Справа № 2а-3808/12/1070
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року
м. Київ К/800/30120/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів:
Блажівської Н.Є., Бухтіярової І.О.,
Юрченко В.П., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 10 вересня
2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2014 року

у справі № 2а-3808/12/1070

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Маревен
Фуд Україна»

до Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції

Київської області

про визнання
протиправним та скасування
податкового

повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Маревен Фуд
Україна» (надалі також - позивач, ТОВ
«Маревен Фуд Україна») звернулося до
суду з адміністративним позовом до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Київської
області (надалі також - відповідач, ДПІ)
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 9 липня 2012
року №1298/.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 10 вересня
2012 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення від 9
липня 2012 року №1298/.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 15 травня 2014
року апеляційну скаргу ДПІ залишено
без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 10 вересня
2012 року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 10 вересня
2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2014 року і прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

В письмових запереченнях на касаційну
скаргу позивач просить залишити її без
задоволення, а оскаржувані судові
рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Фактичною підставою прийняття
податкового повідомлення-рішення від 9
липня 2012 року № 1298/
(зменшено розмір від'ємного значення
суми податку на додану вартість у
розмірі 635822,00 грн.), з приводу
правомірності якого виник спір, стали
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки від 7 липня 2012 року
№1848/15-4/355915880, про порушення позивачем
вимог підпункту 195.1 пункту 195.1 статті 195,
пункту 198.6 статті 198, пункту 10 розділу XX
Перехідних положень, пунктів 200.1, 200.3,
200.4, 200.6 статті 200 Податкового
кодексу України (надалі також - ПК
України; тут і надалі - в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин), що полягає у
безпідставному завищенні від'ємного
значення різниці між сумою податкового
зобов'язання і сумою податкового
кредиту за квітень 2012 року в розмірі 635
822,00 грн., з огляду на те, що суми
податкового кредиту документально не
підтверджуються.

Перевіряючи дотримання відповідачем
як суб'єктом владних повноважень вимог
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
при прийнятті оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, суди
попередніх інстанцій виходили із
вірного застосування норм
матеріального та процесуального права
з огляду на наступне.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового
кодексу України передбачено, що сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. Податковий
кредит - це сума, на яку платник податку
на додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу (пункт 14.1.181
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України)

Згідно з пунктом 200.2 статті 200
Податкового кодексу України при
позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду (пункт 200.3 статті
200 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає, зокрема, в разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Відповідно до абзацу третього пункту
198.6 статті 198 Податкового кодексу
України в разі якщо платник податку не
включив у відповідному звітному
періоді до податкового кредиту суму
податку на додану вартість на підставі
отриманих податкових накладних, таке
право зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

З аналізу наведених норм слідує, що
право платника податку на відображення
в складі податкового кредиту сум
податку на додану вартість
обумовлюється зокрема документальним
підтвердженням суми податку, сплаченої
(нарахованої) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг податковими накладними
чи митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

Як слідує з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач на підтвердження
свого права щодо відображення в складі
податкового кредиту сум податку на
додану вартість надав копії вантажних
митних декларацій з відмітками митниці
про сплату податку на додану вартість,
довідку Київської обласної митниці про
відсутність заборгованості з податку
на додану вартість за результатами
митного оформлення товару, копії
податкових декларацій, реєстри виданих
та отриманих податкових накладних, в
яких відображено суми податку на
додану вартість на підставі
вантажно-митних декларацій, копію
імпортного контракту, на підставі
якого ним ввозились товари на митну
територію України зі специфікаціями,
копії платіжних доручень, що
підтверджують перерахування коштів
нерезиденту, акти прийому передачі
основних засобів, а також
товарно-матеріальних цінностей для
монтажу, а також фото змонтованого
обладнання.

Поряд з цим, слід зазначити, що судами
попередніх інстанцій встановлено факт
подання позивачем на наступний день
після початку перевірки уточнюючого
податкового розрахунку податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість у зв'язку із самостійно
виявленими помилками в податковій
декларації за квітень 2012 року, в якому
задекларовано виправлення помилки
відносно показника податкового
кредиту, а також обсягу придбання
товарів та податку на додану вартість,
сплаченого митним органам, внаслідок
чого податковий кредит збільшився на
суму 635 822,00 грн.

Відповідно до положень частини 3 статті
2 Кодексу адміністративного
судочинства України у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Оцінюючи обставини справи з
урахуванням положень частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд першої інстанції, з яким
погодився й суд апеляційної інстанцій,
дійшов правильного висновку про те, що
хоча уточнюючий розрахунок з податку
на додану вартість було подано
позивачем з порушенням вимог пункту 50.2
статті 50 Податкового кодексу України
(за змістом якого платник податків під
час проведення документальних
планових та позапланових перевірок не
має права подавати уточнюючі
розрахунки до поданих ним раніше
податкових декларацій за будь-який
звітний (податковий) період з
відповідного податку і збору, який
перевіряється контролюючим органом.),
однак, маючи усі первинні
фінансово-господарські документи, у
тому числі вантажно-митні декларації,
податкову декларацію за квітень 2012
року, що містила дані про заниження
податкового кредиту, реєстр виданих та
отриманих податкових накладних,
інформацію автоматизованої системи
державної податкової служби АРМ
«Митниця», а також дані уточнюючого
розрахунку з податку на додану
вартість до декларації за квітень 2012
року, подану позивачем до податкового
органу на наступний день після початку
перевірки (19 червня 2012 року), яка
тривала до 7 липня 2012 року, податковий
орган не міг не володіти інформацією
про всі обставини господарських
операцій позивача, які мають бути взяті
до уваги при визначенні суми грошового
зобов'язання, зменшення або збільшення
суми бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість.

Відтак, з урахуванням наведеного,
висновок попередніх судових інстанцій
про невідповідність оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
вимогам частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
є таким, що ґрунтується на повному та
всебічному дослідженні обставин, що
мають значення для вирішення спору.
Таким чином, задовольняючи позовні
вимоги, суди правильно поновили права
та законні інтереси позивача.

Доводи касаційної скарги висновків
суду першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
відповідача не знаходить свого
підтвердження за матеріалами справи та
не ґрунтується на положеннях чинного
законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
слід залишити без змін.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області
відхилити, а постанову Київського
окружного адміністративного суду від 10
вересня 2012 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копій
особам, що беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
І.О. Бухтіярова

В.П. Юрченко