Справа № 814/2820/14
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2014 року м.
Миколаїв Справа №
814/2820/14

10:15

Миколаївський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Брагар В.С.
розглянувши адміністративну справу в
порядку письмового провадження,

за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "ДОБРОБУТ", вул.
Куйбишева, 28-А, Новий Буг, Новобузький
район, Миколаївська область, 55601

доБаштанської об'єднаної державної
податкової інспекції ГУ Міндоходів у
Миколаївській області, вул. Миколи
Аркаса, 2, Баштанка, Баштанський район,
Миколаївська область, 56101

провизнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення від 29.08.2014р. № , Позивач
звернувся до суду з позовними вимогами
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення Баштанської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області від
29.08.2014 року № .

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначає, що оскаржуване податкове
повідомлення рішення прийняте із
порушенням норм чинного законодавства
України.

Відповідач заперечив проти позову і
зазначив, що перевіркою встановлено
відсутність реальності вчинення
господарських операцій позивача з ТОВ
«Альком-Бізнес» за березень 2014 року та
відповідно позивач не обґрунтовано
включив до податкового кредиту з
податку на додану вартість суми ПДВ,
від здійснення угод з контрагентам ТОВ
«Альком-Бізнес». В зв'язку з цим
відповідач просив суд відмовити
позивачу в задоволенні його позовних
вимог.

Справу розглянуто у письмовому
провадженні відповідно до ч.6 ст. 128 КАС
України.

Дослідивши матеріали справи та
оцінивши наявні в них фактичні дані,
суд, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ДОБРОБУТ"
зареєстроване як юридична особа та є
платником податків.

05.08.2014 відповідачем проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
березень 2014 року по взаємовідносинам з
платником податків
контрагентом-постачальником
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Альком-Бізнес» .

05.08.14 за результатами перевірки
відповідачем було складено акт №
10/22-31382320у висновках якого зазначено, що
позивачем порушено:

-п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п. 188 ст.
188, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу
України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI
(надалі - ПК України), ст. 1, п.2 ст. 3, п.6
ст.8, п.1 та п.2 ст.9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність України» від 16 липня 1999 року
№ 996-XIV із змінами та доповненнями, п.п.
1.2 п.1, п.п.2.1, п.п.2.15, п.п.2.16 п. 2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24 травня 1995 року №
88 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 червня 1995 року за №
168/704 встановлено не реальність
здійснення господарських операцій та
відсутність об'єктів оподаткування при
придбані послуг у ТОВ «Альком Бізнес» у
березні 2014 року на загальну суму 410 000,00
грн. (в т.ч. ПДВ 68 333,00грн.).

-п. 185.1, ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.3 ст. 198 ПК
України, в результаті чого занижено
податок на додану вартість за березень
2014 року на суму 68 333,00 грн.

-п. 44.1 ст.44, п.85.2 ст.85 ПК України,
позивачем не надано в повному обсязі
документи, що належать до предмету
перевірки з питання дотримання вимог
податкового законодавства по
взаємовідносинам з ТОВ «Альком-Бізнес»
за період з 01.03.2014року по 31.03.2014року та
подальшої реалізації або використання
у господарській діяльності придбаних
товарів.

29.08.2014 року на підставі даного акту
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення - рішення від 29.08.2014р. №
за яким позивачу визначено
грошове зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем
на суму 68 333,00 грн. та штрафними
санкціями на суму 34 167,00 грн.

Що стосується нікчемності угод
укладених позивачем з його
контрагентам, суд зазначає наступне:

Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється її недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
Актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в Акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового ревізора-інспектора,
оскільки були зроблені за відсутності
інформації, яка надається в
передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.09 було звернено увагу на наступне:
"...вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду у разі
наявності відповідної суперечки. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. В цьому випадку в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому. Вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги у разі
нікчемності правочину і наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним. Наслідком визнання
правочину (договору) недійсним не може
бути його розірвання, оскільки це
взаємовиключні вимоги. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування іншої заявленої
вимоги, суд не має права посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким аргументам
позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину можуть бути
заявлені як однією із сторін правочину,
так і іншою зацікавленою особою, права
і законні інтереси якої порушені
здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в доход
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним
з основних завдань органів державної
податкової служби є здійснення
контролю дотримання податкового
законодавства і надання роз'яснень
законодавства з питань оподаткування
платникам податків. Жодним законом не
передбачено право органу державної
податкової служби самостійно, в
позасудовому порядку, визнавати
нікчемними правочини і дані, вказані
платником податків в податкових
деклараціях.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.207 ГК
України господарське зобов'язання, що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма, недійсність
господарського зобов'язання пов'язує з
наступним: невідповідністю його змісту
вимогам закону; наявністю мети, що за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства; укладенням учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним із них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.228 ЦК України правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст.228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст.228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями КК України за
скоєний злочин, замах на злочин або
готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені
лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів фактів
порушення конституційних прав чи
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконного володіння ним
внаслідок укладання та виконання
позивачем та його контрагентами
правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено
наявності мети, завідомо суперечної
інтересам держави і суспільства, а
також існування умислу у позивача чи
його контрагента, як обов'язкової
ознаки для визнання правочину
недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій. Хоча факт порушення
публічного порядку повинен бути
доведеним певними засобами
доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що
можливий захист порушеного права
шляхом звернення до суду із позовом про
визнання нікчемного правочину дійсним
стосується лише нікчемних правочинів з
дефектом форми та правочинів без
необхідного схвалення (параграф 2 глави
16 ЦК України).

Відповідачем також не було
обґрунтовано належним чином і доведено
у встановленому законом порядку, що
угоди порушують публічний порядок,
суперечать моральним засадам
суспільства та спрямовані на
заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без
відповідних доказів, про відсутність
реальності поставок товарів (робіт,
послуг) які економічно необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності тощо, що може
свідчити про відсутність необхідних
умов для здійснення відповідної
господарської, економічної діяльності
як позивачем, так і його контрагентом -
є тільки припущенням.

Крім того, посилання відповідача на ч.1,
5 ст.203, ч.1,2 ст.215, ст..216 ЦК України є
безпідставним, так як зазначені норми
можуть використовуватися лише при
визнанні правочинів недійсними в
судовому порядку.

Вказані висновки підтверджуються і
ст.20 ПК України, відповідно до якої
органам державної податкової служби
України не надано повноважень щодо
визнання тих чи інших угод (правочинів)
недійсними та/або нікчемними, а було
надане право звертатися до суду з
позовом про визнання угод недійсними.

Аналогічна позиція вказана в постанові
Вищого адміністративного суду України
№К/9991/50772/12 від 14.11.12.

Як вбачається з матеріалів справи,
взаємовідносини між позивачем та ТОВ
«Альком- Бізнес» відбувалися на
підставі Договору субпідряду щодо
виконання будівельного об'єкта №4/14 від
10.02.2014р., який укладено на виконання
умов Договору підряду від 03.02.2014р. №03-02/6
щодо залучення осіб ТОВ «ДОБРОБУТ», як
Генпідрядник.

За цими договорами, Субпідрядник (ТОВ
«Альком-Бізнес») зобов'язується за
завданням Генпідрядника (ТОВ
«ДОБРОБУТ») та на свій ризик виконати
будівництво об'єкта, розташованого за
адресою: АР Крим, Симферопольський р-н,
с. Добре, вул. Центральна, згідно із
затвердженою проектно-кошторисною
документацією, здати в установлений
цим договором об'єкт будівництва у
встановлений термін (відповідно до п.3.1
даного договору - 30.04.2014р.). Строки,
передбачені графіком будівництва
можуть бути змінені (уповільнення
темпів будівництва об'єктів, його
зупинення, прискорення) за рішенням
Генпідрядника. Субпідрядник
зобов'язаний надавати Генпідряднику
акти виконаних робіт по формі №КБ-2в та
довідки про вартість виконаних робіт
по формі №КБ- 3. Замовлення, постачання,
приймання, розвантаження, складування,
зберігання, подача на будівельний
майданчик матеріалів, конструкцій,
виробів здійснюється силами
субпідрядника по цінах, попередньо
погоджених Субпідрядником в
локальному кошторисі і відомості
ресурсів, що є додатками до цього
Договору. Загальна сума цього Договору
складається з витрат Субпідрядника та
вартості Робіт, що виконуються
Субпідрядником за цим Договором,
становить 1311000,00 грн. у т. ч. ПДВ - 218500,00
грн. Генпідрядник до початку
будівельних робіт перераховує на
розрахунковий рахунок Субпідрядника
аванс у розмірі 650000,00 грн. з врахуванням
ПДВ - 20% - 108333,33 грн. в продовж 5
банківських днів. Остаточна оплата за
цим Договором здійснюється
Генпідрядником на поточний рахунок
Субпідрядника у національній валюті
України з урахуванням фактичного
виконаних обсягів робіт
Субпідрядником на підставі актів
виконаних робіт по формі №КБ- 2в та
довідки про вартість виконаних робіт
по формі №КБ-3 на протязі 7 банківських
днів. Місце укладання Договору - м. Київ.
Договір підписаний ТОВ «Альком-Бізнес»
та ТОВ «ДОБРОБУТ».

На виконання вимог п. 187.1 ст.187 ПК
України, Субпідрядником (ТОВ «Альком
Бізнес») було виписано податкові
накладні від 25.03.2014р. №14 на загальну
суму 130000,00 грн., в т. ч. ПДВ - 21666,67 грн. та
від 26.03.2014р. №15 на загальну суму 280000,00
грн., в т. ч. ПДВ - 46666,67 грн.

31.03.2014р. ТОВ «Альком- Бізнес» було
надано довідку про вартість виконаних
робіт по формі №КБ-3 на загальну суму
419003,30 грн., в т. ч. ПДВ - 69833,88 грн.

Згідно з платіжними дорученнями від
25.03.2014р. №67 та від 25.03.2014р. № 71 на рахунок
ТОВ «Альком-Бізнес» надійшли грошові
кошти від ТОВ «ДОБРОБУТ» в розмірі
130000,00 грн. та 280000,00 грн. відповідно.

Станом на 31.03.2014р. дебіторська
заборгованість ТОВ «ДОБРОБУТ» по
взаємовідносинам з ТОВ «Альком-Бізнес»
становить 807191,86 грн.

Позивачем надано суду всі первинні
документи стосовно господарської
операції між ним та ТОВ
«Альком-Бізнес», а також документи які
свідчать про реальність здійснення
господарської діяльності.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.99 №996-Х11
(далі Закон №996) встановлено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст.9 Закону №996 підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені
якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції;

- посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Виходячи з аналізу вказаних норм суд
зазначає, що для підтвердження факту
здійснення господарських операцій
законодавство передбачає не тільки
наявність самих первинних документів,
а й наявність самого факту здійснення
господарської операції.

Суд вважає, що на підставі наданих
позивачем копій первинних документів
позивач довів суду реальність
здійснення господарської операції з
контрагентом, тому суд вважає, що
встановлений факт здійснення
господарської операції.

Суд не приймає до уваги заперечення
відповідача з приводу того, що угоди
між позивачем та контрагентом фактично
не відбувалася, оскільки відповідачем
не надано суду жодного доказу, який би
спростовував факт здійснення цих угод.
Заперечення відповідача ґрунтуються
виключно на його припущеннях та думці.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача на акт ДПІ у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 21.07.2014 року №
698/26-58-22-07-17/38902367 «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Альком - Бізнес» з питань дотримання
вимог податкового законодавства по
взаєморозрахункам із платниками за
березень 2014 року», оскільки ПК України
передбачає можливість складання акту
про перевірку, яка відбулась, а не про
перевірку яка фактично не проводилась.

Отже, акти "Про неможливість проведення
зустрічної звірки" не є податковою
інформацією у розумінні ПК України, та
не можуть бути доказами порушення
позивачем норм податкового
законодавства.

Вищий адміністративний суд України
зазначає (постанови від 14.11.2012 року у
справі № 2а-9864/11/2670, від 19.02.2013 року у
справі № 2а-6067/11/1470 та інші), що
податкове законодавство не ставить в
залежність податковий облік (стан)
певного платника податку від інших
осіб, від фактичної сплати
контрагентами податку до бюджету, від
перебування постачальників за
юридичною адресою, а також від їх
господарських та виробничих
можливостей.

Що стосується правомірності
віднесення позивачем суми ПДВ
отриманих від контрагента, та
віднесення їх до податкового кредиту
суд зазначає наступне:

Відповідно до п.198.1 ПК України що право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Підпунктом 198.2. ПК України встановлено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України,
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг (у разі
здійснення контрольованих операцій -
не вище рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу)
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Враховуючи той факт, що у позивача, як
на момент проведення перевірки, так і
під час судового розгляду даної справи
були в наявності всі податкові
накладні та інші первинні документи (їх
копії наявні в матеріалах справи), які
підтверджують факт здійснення
господарської операції, суд вважає що
позивач, в порядку визначеному
вказаними нормами, правомірно відніс
до податкового кредиту, отриманий ПДВ.

Таким чином, враховуючи вищевикладені
обставини, суд приходить до висновку,
що податкове повідомлення-рішення
відповідача від 29.08.2014 року №
підлягає скасуванню.

За таких обставин суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими, доведеними та
такими, що підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Судові витрати по справі присудити на
користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.11, 69, 71, 86, 159-163, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Баштанської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області від 29.08.2014 року № .

3.Присудити на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "ДОБРОБУТ"
судові витрати у розмірі 205,00 грн. з
Державного бюджету України.

4. Роз'яснити сторонам строк і порядок
набрання цією постановою законної сили
та її оскарження.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Постанова суду може бути
оскаржено до суду апеляційної
інстанції шляхом подання апеляційної
скарги. Апеляційна скарга на постанову
суду подається протягом десяти днів з
дня проголошення/отримання її копії.
Апеляційна скарга подаються Одеському
апеляційному адміністративному суду
через Миколаївський окружний
адміністративний суд.

Суддя
В. С.
Брагар