Справа № 816/5225/13-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/19757/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Голубєвої Г.К., Юрченко В.П., за участю
секретаря Луцак А.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 на постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 8 листопада
2013 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13 березня 2014 року

у справі № 816/5225/13-а

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5

до Державної
податкової інспекції у місті Полтаві
Головного управління

Міндоходів у
Полтавській області

про визнання
протиправними та скасування
податкових

повідомлень-рішень,
визнання протиправними дій та

зобов'язання
вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5
(надалі також - позивач, ФОП ОСОБА_5),
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області (надалі також - відповідач, ДПІ),
в якому з уточненням позовних вимог
просив: визнати неправомірними дії
відповідача при проведенні перевірки,
оформленні і направленні акту
перевірки від 26 серпня 2010 року та при
оформленні і направленні податкових
повідомлень-рішень від 30 серпня 2010 року
№/0 та № 3/0 та зобов'язати
відповідача видати податкові
повідомлення-рішення від 30 серпня 2010
року за №/0 та № 3/0; визнати
недійсними та скасувати податкові
повідомлення - рішення від 30 серпня 2010
року № /0 та № /0.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 8 листопада
2013 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 13 березня
2014 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_5
залишено без задоволення, а постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 8 листопада
2013 року - без змін.

Позивач в касаційній скарзі, вказуючи
на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від 8 листопада
2013 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13 березня 2014 року і прийняти нове
рішення про задоволення позову.
Касаційну скаргу позивач обґрунтовує
тим, що попередні судові інстанції,
перевіряючи дотримання відповідачем
вимог частини 2 статті 3 Кодексу
адміністративного судочинства України
під час сприйняття податкових
повідомлень-рішень, надали не вірну
оцінку тому, що позивач уточнив
показники декларацій, які підлягали
перевірці.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкових повідомлень-рішень від 30
серпня 2010 року - № /0 (визначено
суму податкового зобов'язання з
податку з доходів фізичних осіб на суму
763032,46 грн.), № /0 (визначено суму
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 2652372
грн., у тому числі 1768248 грн. - за основним
платежем, 884124 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями),з приводу
правомірності яких виник спір, стали
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки від 26 серпня 2010 року №
7772/17-03/НОМЕР_1, про порушення позивачем
вимог підпункту7.4.5 пункту 7.4 статті 7
Закону України «Про податок на додану
вартість», в результаті чого було
завищено суму податкового кредиту на
суму 1768248 грн., в тому числі: листопад 2008
року - у сумі 83514 грн., грудень 2008 року - у
сумі 1468 грн., січень 2009 року - у сумі 17020
грн., лютий 2009 року - у сумі 115096 грн.,
березень 2009 року - у сумі 184842
грн., квітень 2009 року - у сумі 102170 грн.,
травень 2009 року - у сумі 180863 грн.,
червень 2009 року - у сумі 373942 грн., липень
2009 року - у сумі 472932 грн., серпень 2009 року
- у сумі 281401 грн., а також статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
за результатами якого визначено
податкове зобов'язання з ПДФО у сумі
763032,46 грн., а саме: за 2008 рік - 48694,51 грн.,
за 2009 рік - 714337,95 грн.

Перевіряючи дотримання відповідачем
як суб'єктом владних повноважень вимог
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
при прийнятті оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень суди попередніх
інстанцій виходили із вірного
застосування норм матеріального та
процесуального права з огляду на
наступне.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, відповідачем проведено
документальну планову виїзну
перевірку щодо дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 1 липня 2008
року по 31 грудня 2009 року, про початок
проведення якої повідомлено позивача
повідомленням, що було вручено йому
особисто 25 січня 2010 року, а також
направленням від 28 квітня 2010 року № 1231,
що було вручено під розписку 30 квітня
2010 року.

За результатами проведеної перевірки
ДПІ складено акт від 26 серпня 2010 року
№ 7772/17-03/НОМЕР_1, а позивача
запрошено для ознайомлення з ним та
підписання, однак у зв'язку з його
неявкою другий примірник вказаного
акту було направлено поштою з
повідомленням про вручення.

30 серпня 2010 року були прийняті
податкові повідомлення-рішення, з
приводу правомірності яких виник спір,
які цього ж дня направлені на адресу
позивача кур'єрською службою. Однак,
такі повідомлення були не врученні
особисто адресату у зв'язку із його
відсутністю за вказаною адресою, на
підтвердження чого відповідачем
надано для матеріалів справи
повідомлення про направлення
кореспонденції від ДПІ у м. Полтаві на
адресу позивача.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 6.2.4
пункту 6.2 статті 6 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» (надалі
також - Закон № 2181-III), податковим
органом було складено акт про
повернення направлених податкових
повідомлень рекомендованими листами
від 31 липня 2010 року № 1703 та розміщено
такі повідомлення на дошці оголошень.

Листом від 8 жовтня 2010 року позивача
було повідомлено про можливість
отримання акту перевірки та податкових
повідомлень-рішень, що були повернені
до ДПІ в м. Полтаві.

Отже, Вищий адміністративний суд
України погоджується із висновками
попередніх судових інстанцій про
вчинення відповідачем належних та
достатніх дій щодо направлення
позивачеві відповідних податкових
повідомлень-рішень.

В касаційній скарзі позивач
посилається на те, що відповідачем під
час перевірки та прийняття податкових
повідомлень-рішень безпідставно не
враховані подані 18 травня 2010
року уточнюючі розрахунки.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи
у задоволенні позову, виходили із того,
що оскільки перевірка щодо дотримання
позивачем вимог податкового, валютного
та іншого законодавства була розпочата
30 квітня 2010 року, а уточнюючі
розрахунки, що подавались позивачем 18
травня 2010 року, тобто після початку
перевірки, позивач позбавлений права
проведення коригувань показників
звітності за спірний період. Крім того,
в судовому процесі не підтвердилися
реальність господарських операцій між
позивачем та ТОВ «Акнос».

Разом з тим, Вищий адміністративний суд
України вважає такі висновки
попередніх судових інстанцій
передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» самостійно визначене
платником податків у податковій
декларації (у тому числі уточненому
розрахунку) податкове зобов'язання
вважається узгодженим від дня подання
такої податкової декларації.

Якщо платник податків у майбутніх
податкових періодах самостійно
виявляє помилки у показниках раніше
поданої податкової декларації, такий
платник з урахуванням строків
давності, що не перевищують 1095 днів
після останнього дня граничного
терміну подання декларації (стаття 15
цього Закону) має право надати
уточнюючий розрахунок або зазначити
уточнені показники у складі податкової
декларації за будь-який наступний
період, протягом якого такі помилки
були виявлені, з погашенням суми
недоплати та штрафу у разі, якщо
виявлена помилка призвела до заниження
податкового зобов'язання.

Наведені норми містять вимоги щодо
подання уточнюючого розрахунку: 1)
самостійне виявлення помилок; 2)
подання такого розрахунку до 1095 днів
після останнього дня граничного
терміну подання декларації.

Наведена норма не містить вимог щодо
подання уточнюючого розрахунку саме до
початку проведення перевірки.

Обмеження щодо уточнення даних
податкових декларацій до початку
перевірки визначалися на час
виникнення спірних правовідносин
положеннями пункту статті 17.2 статті 17
Закону Закон № 2181-III, за змістом яких
платник податків, який до початку його
перевірки контролюючим органом
самостійно виявляє факт заниження
податкового зобов'язання минулих
податкових періодів, зобов'язаний: а)
або надіслати уточнюючий розрахунок і
сплатити суму такої недоплати та штраф
у розмірі п'яти відсотків від такої
суми до подання такого уточнюючого
розрахунку, б) або відобразити суму
такої недоплати у складі декларації з
цього податку, що подається за
наступний податковий період, збільшену
на суму штрафу у розмірі п'яти
відсотків від такої суми, з відповідним
збільшенням загальної суми
податкового зобов'язання з цього
податку.

Відтак, з урахуванням наведеного,
обмеження щодо подання уточнюючого
розрахунку податкових зобов'язань до
початку проведення перевірки
застосовувалися у випадку
самостійного виявлення платником саме
факту заниження податкового
зобов'язання минулих податкових
періодів.

Поряд з цим слід зазначити, що оскільки
факти виявлених порушень під час
перевірки фіксуються саме актом
перевірки, до моменту повідомлення ДПІ
платника податків про порушення, тобто
повідомлення про результати
проведеного контрольного заходу,
платник, виявивши самостійно помилки у
поданих деклараціях (крім заниження
податкового зобов'язання), може подати
уточнюючий рахунок до податкового
органу.

Разом з тим, суди першої та апеляційної
інстанцій наведеному оцінки не надали
та не перевірили чи позивач, подаючи
уточнюючі розрахунки, дотримався
наведених норм, а саме чи в результаті
подання уточнюючого розрахунку мало
місце заниження податкових зобов'язань
податкових періодів. Крім того, поза
увагою попередніх судових інстанцій
лишилось дослідження законності дій
ДПІ щодо не врахування поданих
позивачем розрахунків під час
проведення перевірки, за результатами
якої складено акт перевірки.

Не вжиття усіх заходів з метою
встановлення обставин, що мають
значення для вирішення спору судами
попередніх судових інстанцій, надання
оцінки доказам без дотримання вимог
статті 86 Кодексу адміністративного
судочинства України та відсутність у
суду касаційної інстанції повноважень
щодо встановлення та визнання
доведеними обставин, що не були
встановлені у рішеннях, які
переглядаються, зумовлює скасування
оскаржуваних судових рішень з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Крім того колегія суддів звертає увагу
на те, роблячи висновок про відсутність
господарських операцій між позивачем
та ТОВ «Акнос», попередні судові
інстанцій зазначили, що позивачем не
було надано доказів оплати поставлених
товарів.

Разом з тим, такі висновки попередніх
судових інстанцій Вищий
адміністративний суд України вважає
передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян»
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву. До
складу витрат, безпосередньо
пов'язаних з одержанням доходів,
належать витрати, які включаються до
складу валових витрат виробництва
(обігу) або підлягають амортизації
згідно з Законом України «Про
оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 зазначеного Закону до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

За змістом підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 закону
України «Про податок на додану
вартість» визначено, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5
статті 7 вказаного закону датою
виникнення права платника податку на
податковий кредит вважається: дата
здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів з
банківського рахунку платника податку
в оплату товарів (робіт, послуг), дата
виписки відповідного рахунку
(товарного чека) - в разі розрахунків з
використанням кредитних дебетових
карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової
накладної, що засвідчує факт придбання
платником податку товарів (робіт,
послуг).

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму витрат
є реальне здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою використання у господарській
діяльності, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку.

Документи та інші дані, що спростовують
або підтверджують реальність
здійснення господарської операції, яка
відображена в податковому обліку,
повинні оцінюватися з урахуванням
специфіки кожної господарської
операції - умов перевезення, зберігання
товарів, змісту послуг, що надаються
тощо. Специфіка окремої господарської
операції, як свідчить практика,
визначається договірними
зобов'язаннями.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

З урахуванням наведеного, судам для
з'ясування обставин реального
здійснення господарської операції між
позивачем та його контрагентом слід
було дослідити всі надані докази у
сукупності та взаємозв'язку, зокрема
податкові накладні, видаткові накладні
та враховуючи вимоги щодо активної
участі суду з метою встановлення всіх
обставин, що мають значення для
вирішення спору, дослідити обставини,
щодо наявності у позивача мети
використання придбаних у ТОВ «Анос»
товарів у власній господарській
діяльності.

Поряд з цим, недослідженими
попередніми судовими інстанціями
залишилися обставини встановлені
вироком Октябрського районного суду м.
Полтави від 28 квітня 2011 року по справі
№-341/11.

При новому розгляді справи судам слід
звернути увагу на те, що оцінка
поведінки учасників податкових
правовідносин здійснюється насамперед
із застосуванням норм податкового, а не
інших галузей законодавства. Для
з'ясування змісту господарської
операції необхідно брати до уваги
термінологію та вимоги податкового
законодавства, а інші поняття можуть
використовуватися лише в частині, що не
суперечить податковим нормам. При
цьому обґрунтування податкових
правопорушень не може здійснюватися з
посиланням на недотримання норм інших
галузей законодавства - цивільного,
фінансового тощо, в той же час платники
податків не вправі посилатися на
цивільно-правові та інші неподаткові
норми в обґрунтування правомірності
своєї поведінки.

При вирішенні податкових спорів
презюмується добросовісність платника
податку, і, відповідно, обґрунтованість
отриманої ним податкової вигоди (тобто
зменшення податкового зобов'язання).

Однак податковий орган може довести, що
отримана платником податку податкова
вигода є необґрунтованою. Так,
податкова вигода може бути
необґрунтованою, зокрема, якщо
господарські операції між позивачем та
його контрагентом не були реальними, а
оформлялися лише документально.

Документи та інші дані, що спростовують
реальність здійснення господарської
операції, яка відображена в
податковому обліку, повинні
оцінюватися з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - умов
перевезення, зберігання товарів,
змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Також податкова вигода може
визнаватись необґрунтованою зокрема,
якщо для цілей оподаткування враховані
операції не у відповідності з їх
дійсною економічною метою чи враховані
операції не обумовлені розумними
економічними чи іншими причинами
(метою ділового характеру). Слід
зазначити, що діловою метою діяльності
платника податку може бути отримання
економічного ефекту, однак податкова
вигода не є самостійною діловою метою.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча
ознака господарської діяльності
кореспондує з вимогою щодо наявності
розумної економічної причини (ділової
мети) під час здійснення господарської
діяльності. Оскільки господарська
діяльність складається із сукупності
господарських операцій платника
податку (які є формою здійснення
господарської діяльності), то розумна
економічна причина має бути наявною в
кожній господарській операції. Лише в
такому разі та чи інша операція може
вважатися вчиненою в межах
господарської діяльності платника
податків. І лише за таких умов платник
податків має право на врахування у
податковому обліку наслідків
відповідних господарських операцій.
Таким чином, лише господарські
операції, здійснені за наявності
розумних економічних причин (ділової
мети) є такими, що вчинені в межах
господарської діяльності.

Крім того, слід зазначити, що
підприємницька діяльність
здійснюються суб'єктом господарювання
на власний ризик, а відтак у
господарських правовідносинах
учасники господарського обороту
повинні проявляти розумну обачливість,
адже наслідки вибору недобросовісного
контрагента покладається на таких
учасників. Так, належна податкова
обачність, як законна передумова
отримання податкової вигоди, з якої
випливає, що сумлінним платникам
податку необхідно подбати про
підготовку доказової бази, яка б
підтверджувала прояв належної
обачності при виборі контрагента.

Суд акцентує увагу на тому, що
необхідність застосування підходу
належної податкової обачності
безпосередньо випливає з рішення
Європейського суду з прав людини
«Булвес АД проти Болгарії», де
зазначено, що платник ПДВ не має нести
відповідальність за зловживання,
вчинені його постачальником, якщо він
не знав про такі зловживання і не міг
про них знати. Таким чином, «обачний»
платник податку може принаймні, але не
тільки надати докази перевірки свого
контрагента на предмет податкової
«добросовісності» за доступними
базами даних, як і навести докази на
підтвердження обґрунтованості вибору
контрагента тощо.

Відтак, з урахуванням наведеного, для
встановлення правильності
відображення у податковому обліку
господарських операцій позивача з його
контрагентом судам слід: з'ясувати
реальність задекларованих
господарських операцій; встановити
наявність ділової мети у розглядуваних
операціях; підтвердити або спростувати
добросовісність позивача, з
урахуванням вищевказаної позиції
Європейського Суду з прав людини;
оцінити дотримання учасниками
господарської операції норм
податкового законодавства щодо змісту
та наслідків для податкового обліку
відповідної операції.

При цьому, Вищий адміністративний суд
України звертає увагу на те, що
порушення вимог податкового
законодавства на будь-якому з
наведених етапів є достатнім для
висновку про невідповідність
фактичних і задекларованих платником
податку наслідків господарських
операцій для податкового обліку.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи зі змісту наведеної норми,
саме на податкові органи покладається
обов'язок надати достатні докази на
обґрунтування висновків про порушення
платником податків норм податкового
законодавства, на підставі яких такому
платникові визначено відповідні
грошові зобов'язання.

Водночас судам варто враховувати при
розв'язанні відповідних спорів принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
що передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до вказаної норми
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою
встановлення обставин реальності
здійснення спірної господарської
операції суди повинні витребувати у
податкового органу або платника
податків ті докази, які не надані
учасниками справи, але які, на думку
суду, можуть підтвердити або
спростувати доводи податкового органу
щодо наявності порушень з боку
платника податків. Відповідні дії
можуть бути вчинені судом на підставі
пункту 1 частини другої статті 110,
статті 114 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі ненадходження витребуваних
додаткових доказів у строк,
установлений судом, спір може бути
розв'язано на підставі наявних у справі
доказів.

Якщо позивач без поважних причин
ухиляється від надання доказів на
вимогу суду, а наявних у справі
матеріалів недостатньо для
спростування підтверджених належними
доказами висновків контролюючого
органу, покладених в основу ухваленого
ним спірного рішення, у позові платника
податків може бути відмовлено.

Якщо витребувані судом докази на
підтвердження правомірності
оскарженого рішення (дій чи
бездіяльності) не надані
відповідачем-податковим органом, суд
не позбавлений права вказати на
допущені таким податковим органом
порушення процесуальних вимог шляхом
постановлення окремої ухвали в порядку
статті 166 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі якщо зібраних у справі доказів
буде достатньо для підтвердження
доводів податкового органу щодо
відсутності фактичного здійснення
господарської операції, у відповідному
позові платника податків щодо
неправомірності визначених йому
грошових зобов'язань необхідно
відмовити. Водночас відсутність або
недостатність відповідних доказів з
урахуванням змісту підпункту 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу
України (презумпція правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків) є
підставою для висновку про
неправомірність оскарженого рішення
контролюючого органу.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в
пункті 42 рішення «Бендерський проти
України» від 15 листопада 2007 року
Європейський суд з прав людини
зазначив, що відповідно до практики,
яка відображає принцип належного
здійснення правосуддя, судові рішення
мають в достатній мірі висвітлювати
мотиви, на яких вони базуються. Межі
такого обов'язку можуть різнитися
залежно від природи рішення та мають
оцінюватись в світлі обставин кожної
справи (див. рішення «Руїз Торійа проти
Іспанії» від 9 грудня 1994). Конвенція не
гарантує захист теоретичних та
ілюзорних прав, а гарантує захист прав
конкретних та ефективних (рішення
«Артіко проти Італії» від 13 травня 1980).
Право може вважатися ефективним,
тільки якщо зауваження сторін
насправді «заслухані», тобто належним
чином вивчені судом (cf. «Дюлоранс проти
Франції», п. 34553/97, п. 33, від 21 березня 2000;
«Донадзе проти Грузії», n° 74644/01, пп. 32 et
35, від 7 березня 2006).

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до положень
частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 8 листопада
2013 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 13 березня 2014 року скасувати.

Справу 816/5225/13-а направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
Г.К.Голубєва

В.П. Юрченко