Справа № 2а/416/17/12
Суддя: Весельська Т.Ф.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/59391/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Весельської Т.Ф.,

Бутенка В.І.,

Олексієнка
М.М.,

провівши у порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до
Виконавчого комітету Інгулецької
районної у місті Кривому Розі ради
Дніпропетровської області про
визнання дій протиправними,
зобов'язання вчинити певні дії,

провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову
Інгулецького районного суду міста
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 6 лютого 2012 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 11 вересня
2012 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, в якому, з урахуванням
уточнень, просив визнати протиправними
дії Виконавчого комітету Інгулецької
районної у місті Кривому Розі ради
Дніпропетровської області (далі -
Виконавчий комітет) щодо ненадання
йому щорічної оплачуваної відпустки з 1
березня 2010 року; визнати протиправним
розпорядження від 6 квітня 2010 року № 93-к
про його звільнення; зобов'язати
відповідача поновити його на роботі.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 5
березня 2010 року ним, під тиском Голови
Виконавчого комітету, подано заяву про
звільнення з посади головного
спеціаліста, секретаря
адміністративної комісії Виконавчого
комітету, та тоді ж, запропоновано йому
замість належної у 2010 році щорічної
оплачуваної відпустки тривалістю 30
календарних днів, починаючи з 1 березня
2010 року, з виплатою матеріальної
допомоги на оздоровлення в розмірі
посадового окладу, дні відпустки з 9
березня 2010 року по 13 березня 2010 року, з 15
березня 2010 року по 19 березня 2010 року, з 22
березня 2010 року по 26 березня 2010 року
без збереження заробітної плати та
оплачувану частину щорічної відпустки
з 29 березня 2010 року по 9 квітня 2010 року.

Оскільки, наміру розривати трудовий
договір він не мав, то після закінчення
зазначеної відпустки, 12 квітня 2010 року,
вийшов на роботу для продовження
виконання своїх службових обов'язків,
однак був ознайомлений з
розпорядженням про звільнення.

Посилаючись на порушення відповідачем
його права на працю та щорічну
оплачувану відпустку, просив позов
задовольнити.

Постановою Інгулецького районного
суду міста Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 6 лютого
2012 року, залишеною без змін ухвалою
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 11
вересня 2012 року в задоволенні позову
відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги
позивач посилається на неправильне
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим ставить питання про
скасування прийнятих ними рішень та
ухвалення нової постанови про
задоволення позовних вимог.

Відповідач своїм правом, як сторони у
справі, не скористався та заперечень на
касаційну скаргу не подав.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи та рішення, що
приймалися під час її розгляду, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
задоволенню не підлягає з огляду на
таке.

Відповідно до статті 38 Кодексу законів
про працю України від 10 грудня 1971
року № 322-VIII (далі - КЗпП України),
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. Якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 працював на
посаді головного спеціаліста,
секретаря адміністративної комісії
Виконавчого комітету з 1 листопада 2007
року.

5 березня 2010 року він подав заяву про
звільнення за власним бажанням з 9
квітня 2010 року, згідно із статтею 38 КЗпП
України, а також заяву про надання йому
відпустки без збереження заробітної
плати з 9 березня 2010 року по 13
березня 2010 року, з 15 березня 2010 року по
19 березня 2010 року, з 22 березня 2010 року
по 26 березня 2010 року та частину
щорічної відпустки пропорційно
відпрацьованому часу з 29 березня
2010 року по 9 квітня 2010 року.

Докази, що свідчили б про застосування
до нього примусу, позивачем не надані
та судом не здобуті.

Того ж дня (5 березня 2010 року) Головою
Виконавчого комітету видано
розпорядження № 54-к про надання ОСОБА_4
відпустки без збереження заробітної
плати та частини щорічної відпустки
пропорційно відпрацьованому часу,
відповідно до його заяви, яку він
реалізував у повному обсязі та до її
закінчення на роботу не виходив.

Оскільки наміру продовжувати роботу
позивач не виявляв, заяву про
звільнення не відзивав, розпорядженням
Голови Виконавчого комітету від 6
квітня 2010 року № 93-к його звільнено з
посади головного спеціаліста,
секретаря адміністративної комісії
Виконавчого комітету 9 квітня 2010 року
на підставі статті 38 КЗпП України із
виплатою компенсації за невикористану
частину щорічної відпустки у кількості
два календарних дні.

9 квітня 2010 року ОСОБА_4 під особистий
розпис був ознайомлений зі змістом
зазначеного розпорядження, та тоді ж
йому видано трудову книжку, про що є
підпис в журналі обліку руху трудових
книжок та свідчить про те, що він
залишив робоче місце в день звільнення
за своїм власним бажанням.

Згідно із статтею 21 Закону України від 7
червня 2001 року № 2493-III «Про
службу в органах місцевого
самоврядування» посадовим особам
місцевого самоврядування надається
щорічна відпустка тривалістю 30
календарних днів, якщо законами
України не передбачено більш тривалої
відпустки, з виплатою допомоги на
оздоровлення у розмірі посадового
окладу.

Згідно з графіком основних щорічних
відпусток на 2010 рік, затвердженим
розпорядженням Голови Виконавчого
комітету від 17 грудня 2009 року № 329-к
ОСОБА_4 визначена щорічна відпустка з
1 березня 2010 року по 31 березня 2010
року.

Стаття 11 Закону України від 15 листопада
1996 року № 504/96-ВР «Про
відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР)
передбачає можливість перенесення
щорічної відпустки на вимогу
працівника або з ініціативи власника
за згодою працівника.

За бажанням працівника у разі його
звільнення (крім

звільнення за порушення трудової
дисципліни) йому має бути надано

невикористану відпустку з наступним
звільненням. Датою звільнення

в цьому разі є останній день відпустки
(стаття 3 Закону № 504/96-ВР).

Відповідно до статті 26 Закону № 504/96-ВР,
працівнику може надаватися і відпустка
без збереження заробітної плати на
термін, обумовлений угодою між
працівником та власником або
уповноваженим ним органом, але не
більше 15 календарних днів на рік.

Позивач же, як встановлено судами,
сам виявив бажання використати
відпустку без збереження заробітної
плати та частину щорічної відпустки,
яка визначалася згідно з Законом №
504/96-ВР, як кількість днів, пропорційних
відпрацьованому часу, у співвідношенні
до днів щорічної відпустки, із
компенсацією за невикористану її
частину (два дні).

З огляду на викладене, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли
обґрунтованого висновку, з яким
погоджується колегія суддів, що
звільнення ОСОБА_4 здійснено без
порушень норм чинного законодавства, а
відпустка надана йому за його власним
бажанням відповідно до положень Закону
№ 504/96-ВР.

За таких обставин, відповідно до
частини першої статті 224 КАС України,
касаційну скаргу слід залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Доводи касаційної скарги висновків
судів та встановлені судами обставини
справи не спростовують.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
постанову Інгулецького районного суду
міста Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 6 лютого 2012 року та ухвалу
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 11 вересня
2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді
Т.Ф.Весельська

В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко