
згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної
особи - якщо будівля перебуває у
спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної
особи - якщо будівля перебуває у
спільній сумісній власності і поділена
в натурі.

За земельну ділянку, на якій
розташована будівля, що перебуває у
користуванні кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується
кожному з них пропорційно тій частині
площі будівлі, що знаходиться в їх
користуванні, з урахуванням
прибудинкової території.

Податковим кодексом України
встановлено, що власник нежилого
приміщення (його частини) у
багатоквартирному жилому будинку
сплачує до бюджету податок за площі під
такими приміщеннями (їх частинами) з
урахуванням пропорційної частки
прибудинкової території з дати
державної реєстрації права власності
на нерухоме майно (п. 287.8 ст. 287).

Враховуючи приведені норми, власники
будівлі чи частини нежитлових
приміщень у такій або у
багатоквартирному житловому будинку
зобов'язані сплачувати земельний
податок.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції помилково застосував
до спірних правовідносин положення
статті 125 Земельного кодексу України,
згідно з якою право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Разом з тим, судом першої інстанції не
враховано положення статті 120
Земельного кодексу України, згідно з
якими у разі набуття права власності на
жилий будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Аналогічна приписи визначені частиною
1 статті 377 Цивільного кодексу України.

Аналіз приписів цивільного та
земельного законодавства свідчить, що
у разі придбання об'єкта нерухомості до
набувача переходить право власності
або право користування земельною
ділянкою, яке він повинен оформити
згідно вимог чинного законодавства.

Колегія суддів зазначає, що будівля
(споруда), як нерухома річ, нерозривно
пов'язана із земельною ділянкою, на
якій вона розміщена. Відповідно,
неможливо володіти та користуватися
будівлею (спорудою) без одночасного
володіння та користування земельною
ділянкою, на якій така будівля (споруда)
розміщена.

Враховуючи викладене, а також те, що
згідно правил п. 286.6 ст. 286 та п. 287.8 ст. 287
Податкового кодексу України, власник
будівлі (споруди) сплачує земельний
податок незалежно від
оформлення/реєстрації права власності
на землю, колегія суддів доходить
висновку, що ОСОБА_2, як фактичний
землекористувач, зобов'язаний був
сплачувати земельний податок на
загальних підставах.

Аналогічні висновки щодо застосування
наведених вище положень податкового
законодавства викладені в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 24 червня 2014 року у справі №826/10517/13-а.

Отже, доводи апеляційної скарги
спростовують висновки суду першої
інстанції, а оскаржуване судове
рішення прийняте з помилковим
застосуванням норм матеріального
права, а тому підлягає скасуванню.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. п. 4 КАС
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на постанову суду
першої інстанції суд апеляційної
інстанції скасовує її та ухвалює нове
рішення, якщо визнає, що судом порушено
норми матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14 жовтня 2014 року
скасувати.

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складення в повному обсязі шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст постанови складено
24 грудня 2014 року.)

Головуючий суддя

Глущенко Я.Б.

Судді:

Пилипенко О.Є.

Романчук О.М