Справа № 825/3854/14
Суддя: Непочатих В.О.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року
Чернігів Справа №
825/3854/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Непочатих В.О.,

суддів
Заяць О.В.,

Соломко І.І.,

при секретарі
Ул'яничеві М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Державної міграційної
служби України в Чернігівській
області, Державної міграційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Афганістану ОСОБА_1
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області, Державної
міграційної служби України, в якому
просить суд визнати неправомірним та
скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 10.11.2014 №
617-14 про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; визнати дії Управління
Державної міграційної служби України в
Чернігівській області незаконними в
частині порушення встановленого
законом порядку повідомлення про
прийняття Державною міграційною
службою України рішення про відмову у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
відповідно до вимог чинного
законодавства; зобов'язати Державну
міграційну службу України визнати
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до вимог чинного
законодавства.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що оскаржуване
рішення Державної міграційної служби
України про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, є незаконним,
прийнятим без оцінки ситуації з
правами людини в країні походження
позивача. Зазначає, що причинами для
виїзду з Афганістану є погрози з боку
Талібан через свою роботу в
міжнародній організації та співпрацю з
американською армією, а тому в разі
повернення стане жертвою
переслідування або буде вбитий. Крім
того, вказує, що Управлінням Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області було порушено
встановлений законом порядок
повідомлення про прийняття Державною
міграційною службою України рішення, а
також в повідомленні не викладено
причин та обґрунтування відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та не
роз'яснено порядок оскарження рішення.

Від позивача до суду надійшла заява про
розгляд справи за його відсутності,
позовні вимоги підтримує в повному
обсязі.

Від представника відповідачів до суду
надійшла заява про розгляд справи у
його відсутність, а також письмові
заперечення, в яких просить суд в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі, посилаючись на те, що
відповідачами було вивчено матеріали
особової справи шукача притулку та
досліджено інформацію про країну
походження, у зв'язку чим з урахуванням
імперативних приписів статті 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» було відмовлено у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
було встановлено відсутність у
позивача об'єктивної сторони критерію
побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до положень статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України справа вирішується на підставі
наявних в ній доказів.

Фіксування судового засідання,
відповідно до статті 41 Кодексу
адміністративного судочинства
України, не здійснювалося.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
громадянином Афганістану, 01.03.2014
нелегально прибув до України, де 28.04.2014
звернувся до Управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області з заявою про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
зазначив, що причинами виїзду з країни
громадської належності є побоювання за
своє життя у зв'язку з переслідуванням
за роботу на компанію, яка співпрацює з
американською армією та погрози
вбивства.

Рішенням № 617-14 від 10.11.2014 Державна
міграційна служба України відмовила
позивачу у визнанні його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с. 56).

21.11.2014 позивачу поштою було відправлено
повідомлення від 20.11.2014 № 38 про відмову
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту (а.с. 57-59).

Вищезазначеним рішенням підтримано
висновок Управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області від 11.09.2014 (а.с.
48-50), яким встановлено відсутність
обґрунтованих побоювань, які змусили
позивача прибути та залишитись в
Україні внаслідок загрози життю,
безпеці чи свободі в країні походження,
через побоювання застосування
смертної кари, виконання вироку про
смертну кару, тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання, відповідно до
абзацу четвертого частини першої
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Даючи правову оцінку обставинам
справи, суд зважає на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (далі - Закон)
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1
Закону встановлено, що особа, яка
потребує додаткового захисту - особа,
яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Оскаржуване рішення № 617-14 від 10.11.2014
відповідачем було винесено відповідно
до абзацу четвертого частини першої
статті 6 Закону у зв'язку з відсутністю
умов, передбачених пунктами 1 та 13
частини першої статті 1 Закону.

Управлінням Верховного комісара
Організації Об'єднаних Націй у справах
біженців видано Керівництво по
процедурам та критеріям визначення
статусу біженців (відповідно до
Конвенції про статус біженця 1951 року та
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року) (Женева, 1992), згідно якого процес
визначення статусу біженця проходить в
два етапи: 1) визначення
фактів, які відносяться до справи та 2)
встановлення чи відповідають такі
факти положенням Конвенції про статус
біженця 1951 року та Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського
Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні
стандарти кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців чи осіб, що потребують
іншої форми міжнародного захисту, та
суть захисту, що надається», яка
використовується у практиці
Європейського Суду з прав людини, заяви
є обґрунтованими, якщо виконуються
такі умови: заявник зробив реальну
спробу обґрунтувати свою заяву; усі
важливі факти, що були в його
розпорядженні, були надані, і було
надано задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними не
суперечать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутності поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66
Керівництва з процедур та критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісара Організації
Об'єднаних Націй у справах біженців,
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування. Для того,
щоб вважатись біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
повинна надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками. Тобто, особа, яка звертається
із заявою про надання статусу біженця
повинна надати конкретні документи,
які б давали підстави вважати реальною
наявність цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань.

При проходженні співбесіди та
заповнення реєстраційного листа
позивач зазначив, що він не був членом
жодної релігійної, військової чи
громадської організації, утисків на
батьківщині за релігійною чи гендерною
ознаками не зазнавав (а.с. 35-36, 40-41).

Крім того, суд враховує, що перебуваючи
в Україні з 01.03.2014 позивач звернувся з
заявою про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, тільки 28.04.2014 та лише після
затримання прикордонним нарядом
«Група реагування» від відділу
прикордонної служби «Ужгород» за
спробу незаконного перетинання
державного кордону з України в
Словаччину поза межами пункту
пропуску, що підтверджується
постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 26.03.2014 у справі
№ 308/3461/14-а та ставить під сумнів
реальність побоювань переслідування
та намір позивача отримати в Україні
статус біженця.

Тобто, позивачем не була доведена
поважність причин неподання заяви про
міжнародний захист відразу після
прибуття.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону
передбачено, що після вивчення
документів, перевірки фактів,
повідомлених особою, яка подала заяву
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, орган
міграційної служби готує письмовий
висновок щодо визнання або відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно з абзацом четвертим частини
першої статті 6 Закону не може бути
визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В матеріалах справи міститься висновок
від 11.09.2014 (а.с. 48-50), яким рекомендовано
Державній міграційній службі України
відмовити позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до вимог статті 6
Закону.

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (частина п'ята
статті 10 Закону).

З викладеного слідує, що відповідачем
при прийнятті рішення було проведено
збір та аналіз інформації про країну
походження, про особу заявника, за
наслідками перевірки якої не
встановлено наявність фактичних
доказів того, що побоювання позивача
стати жертвою переслідувань в країні
походження є реальними, а тому
обґрунтовано прийнято рішення про
відмову у визнанні біженцям або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Частиною тринадцятою статті 10 Закону
передбачено, що у разі якщо центральний
орган виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи,
оскаржуване рішення № 617-14 від 10.11.2014
отримано Управлінням Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області 17.11.2014.

20.11.2014 Управлінням Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області було сформовано
повідомлення № 38 про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якому
вказано причин відмови і роз'яснено
порядок оскарження рішення, та
наступного дня 21.11.2014 направлено
поштовим зв'язком за місцем
перебування позивача до
Чернігівського пункту тимчасового
перебування іноземців та осіб без
громадянства, які незаконно
перебувають в Україні.

Тобто, відповідачем дотримано строк та
вимоги щодо складання повідомлення
визначені частиною тринадцятою статті
10 Закону.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на
підставі наданих доказів в їх
сукупності, системного аналізу
положень законодавства України
приходить до висновку, що в задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1
необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158 - 163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області, Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні дії
- відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
В.О.
Непочатих

Суддя
О.В. Заяць

Суддя
І.І. Соломко