Справа № 872/12387/13
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2014-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

08 липня 2014 рокусправа № 811/875/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко
О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко
В.Є. Коршуна А.О.

при секретарі судового
засідання Чепурко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Кіровоградської
об`єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
Державної податкової служби

на постанову Кіровоградського
окружного адміністративного суду від
16.07.2013 р. у справі № 811/875/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до Кіровоградської об`єднаної
державної податкової інспекції
Кіровоградської області Державної
податкової служби

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

встановив:

У березні 2013 року позивач звернувся до
суду першої інстанції з позовом, в
якому просив визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення відповідача від
21.03.2013 р. №.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 16.07.2013 р.
позов задоволено, а саме:

- визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
відповідача від 21.03.2013 р. №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 1501 грн., у тому числі
за основним платежем у розмірі 1500 грн.,
за штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 1 грн.

Постанова мотивована тим, що при
визнанні договорів нікчемними
податковим органом не дотримано
приписів законодавчих норм, тобто не
встановлено вини та умислу позивача,
спрямованих на заволодіння державним
майном, порушення публічного порядку,
не надано доказів про умисність
укладання угод з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства. А безтоварність
здійснених позивачем господарських
операцій, на що посилається відповідач,
не підтверджена у встановленому
законом порядку жодним доказом, сам
висновок носить характер припущення.

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідач оскаржив
її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального права,
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та відмовити

позивачу у задоволенні позову.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах
справи, перевіривши в межах доводів
апеляційної скарги дотримання судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
знайшло своє підтвердження під час
розгляду апеляційної скарги, що з 20.02.2013
року по 22.02.2013 року проведена
документальна позапланова невиїзна
перевірка з питань достовірності
декларування податку на додану
вартість по взаємовідносинам з ФОП
ОСОБА_2 за період з 01.01.2011 р. по 31.01.2011 р.,
за наслідками якої складено акт від
26.02.2013 за №135/17-1/НОМЕР_1 (а.с. 14-36).

Відповідно до акту від 26.02.2013 за
№135/17-1/НОМЕР_1, в ході перевірки,
відповідачем виявленні наступні
порушення:

- наявність ознак відсутності факту
реального здійснення господарської
діяльності за січень 2011 року по
придбаному товару у ФОП ОСОБА_2;

- порушення п. 198.1, п. 198.2, п.198.3, 198.6 ст.198,
п.201.6 ст.201 ПК України, в результаті чого
завищено податковий кредит з податку
на додану вартість на загальну суму 1500
грн.

Відповідно до акту від 26.02.2013 за
№135/17-1/НОМЕР_1 правочини між позивачем
та ФОП ОСОБА_2 спрямовані не на реальне
настання правових наслідків, а на
незаконне заволодіння майном держави,
протирічить інтересам держави та
суспільства, порушують публічний
порядок та згідно ч.2 ст.228 ЦК України є
нікчемними. Тому, в порушення вимог
п.198.2, п.198.3, 198.6 ст.198 ПК України,
позивачем сформовано податковий
кредит на підставі неіснуючих
операцій, які, відповідно не можуть
використовуватись в оподаткованих
операціях, та податкових накладних,
виписаних ФОП ОСОБА_2 з порушенням
вимог п.201.6 ст.201 ПК України, в
результаті чого позивачем завищено
податковий кредит на суму 1500 грн.

Позиція податкового органу про
нікчемність правочину між позивачем та
ФОП ОСОБА_2 ґрунтується на отриманому
від іншого податкового органу акті
перевірки контрагента позивача щодо
фіктивності його діяльності, а саме -
акті перевірки Індустріальної МДПІ м.
Харкова Харківської області
№2022/17-211/НОМЕР_2 від 07.09.2012 року «Про
результати документальної
позапланової невиїзної перевірки
дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи ОСОБА_2 (реєстраційний
номер облікової картки платника
податків НОМЕР_2) за період з 01.01.2011 року
по 30.06.2012 року.

На підставі акта перевірки 12.03.2013
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення №, яким
позивачу визначено податкове
зобов'язання з податку на додану
вартість у сумі 1501 грн., в тому числі
основний платіж - 1500 грн., штрафні
(фінансові) санкції - 1 грн.(а.с.9).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
неправомірність висновків відповідача
під час проведення перевірки, з
наступних підстав.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
встановлено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
п.201.11 ст.201 цього Кодексу).

При цьому в пункті 198.2 зазначеної
статті передбачено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
із банківського рахунку платника
податку в оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Таким чином, вказаними нормами права
визначено підстави за яких платник
податків має право на віднесення
понесених витрат, у зв'язку з
придбанням товарів (робіт, послуг), до
складу валових витрат та сплачених сум
ПДВ, у вартості товарів (робіт, послуг),
до складу податкового кредиту. До таких
підстав віднесено: наявність
господарської операції, понесення
витрат, у зв'язку з господарської
діяльністю платника, сплата податку на
додану вартість у вартості товарів
(робіт, послуг), факт сплати податку на
додану вартість має підтверджуватися
відповідними податковими накладними.

Судом встановлено, що 28.01.2011 року
позивачем у ФОП ОСОБА_2 придбані товари:
автоматичні вимикачі А3796 Н 630А в
кількості 3(три) шт., та А3744 П 1000А в
кількості 1(одна) шт. за видатковою
накладною №РН-280102 від 28.01.2011 року на
суму 9000 грн. рахунком-фактурою №СФ-0000846
від 28.12.2010 року на суму 9000 грн., оплачені
згідно платіжного доручення №1022 від
28.01.2011 року на суму 9000 грн.

28.01.2011 року ФОП ОСОБА_2 виписана
податкова накладна №33 на суму 9000 грн.,
яка зареєстрована в Реєстрі виданих та
отриманих податкових накладних у
порядку, передбаченому наказом ДПА
України №1002 від 24.12.2010 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем включено до податкових
кредитів за вказані періоди суми ПДВ у
розмірі 1500 грн. на підставі податкової
накладної: № 33 від 28.01.2011 р. на суму ПДВ
9000 грн., виписаної ФОП ОСОБА_2 (а.с. 37).

На дату складання податкової накладної
ФОП ОСОБА_2 був зареєстрований як
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа у встановленому порядку
та мав свідоцтво платника податку на
додану вартість від 05.05.2001 р. №82162881 (а. с.
53-54).

Оплата товару та фактичне його
отримання підтверджується рахунками -
фактурами, платіжними дорученнями (а.
с. 43-44, 46-49), податковими накладними (а.с.
37-40) та видатковими накладними (а. с. 41-42).

Згідно даних ЄДРПОУ та акту перевірки
зареєстрованим видом діяльності
позивача є, в тому числі, оптова
торгівля побутовими електротоварами;
оптова торгівля іншими товарами
господарського призначення (а.с. 15).

Судом першої інстанції в судовому
засіданні встановлено, що товар
позивач отримував від ФОП ОСОБА_2,
транспортування товару підтверджено
товарно-транспортною накладною (а.с.
154-164, 175-176).

Порядок дій органів ДПС під час
реалізації владної управлінської
функції контролю за правильністю та
повнотою справляння податкових
зобов'язань, у тому числі щодо спірних
зобов'язань, визначається Податковим
кодексом України. Податковий кодекс
України не містить норм, які б наділяли
відповідача повноваженнями на
визнання правочинів нікчемними або
такими, що не відповідають вимогам
законодавства та повноваженнями на
оцінку відповідності будь-якого
правочину вимогам ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК
України.

Відповідно ст. 228 ЦК України (в редакції,
що діяла з 01.01.2011 року), правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним. У разі
недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним. Тобто,
законодавець з 01.01.2011 року виключив
правочини, які були укладені з метою
суперечною інтересам держави та
суспільства, з кола нікчемних
правочинів і відніс такі правочини до
оспорюваних. Таким чином, повноваження
на встановлення законності правочинів,
вчинених позивачем за тими критеріями
ознак, що містяться в складеному
відповідачем акті, належать виключно
до компетенції судових органів.

Згідно висновків акту перевірки
правочини, вчинені позивачем,
відповідач кваліфікує як такі, що не
направлені на реальне настання
правових наслідків, а отже визнає їх
нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК
України правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків, є
фіктивним. Фіктивний правочин
визнається недійсним судом. Між тим,
відповідач не наведено посилань на
судові рішення щодо недійсності
вчинених позивачем правочинів як
фіктивних або інших доказів щодо
фіктивності здійснюваної позивачем
діяльності. Таким чином, відповідач
невірно застосовує норми чинного
законодавства України в частині
кваліфікації вчинених позивачем
правочинів.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання за неправомірні дії
іншого підтверджується практикою
Європейського Суду з прав людини. Так, в
пункті 7.1 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейський Суд з
прав людини дійшов такого висновку:
«...Суд вважає, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок Європейський
Суд з прав людини повторно підтвердив у
рішенні по справі «Бізнес Сепорт
Сентре проти Болгарії», пунктом 23 якого
зазначено, що у разі виявлення
податковими органами невиконання
постачальником своїх обов'язків як
платника ПДВ, вони могли б розпочати
податкову перевірку цього
постачальника, з тим щоб стягнути з
нього належні платежі та штрафні
санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого
впливу на оподаткування
організації-заявника (Бізнес Сепорт
Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини
чітко визначає правило індивідуальної
відповідальності платника податків.
Тобто, добросовісний платник податків
не має зазнавати негативних наслідків
через порушення законодавства його
контрагентом.

У разі наявності у державних органів
інформації про зловживання в системі
оподаткування конкретною компанією,
вони повинні застосовувати відповідні
заходи саме до цього суб'єкта, а не
розповсюджувати негативні наслідки на
інших осіб при відсутності зловживання
з їх боку (Рішення Європейського суду з
прав людини від 09.01.2007 року у справі
«Інтерсплав проти України»).

Рішення Європейського Суду з прав
людини згідно з статтею 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
Суду з прав людини» мають в Україні
значення джерела права. Більше того,
частина друга статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства України
вимагає врахування практики
Європейського Суду з прав людини при
вирішенні адміністративних справ.

Отже, у відповідача відсутні
підстави для поширення на позивача
негативних наслідків у випадку
порушення податкового законодавства
ФОП ОСОБА_2 по взаємовідносинах з
іншими контрагентами. Реальність
здійснення господарських операцій
позивача по взаємовідносинах з ФОП
ОСОБА_2 підтверджуються матеріалами
справи, ФОП ОСОБА_2 на час здійснення
господарських операції з позивачем
перебував на обліку як платник податку
на додану вартість, тому позивач
правомірно відніс 1500 грн. до
податкового кредиту.

За таких обставин, колегія суддів
доходить висновку, що суд першої
інстанції об'єктивно, повно, всебічно
дослідив обставини, які мають суттєве
значення для вирішення справи, та
ухвалив судове рішення без порушення
норм матеріального і процесуального
права; доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а тому постанову слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Кіровоградської
об`єднаної державної податкової
інспекції Кіровоградської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 16.07.2013 р. у
справі № 811/875/13-а залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України в
порядку та строки, визначені ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
О.М. Панченко

Суддя:
В.Є. Чередниченко

Суддя:
А.О. Коршун