Справа № 2а-9048/10/2670
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/14221/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова
М.О.

суддів:
Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання
Мосійчук І.М.

за участю представників згідно журналу
судового засіданні від 20.11.2014 (в
матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 04.10.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03.11.2011

у справі № 2а-9048/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю „БМС-Трейдінг"

до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва

про визнання протиправним та
скасування податкових
повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю „БМС-Трейдінг"
звернулось до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва (правонаступник - Державна
податкова інспекція у Шевченківському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень:
№/0 від 04.06.2009; №/1 від 19.08.2009;
№/2 від 16.11.2009.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
04.10.2010 позовні вимоги задоволено у
повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03.11.2011
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14.10.2010 залишено без
змін.

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції та ухвалою суду
апеляційної інстанції відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з касаційною скаргою, в
який просить скасувати постанову суду
першої інстанції та ухвалу суду
апеляційної інстанції, прийняти нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що
судом першої та апеляційної інстанції
при вирішенні спору по даній справі
порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судом першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, юридичної
оцінки обставин справи, розглянувши
надані письмові докази в їх сукупності,
Вищий адміністративний суд України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, відповідачем здійснено
планову виїзну перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.04.2007 по
31.12.2008, валютного та іншого
законодавства за період з 01.04.2007 до
31.12.2008 та складено акт №793/23-08/23532366 від
20.05.2009.

За результатами перевірки
відповідачем прийняте податкове
повідомлення - рішення: №/0 від
04.06.2009, яким позивачу визначено суму
податкового зобов'язання за платежем
податок на прибуток у розмірі 818451 грн.:
основний платіж 597757 грн., штрафні
(фінансові) санкції 220694 грн.

В порядку адміністративного
оскарження скарга позивача залишена
без задоволення, а рішення без змін та
прийнято податкове повідомлення -
рішення №/1 від 19.08.2009.

Розглянувши повторну скаргу позивача,
Державною податковою адміністрацією у
м. Києві рішенням №4615/10/25-114 від 26.10.2009
скарга задоволена частково, скасовано
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 04.06.2009 в частині нарахування
податку на прибуток у сумі 395753 грн. та у
відповідній частині штрафні
(фінансові) санкції, а в іншій частині
залишено без змін та прийнято
податкове повідомлення - рішення
№/2 від 16.11.2009, яким позивачу
визначено податкове зобов'язання по
податку на прибуток у розмірі 254280 грн.:
основний платіж 202004 грн., штрафні
(фінансові) санкції 52276 грн.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств", позивачем віднесено до
складу валових витрат витрати не
пов'язані з веденням господарської
діяльності у розмірі 808015 грн., які були
сплачені ВАТ „Державний
експортно-імпортний банк України" як
відсотки за договором факторингу.

Також зроблено висновок, що сума 808015
грн. є збитками підприємства від
факторингових операцій (перевищення
суми, сплаченої клієнту над сумою,
отриманою від боржника).

Між позивачем (клієнт) та ВАТ
„Укрексімбанк" (фактор) укладено
договір факторингу №40308Y3 від 12.08.2008,
відповідно до якого клієнт відступає
фактору права грошової вимоги до
боржників, а фактор передає грошові
кошти в розпорядження клієнта (пункт
2.1).

В свою чергу, клієнт сплачує фактору
плату за фінансування відповідно до
складових, визначених договором.

Відповідно до договору №1801-2008 від
18.01.2008, позивач зобов'язувався
поставляти товари народного вжитку
(комп'ютерну, офісну техніку, тощо) ТОВ
„Ельдорадо-Інвест", виконання договору
підтверджується накладними та
довіреностями на отримання
товарно-матеріальних цінностей.

Згідно з умовами додаткових угод
№2/1-№2/9 до договору факторингу від
12.08.2008 №40308Y3 ТОВ „БМС-Трейдінг"
відступило ВАТ „Укрексімбанк" право
грошової вимоги за поставлені товари
ТОВ „Ельдорадо-Інвест" за договором
від 18.01. 2008 №1801-2008.

Крім того, позивачем укладено договір
від 02.01.2008 з ТОВ „Сагар", відповідно до
якого здійснювалось придбання
комп'ютерної, офісної техніки , що
підтверджується накладними, копіями
банківських виписок.

Позивача, купуючи товари у ТОВ „Сагар"
за кошти, отримані на підставі договору
факторингу, та здійснюючи поставку
таких товарів ТОВ „Ельдорадо-Інвест",
ТОВ „БМС-Трейдінг" збільшило
товарообіг, що дозволило отримати
прибуток.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України
„Про оподаткування прибутку
підприємств", валові витрати
виробництва та обігу - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Фінансовий кредит у відповідності з
положеннями пп. 1.11.1 п. 1.11 ст. 1 Закону
України „Про оподаткування прибутку
підприємств" є коштами, які надаються
банком - резидентом або нерезидентом,
кваліфікованим як банківська установа
згідно із законодавством країни
перебування нерезидента, або
резидентами і нерезидентами, які мають
статус небанківських фінансових
установ, згідно з відповідним
законодавством у позику юридичній або
фізичній особі на визначений строк, для
цільового використання та під процент.

Особливості оподаткування операцій з
борговими вимогами та зобов'язаннями
визначені п. 7.9 ст. 7 Закону України „Про
оподаткування прибутку підприємств".

Проте зазначеним пунктом не
врегульовано питання щодо
оподаткування коштів, що передаються
фактором клієнту та коштів, що
сплачуються боржником в погашення
заборгованості в межах операцій
факторингу.

Дебіторська заборгованість визнається
різновидом оборотних активів, а тому
вона, як і право вимоги, яке є
еквівалентним поняттю дебіторської
заборгованості, для цілей
оподаткування є оборотним активом,
тобто товаром.

При цьому для цілей регулювання
цивільного та господарського оборотів
певні операції можуть кваліфікуватись
і як послуги факторингу, і як
відступлення права вимоги (цесія).

Враховуючи наведене, колегія суддів
касаційної інстанції погоджується з
висновком суду першої та апеляційної
інстанції стосовно того, що позивачем
виконано договір факторингу, в тому
числі сплачено відсотки за
користування коштами.

Таким чином, позивач правомірно відніс
до валових витрат витрати в розмірі 808015
грн., сплачені фактору як винагорода за
договором факторингу.

Відповідачем не доведено та не надано
належних та допустимих доказів, які б
свідчили про отримання позивачем
збитків у результаті виконання
договору факторингу, а також доказів
того, що господарські зобов'язання, які
виникали на підставі договору
факторингу не були направлені на
отримання доходу.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС
України, суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу. Суд касаційної
інстанції переглядає судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
у межах касаційної скарги, але при
цьому може встановлювати порушення
норм матеріального чи процесуального
права, на які не було посилання в
касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий
адміністративний суд України дійшов
висновку про те, що касаційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі м. Києва на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 04.10.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03.11.2011 у
справі № 2а-9048/10/2670 залишити без
задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Києва залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 04.10.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03.11.2011 у
справі № 2а-9048/10/2670 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та порядку, передбачених
статтями 236-2392 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий М.О. ФедоровСудді С.Е.
Острович О.І. Степашко