Справа № 761/24221/14-а
Суддя: Маліновська В. М.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/761/563/2014
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 листопада 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:
Маліновської В.М.

при секретарі
Лазоришинець К.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду міста
Києва адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду
України, Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві,
Управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Києва,
Міністерства соціальної політики
України про визнання незаконними дії
та зобов'язання вчинити дії щодо
призначення пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2011 року ОСОБА_1 (Позивач)
звернувся до Шевченківського
районного суду м. Києва з
адміністративним позовом до
Пенсійного фонду України (Відповідач-1),
Головного управління Пенсійного фонду
України в м.Києві (Відповідач-2),
Управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м.Києва
(Відповідач-3), Міністерства соціальної
політики України (Відповідач-4) про
визнання незаконними дії та
зобов'язання вчинити дії щодо
призначення пенсії, в якому просив: -
визнати дії і рішення відповідачів
щодо не призначення та виплати йому
трудової пенсії неправомірними; -
зобов'язати відповідачів з 01 березня 2011
року призначити позивачу трудову по
життєву пенсію та виплачувати її на
його рахунок.

Ухвалою судді Шевченківського
районного суду м. Києва Малинникова О.Ф.
від 25.07.2011р. позовну заяву ОСОБА_1
залишено без руху та надано позивачу
строк для усунення недоліків терміном 5
днів з дня отримання останнім копії
ухвали (а.с.7-8 т1).

Не погоджуючись з ухвалою суду від
25.07.2011р. Позивач направив апеляційну
скаргу до Київського апеляційного
адміністративного суду (а.с.10-13,22-25 т1),
який своєю ухвалою від 17.08.2012р.
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без
задоволення, а ухвалу Шевченківського
районного суду м. Києва від 25.07.2011р. - без
змін (а.с.99-100 т1).

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 18.09.2012р. позивачу було
повторно надано строк для усунення
недоліків позовної заяви (а.с.104 т1).
Разом з тим, у зв'язку з тим, що
заявником понад місяць з дня
останнього відправлення ухвали суду
від 18.09.2012р. на його електронну пошту не
виконані у повному обсязі вимоги
ухвали суду про усунення недоліків
заяви у встановлений судом термін,
ухвалою суду від 21.01.2013р.
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Пенсійного фонду України, Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Управління Пенсійного фонду
України в Шевченківському районі м.
Києва, Міністерства соціальної
політики України про визнання
незаконними дії та зобов'язання
вчинити дії щодо призначення пенсії -
повернуто позивачеві (а.с.107-108 т1).

Разом з тим, ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
26.10.2012р. (а.с.113) відкрито касаційне
провадження за скаргою ОСОБА_1 на
ухвалу Шевченківського районного суду
м. Києва від 25.07.2011р. та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 17.08.2012р.
(а.с.114-117 т1).

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 03.10.2013р. касаційну скаргу
ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу
Шевченківського районного суду м.
Києва від 25.07.2011р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 17.08.2012р. скасовано, а справу
направлено до суду першої інстанції
для вирішення питання про відкриття
провадження по справі (а.с.150-151 т1).

Ухвалою судді Шевченківського
районного суду м.Києва Осаулова А.А. від
07.11.2013р. відкрито провадження у
вказаній справі та призначено до
розгляду в попередньому судовому
засіданні (а.с.154 т1).

Постановою від 20.12.2013р.
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Пенсійного фонду України, Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Управління Пенсійного фонду
України в Шевченківському районі м.
Києва, Міністерства соціальної
політики України про визнання
незаконними дії та зобов'язання
вчинити дії щодо призначення пенсії -
залишено без задоволення (а.с.191-193 т1).

Не погоджуючись з постановою
Шевченківського районного суду м.Києва
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (а.с.199-204
т1) до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.04.2014р.
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено
частково, постанову Шевченківського
районного суду м. Києва від 20 грудня
2013р. змінено, виключено з мотивувальної
частини Постанови Шевченківського
районного суду м. Києва від 20 грудня 2013
року посилання на відсутність права
громадянина України, який виїхав на
постійне місце проживання за кордон до
07 жовтня 2009 року, на отримання пенсії,
як на підставу у відмові в задоволенні
адміністративного позову, в іншій
частині постанову Шевченківського
районного суду м. Києва від 20.12.2013р.
залишено без змін (а.с.40-42 т2).

Не погоджуючись з постановою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.04.2014р. та
постановою Шевченківського районного
суду м.Києва від 20.12.2013р., ОСОБА_1
звернувся до Вищого адміністративного
суду України з відповідною касаційною
скаргою (а.с.54-57 т2), який своєю ухвалою
від 25.06.2014р. відкрив касаційне
провадження за вказаною касаційною
скаргою (а.с.52 т2).

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 29.07.2014р. касаційну скаргу
ОСОБА_1 задоволено частково, постанову
Шевченківського районного суду м.
Києва від 20.12.2013р. та постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 30.04.2014р.
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції
(а.с.91-94 т2).

Ухвалою судді Шевченківського
районного суду м. Києва Маліновською
В.М. від 26.08.2014р. справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Пенсійного фонду України, Головного
управління Пенсійного фонду України в
м. Києві, Управління Пенсійного фонду
України в Шевченківському районі м.
Києва, Міністерства соціальної
політики України про визнання
незаконними дії та зобов'язання
вчинити дії щодо призначення пенсії
призначено до розгляду у судовому
засіданні (а.с.97 т2).

Свої позовні вимоги Позивач
обґрунтовує тим, що він до травня 1991
року проживав та був прописаний в м.
Києві, має трудовий стаж в Україні - 41
рік та з лютого 1997 року у нього
з'явилось право на отримання трудової і
за віком пенсії. З 1991 року позивач
виїхав на постійне місце проживання до
Ізраїлю. Позивач звертався до
відповідачів із заявою про
необхідність призначення та
нарахування йому пенсій в Україні,
оскільки він працював раніше і
невиплата йому пенсії в України є
порушення вимог Конституції України,
закону України «Про пенсійне
забезпечення», вимог Конвенції про
захист прав і свобод громадянина,
рішень Европейського суду з прав
людини, декларації ООН 1948 року, згідно
яких проживання за кордоном не є
перешкодою для виплати йому пенсії в
Україні.

Враховуючи викладене, Позивач просив: -
визнати дії і рішення відповідачів
щодо не призначення та виплати йому
пенсії неправомірними; - зобов'язати
відповідачів з 01 березня 2011 року
призначити позивачу трудову по життєву
пенсію та виплачувати її на його
рахунок в іноземному банку; - у
відповідності до ст. 256 КАСУ зобов'язати
негайно виконати виплату йому пенсії у
межах суми стягнення за один місяць на
його рахунок; - зобов'язати
відповідачів надати суду у місячний
строк звіт про виконання постанови
суду. В зв'язку з цим, позивач просив суд
позов задовольнити повністю та просив
проводити розгляд справи у його
відсутність. (а.с.102-105 т2).

Головне управління Пенсійного фонду
України в м. Києві подало суду
заперечення проти позову (а.с.134-135 т2), в
яких зазначило, що згідно ст. 8 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»
визначено перелік осіб, які мають право
на отримання пенсій та соціальних
послуг. Водночас, заява про призначення
пенсії непрацюючим особам подається
заявником особисто або через
представника, який діє на підставі
виданої йому довіреності, посвідченої
нотаріально, безпосередньо до
управління Пенсійного фонду України в
районі, місті, районі у місті, а також у
місті та районі за місцем проживання
(реєстрації). Разом з тим, згідно п.2.9.
Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсій відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визначено, що особа, яка
звертається за пенсією (незалежно від
виду пенсії) повинна пред'явити паспорт
(або інший документ, що засвідчує цю
особу, місце її проживання (реєстрації)
та вік, окрім того, Позивачу для
призначення пенсії необхідно надати
Пенсійному фонду пакет документів,
передбачений п.2.1. Порядку надання та
оформлення документів для призначення
(перерахунку) пенсії, зокрема, документ
про присвоєння реєстраційного номера
облікової картки платника податків,
документи про стаж, для підтвердження
заробітної плати відділом
персоніфікованого обліку надаються
індивідуальні відомості про
застраховану особу за період з 01 липня
2000 року, документи про місце проживання
(реєстрації) особи, документи, які
засвідчують особливий статус особи.
Проте, у Позивача відсутній паспорт
громадянина України, та останній не
подавав заяву про призначення пенсії
до управління Пенсійного фонду України
в Шевченківському районі м. Києва,
внаслідок чого відсутні і протиправні
дії останнього. Також, будь-які
міжнародні договори між Україною та
Ізраїлем, які б регламентували виплату
пенсій пенсіонерам, які постійно
проживають за кордоном, відсутні.
Водночас, Позивачем не надано жодного
доказу на підтвердження факту, що
станом на сьогоднішній день ОСОБА_1 є
громадянином України, а тому у
задоволенні позову слід відмовити.

Управлінням Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Києва подано
до суду заперечення на
адміністративний позов (а.с.137-138 т2), в
яких зазначено, зокрема, що Позивач
проживає в державі Ізраїль, до
Управління особисто не звертався, від
його представників ніяких документів
не надходило, разом з тим, Позивач не
надав суду документів, які б
підтверджували його громадянство
України, отже для призначення пенсії
ОСОБА_1, що виїхав на постійне місце
проживання до іншої держави, немає
законних підстав.

Пенсійний фонду України подав суду
заперечення на позовну заяву (а.с.142-145
т.2), в яких зазначив, що Позивач не
звертався до відповідного
територіального управління Пенсійного
фонду України у встановленому порядку
із заявою встановленого зразка для
призначення пенсії та необхідними
документами, що визначають право на
певний вид пенсії, зазначені документи
не подавались і до Пенсійного фонду
України, з чого слідує, що останнім не
були реалізовані його дискреційні
повноваження та, відповідно, не
порушувалися права, свободи та
інтереси Позивача, а тому позовні
вимоги зобов'язати відповідачів
призначити і виплачувати пенсію до
Держави Ізраїль є необґрунтованими та
передбаченими, а тому задоволенню не
підлягають. Окрім того, Позивач виїхав
на постійне місце проживання до
Ізраїлю 03 травня 1990р., будучи на той час
громадянином СРСР, водночас, відомості,
які б підтверджували проживання
Позивача на території України після
проголошення України незалежною
державою 24.08.1991р. відсутні, що свідчить
про відсутність правового зв'язку між
Позивачем та державою Україною.
Водночас, зважаючи на положення ч. 1 ст.
58 Конституції України, Закон України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» набув чинності з
01 січня 2004 року, а тому не може
розповсюджувати свою дію на
правовідносини, що виникли у 1991 році, як
наслідок, факт визнання
неконституційними положень
зазначеного Закону не змінює правового
регулювання спірних правовідносин.

Позивач в судове засідання не з'явився,
в позовній заяві просив слухати справу
без його участі, позовні вимоги
підтримав повністю.

Представники Відповідачів в судове
засідання не з'явились, про дату та
місце слухання справи повідомлені
належним чином, про причину неявки не
повідомили, разом з тим, представник
Міністерства соціальної політики
України подав до суду лист, в якому
зазначив, що Міністерство соціальної
політики України не є належним
відповідачем по справі,
адміністративний позов ОСОБА_1 просив
розглядати без участі представника
Мінсоцполітики (а.с.132 т2).

Суд, розглянувши подані сторонами
документи, повно і всебічно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував у трудових
відносинах і займав різні посади на
підприємствах УРСР по 29.03.1991 рік, що
підтверджується копіями трудових
книжок від 16.12.1958р., від 07.04.1962р. та
НОМЕР_1 від 30.12.1986р. (а.с.37-43, 44-50, 51-55т1).

В позовній заяві Позивач зазначив, що
він звернувся до відповідачів в
березні 2011 року з вимогою призначення
та виплати трудової пенсії за віком,
всі відповідачі отримали його заяву 19-21
березня 2011 року згідно повідомлення
Укрпошти.

Листом Пенсійного фонду України від
01.04.2011р. № 6708/Х-11 (а.с.34 т1) та Листом
Головного управління Пенсійного фонду
України в м. Києві від 21 квітня 2011 року
№ 11574/10/Х-1446 (а.с.35 т1) за результатами
звернення Позивача, останньому
повідомлено, що відповідно до Закону
України «Про Конституційний Суд
України», а також рішення
Конституційного Суду України від 14.12.2000
№ 15-рп/2000 закони, правові акти або їх
окремі положення, визнані за цими
рішеннями неконституційними, не
підлягають застосуванню, як такі, що
відповідно до частини другої статті 152
Конституції України втратили чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність. З огляду на
зазначене, положення пункту 2 частини
першої статті 49, другого речення статті
51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» втрачають чинність з
07.10.2009р, тобто після дати прийняття
рішення Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009. Виходячи з цього, рішення
Конституційного Суду України № 25-рп/2009
поширюється на осіб, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон
після 07.10.2009 року. На даний час триває
робота Пенсійного фонду України
спільно з Міністерством праці та
соціальної політики України щодо
підготовки нормативно-правових актів,
спрямованих на виконання рішення
Конституційного Суду України, якими
будуть передбачені умови, норми і
механізми виплати пенсій громадянам,
які проживають у країнах, з якими не
укладено державних договорів щодо
пенсійного забезпечення.

Листом Міністерства праці та
соціальної політики України від 18.04.2011.
№ 4483/039/161-11 повідомлено Позивача, що
питання призначення і виплати пенсій
громадянам України, в тому числі тим, що
проживають за її межами, регулюється
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» тощо. Згідно із статтею 51
зазначеного Закону встановлено, що під
час перебування за кордоном пенсія
виплачується у разі, якщо це
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України.
Мінпраці разом з зацікавленими
центральними органами виконавчої
влади та соціальними партнерами
опрацьовує проект Закону України «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо осіб, які виїхали на
постійне місце проживання за кордон»,
який передбачає врегулювання питання
виплати пенсій особам, які виїжджають
на постійне проживання за кордон в
країни, з якими не укладено міжнародні
договори в частині пенсійного
забезпечення (а.с.36 т1).

Згідно ст.ст. 1, 3 Конституції України в
Україні як соціальній, правовій
державі людина, її життя і здоров'я,
честь і гідність, недоторканість і
безпека визнаються найвищою цінністю.
Утвердження і забезпечення прав та
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Право на соціальний захист віднесене
до основоположних прав і свобод. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел і
забезпечується частиною другою статті
22 Конституції України, відповідно до
якої конституційні права і свободи
гарантуються і не можуть бути
скасовані.

Конституційне право на соціальний
захист включає і право громадян на
забезпечення їх у старості.

Пенсія за віком, за вислугу років та
інші її види, що призначаються у зв'язку
з трудовою діяльністю, заслужені
попередньою працею і є однією з форм
соціального захисту.

Цим визначається зміст і характер
обов'язку держави стосовно тих
громадян, які набули право на одержання
пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні
право на соціальний захист кожного
громадянина, без будь-яких винятків,
держава реалізує положення статті 24
Конституції України, відповідно до
яких громадяни мають рівні
конституційні права і не може бути
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними
або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування
та захист своїм громадянам, які
перебувають за її межами (частина третя
статті 25 Конституції України).

Пунктом 6 статті 92 Конституції України
передбачено, що виключно законами
України визначаються, зокрема, форми і
види пенсійного забезпечення. Такими
законами є Закон України «Про пенсійне
забезпечення» від 5 листопада 1991 року №
1788-ХІІ та Закон України «Про
загальнообов'язкове пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058

Пенсії, призначені в Україні до виїзду
на постійне проживання за кордон,
виплачуються за 6 місяців наперед перед
від'їздом за кордон. За час перебування
цих громадян за кордоном виплачуються
тільки пенсії, призначені внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання.

Порядок переведення пенсій,
призначених внаслідок трудового
каліцтва або професійного
захворювання, в інші країни
визначається Кабінетом Міністрів
України.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування",
розроблений відповідно до Конституції
України та Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, та який
визначає принципи, засади і механізми
функціонування системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, призначення,
перерахунку і виплати пенсій, надання
соціальних послуг з коштів Пенсійного
фонду, що формуються за рахунок
страхових внесків роботодавців,
бюджетних та інших джерел,
передбачених цим Законом, а також
регулює порядок формування
Накопичувального пенсійного фонду та
фінансування за рахунок його коштів
видатків на оплату договорів
страхування довічних пенсій або
одноразових виплат застрахованим
особам, членам їхніх сімей та іншим
особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», виплата пенсії за
рішенням територіальних органів
Пенсійного фонду або за рішенням суду
припиняється: 1) якщо пенсія призначена
на підставі документів, що містять
недостовірні відомості; 2) на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України; 3) у разі смерті
пенсіонера; 4) у разі неотримання
призначеної пенсії протягом 6 місяців
підряд; 5) в інших випадках,
передбачених законом. Поновлення
виплати пенсії здійснюється за
рішенням територіального органу
Пенсійного фонду протягом 10 днів після
з'ясування обставин та наявності умов
для відновлення її виплати. Виплата
пенсії поновлюється в порядку,
передбаченому частиною третьою статті
35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно ст. 51 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» у разі виїзду пенсіонера
на постійне місце проживання за кордон
пенсія, призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

На час виникнення спірних
правовідносин та на час розгляду
справи міжнародних договорів між
Україною та Ізраїлем про
співробітництво в галузі соціального
забезпечення, зокрема щодо призначення
та виплати пенсії громадянам однієї
країни, які виїхали на постійне
проживання до іншої країни, не
укладено.

Крім того, відповідно до частини другої
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Рішення Конституційного Суду України
від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, визнано
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними),
положення пункту 2 частини першої
статті 49, другого речення статті 51
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 14.12.2000 року № 15-рп/2000,
положення частини другої статті 150
Конституції України щодо виконання
рішень Конституційного Суду України
необхідно розуміти так, що закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
визнані за цими рішеннями
неконституційними, не підлягають
застосуванню як такі, що відповідно до
частини другої статті 152 Конституції
України втратили чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

Таким чином правовий аналіз вказаних
норм закону вказує на те, що положення
пункту 2 частини першої статті 49,
другого речення статті 51 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто
від дати прийняття рішення
Конституційного Суду України № 25-рп/2009.

В пункті 3.3 Рішення Конституційного
Суду України від 07.10.2009 року зазначено,
що виходячи з правової, соціальної
природи пенсії право громадянина на
призначення йому пенсії не може
пов'язуватися з такою умовою, як
постійне проживання в Україні, держава
відповідно до конституційних
принципів зобов'язана гарантувати це
право незалежно від того, де проживає
особа, якій призначена пенсія, - в
Україні чи за її межами.

Стаття 24 Конституції України визначає,
що громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом. Не може бути привілеїв чи
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини кожна людина має право на
вільне пересування і свободу вибору
місця проживання. Кожна людина має
право залишити будь-яку країну,
включаючи свою власну.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не може бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України,
включаючи пенсіонерів, має право на
вибір свого місця проживання зі
збереженням усіх конституційних прав.

В даному випадку положення статті 92
Закону України «Про пенсійне
забезпечення» відповідно до якої
громадянам, які виїхали на постійне
проживання за кордон, пенсії не
призначаються, не підлягають
застосуванню до спірних правовідносин,
оскільки згідно пункту 4 мотивувальної
частини рішення Конституційного Суду
України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 звернуто
увагу Верховної Ради України на
необхідність приведення у
відповідність до Конституції України
положень інших законів, в тому числі і
положень ст. 92 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», які
регламентують виплату пенсій
пенсіонерам, які постійно проживають у
державах, з якими Україною не укладено
відповідного договору, проте, вказаний
припис Конституційного Суду України не
виконано.

Разом з тим, посилання позивача на те,
що Рішення Конституційного Суду
України від 07 жовтня 20009 року № 25-рп/2009
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, оскільки судом визнано
неконституційним положення пункту 2
частини першої статті 49 про те, що
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється на весь час проживання
пенсіонера за кордоном, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України,
положення другого речення статті 51 (
під час перебування за кордоном пенсія
виплачується у разі, якщо це
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України)
Закону України " Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", є помилковим, оскільки у
Рішенні Конституційного Суду України
зазначається про право громадянина
України на одержання вже призначеної
пенсії.

Разом з тим, відповідно до статті 8
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" право на отримання пенсій
та соціальних послуг із солідарної
системи мають: 1) громадяни України, які
застраховані згідно із цим Законом та
досягли встановленого цим Законом
пенсійного віку чи визнані інвалідами
в установленому законодавством
порядку і мають необхідний для
призначення відповідного виду пенсії
страховий стаж, а в разі смерті цих осіб
- члени їхніх сімей, зазначені у статті
36 цього Закону, та інші особи,
передбачені цим Законом; 2) особи, яким
до дня набрання чинності цим Законом
була призначена пенсія відповідно до
Закону України "Про пенсійне
забезпечення" (крім соціальних пенсій)
або була призначена пенсія (щомісячне
довічне грошове утримання) за іншими
законодавчими актами, але вони мали
право на призначення пенсії за Законом
України "Про пенсійне забезпечення" - за
умови, якщо вони не отримують пенсію
(щомісячне довічне грошове утримання) з
інших джерел, а також у випадках,
передбачених цим Законом, - члени їхніх
сімей.

Особи, які не підлягають
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню, але
добровільно сплачували страхові
внески в порядку та розмірах,
встановлених законом, до солідарної
системи та/або накопичувальної системи
пенсійного страхування, мають право на
умовах, визначених цим Законом, на
отримання пенсії і соціальних послуг
за рахунок коштів Пенсійного фонду
та/або отримання довічної пенсії чи
одноразової виплати за рахунок коштів
накопичувальної системи пенсійного
страхування.

Іноземці та особи без громадянства, які
перебувають в Україні на законних
підставах, мають право на отримання
пенсійних виплат і соціальних послуг
із системи загальнообов'язкового
державного пенсійного страхування
нарівні з громадянами України на
умовах та в порядку, передбачених цим
Законом, якщо інше не передбачено
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», заява про призначення
(перерахунок) пенсії та необхідні
документи подаються до
територіального органу Пенсійного
фонду або до уповноваженого ним органу
чи уповноваженій особі в порядку,
визначеному правлінням Пенсійного
фонду за погодженням із спеціально
уповноваженим центральним органом
виконавчої влади у сфері праці та
соціальної політики, особисто або
через представника, який діє на
підставі виданої йому довіреності,
посвідченої нотаріально.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 45 даного Закону,
пенсія призначається з дня звернення
за пенсією, крім таких випадків, коли
пенсія призначається з більш раннього
строку. Документи про призначення
(перерахунок) пенсії розглядає
територіальний орган Пенсійного фонду
та не пізніше 10 днів з дня їх
надходження приймає рішення про
призначення (перерахунок) або про
відмову в призначенні (перерахунку)
пенсії.

Відповідно до Постанови Правління
Пенсійного фонду України № 22-1 від
25.11.2005 «Про затвердження Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» в п. 16 зазначено що особа,
яка зверталася за пенсією повинна
пред'явити паспорт (або інший документ,
що засвідчує цю особу, місце її
проживання (реєстрації) та вік.

Статтею 29 цього Порядку передбачено, що
за документ, який засвідчує місце
проживання особи, приймаються: паспорт
або довідка уповноважених органів з
місця проживання (реєстрації), у тому
числі органів місцевого
самоврядування. Іноземні громадяни та
особи без громадянства подають також
копію посвідки на постійне проживання
(реєстрації).

Відповідно до ст. 30 вищезазначеного
Порядку, документи, необхідні для
призначення пенсії, можуть бути подані
як в оригіналах, так і копіях,
засвідчених у нотаріальному порядку
або адміністрацією підприємства,
установи, організації, що подає
документи заявника для призначення
пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
Документи про стаж, вік та заробітну
плату подаються тільки в оригіналах. У
разі, якщо підтвердженням страхового
стажу є трудова книжка, подається копія
з неї, засвідчена адміністрацією
підприємства, установи, організації за
місцем останньої роботи або органом, що
призначає пенсію.

Згідно ст. 3 Закону України «Про
громадянство України» громадянами
України є: 1) усі громадяни колишнього
СРСР, які на момент проголошення
незалежності України (24 серпня 1991 року)
постійно проживали на території
України; 2) особи, незалежно від раси,
кольору шкіри, політичних, релігійних
та інших переконань, статі, етнічного
та соціального походження, майнового
стану, місця проживання, мовних чи
інших ознак, які на момент набрання
чинності Законом України "Про
громадянство України" (13 листопада 1991
року) проживали в Україні і не були
громадянами інших держав; 3) особи, які
прибули в Україну на постійне
проживання після 13 листопада 1991 року
і яким у паспорті громадянина
колишнього СРСР зразка 1974 року
органами внутрішніх справ України
внесено напис "громадянин України", та
діти таких осіб, які прибули разом із
батьками в Україну і на момент прибуття
в Україну не досягли повноліття, якщо
зазначені особи подали заяви про
оформлення належності до
громадянства України; 4) особи, які
набули громадянство України
відповідно до законів України та
міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини
першої цієї статті, є громадянами
України з 24 серпня 1991 року, зазначені у
пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у
пункті 3, - з моменту внесення
відмітки про громадянство України.

Статтею 5 Закону України «Про
громадянство України» визначено, що
документами, що підтверджують
громадянство України, є: паспорт
громадянина України; паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон; тимчасове посвідчення
громадянина України; дипломатичний
паспорт; службовий паспорт;
посвідчення особи моряка; посвідчення
члена екіпажу; посвідчення особи на
повернення в Україну.

З матеріалів справи вбачається, що
Позивачем було надано копію Візи
звичайної виїзної М-ІІ № 017045 від
20.09.1990р., яка була дійсна для виїзду з
СРСР до 20.03.1991р., в подальшому даний
строк було продовжено до 20.09.1991р. (а.с.174
т1).

Позивач у позовній заяві зазначив, що
він проживав на території України до 03
травня 1991 року, а в подальшому виїхав на
постійне місце проживання до Ізраїлю.
Слід зазначити, що станом на момент
виїзду на постійне місце проживання до
Ізраїлю Позивач не досяг передбаченого
Законом України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" пенсійного віку.

Разом з тим, документів, які б
підтверджували, що Позивач є
громадянином України на підставі п. 1 ч.
1 ст. 3 Закону України «Про громадянство
України», як такий, що на момент
проголошення незалежності України (24
серпня 1991 року) постійно проживав на
території України, або з інших
передбачених Законом України «Про
громадянство України» підстав суду не
надано.

Копія екзаменаційної картки водія, від
03.10.1990р., в якій зазначено місце
проживання Позивача: АДРЕСА_1 (а.с.175 т1)
не є належним та допустимим доказом в
розумінні ст.70 КАС України для
підтвердження постійного проживання
на території України станом на 24.08.1991р.

Водночас, Позивачем не надано доказів
на підтвердження підстав на право на
отримання пенсій та соціальних послуг
згідно ст. 8 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування".

В той же час, судом встановлено, що
Позивач не звертався особисто або
через свого представника у
передбаченому Законом України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» порядку з заявою
встановленого зразка для призначення
йому пенсії та необхідним пакетом
документів, що визначає право на даний
вид пенсії.

Разом з тим, доказів неправомірної
відмови Відповідачів та порушенні прав
Позивача щодо призначення та виплати
пенсії за віком або іншого виду пенсії,
на яку має право останній, під час
розгляду справи не здобуто.

За приписами частин 1 і 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових або
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи вчинені вони на
підставі в межах і у спосіб, що
передбачені Конституцією України та
Законами України, з використанням
повноважень з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
безсторонньо, добросовісно,
розсудливо, з дотриманням принципу
рівності перед законом.

Згідно вимог пунктів 1, 2 частини 2
статті 162 Кодексу адміністративного
судочинства України у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинними рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення та про зобов'язання
відповідача вчинити певні дії.

При цьому, підставами для визнання дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень протиправною, а рішення
недійсним (нечинним) є невідповідність
його вимогам чинного законодавства
та/або визначеній законом компетенції
органу, який прийняв це рішення. При
цьому обов'язковою умовою є також
порушення у зв'язку з його прийняттям
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Оскільки, встановлено, що позивач не
має правових підстав для призначення і
виплати йому пенсії відповідно до
зазначених ним підстав позову і
заявлених позовних вимог та на
зобов'язання відповідачів щодо
вчинення інших дій, пов'язаних із таким
призначення і виплатою пенсії
позивачу, суд враховуючи викладене,
оцінюючи належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, прийшов до
висновку, що у задоволенні позову слід
відмовити.

Враховуючи викладене, на підставі
ст.ст. 1, 3, 19, 22, 24, 25, 92 Конституції
України, ст.ст. 49, 51, 92 Закону України
«Про пенсійне забезпечення» з
урахуванням Рішення Конституційного
Суду України від 07 жовтня 20009 року №
25-рп/2009, ст.ст. 8,44,45 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», ст.ст. 3,5 Закону України
«Про громадянство України», Постанови
Правління Пенсійного фонду України №
22-1 від 25.11.2005 «Про затвердження Порядку
подання та оформлення документів для
призначення (перерахунку) пенсій
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», та керуючись ст.ст. 49, 50, 51,
55, 56, 58, 59, 162, 163, 183-2, 256 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Пенсійного фонду
України, Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві,
Управління Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Києва,
Міністерства соціальної політики
України про визнання незаконними дії
та зобов'язання вчинити дії щодо
призначення пенсії - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до
Київського апеляційного
адміністративного суду через
Шевченківський районний суд м. Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя: