Справа № 810/3106/14
Суддя: Шостак О.О.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3106/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Шостак О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

02 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Шостака О.О.,

суддів: Мамчура Я.С., Бистрик Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві, без фіксування
технічними засобами, в порядку ст. 41
КАС, апеляційні скарги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 та
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від «
04» червня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Київського
окружного адміністративного суду з
позовом до Миронівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 23
січня 2014 року №, та №.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 04.06.2014 року
адміністративний позов було
задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятими судовими
рішеннями, сторони подали апеляційні
скарги, в якій просить скасувати
постанову суду від 04.06.2014 року та
прийняте нове рішення. Свої вимоги
обґрунтовує тим, що судом першої
інстанції було порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційні скарги
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області - залишити без задоволення, а
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 14.04.2014 року -
без змін, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Згідно ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як було встановлено судом першої
інстанції, у період з 12 грудня 2013 року
по 25 грудня 2013 року посадовими особами
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області, на підставі підпункту 20.1.4.
пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2
пункту 75.1 статті 75, статті 77, статті 81
Податкового кодексу України та
відповідно до плану-графіку проведення
документальних перевірок суб'єктів
господарювання в четвертий квартал 2013
року, проведено документальну планову
виїзну перевірку ОСОБА_2 щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів, дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, правильності
нарахування, обчислення та сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування,
виконання вимог валютного та іншого
законодавства за період з 1 січня 2012
року по 31 грудня 2012 року.

Результати перевірки позивача
оформлено актом від 8 січня 2014 року №
1/17-0/НОМЕР_2.

У ході перевірки органом державної
податкової служби також
проаналізовано висновки акту
перевірки від 27 серпня 2013 року
№53/22-11/34767296 «Про результати
позапланової документальної невиїзної
перевірки ТОВ «Єврогазтрейд» за період
з 1 липня 2012 року по 30 липня 2012 року.
Вказаним актом перевірки встановлено
відсутність у ТОВ «Єврогазтрейд»
об'єктів оподаткування при визначені
доходів та витрат за липень 2012 року,
також встановлено відсутність об'єктів
оподаткування при придбанні та продажу
товарів за липень 2012 року.

Використавши зазначену інформацію,
дослідивши податкову звітність, дані
інформаційних ресурсів податкових
органів, первинні документи надані
позивачем, відповідач дійшов висновку
про порушення ФОП ОСОБА_2:

- статті 198, пункту 201.1, статті 201
Податкового кодексу України, що
призвело до завищення податкового
кредиту, сформованого за рахунок ТОВ
«Єврогазтрейд» у сумі 14266,67 грн.

- підпункту 164.1.1, пункту «г» підпункту
164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 177.2
статті 177 Податкового кодексу України,
у результаті чого позивачем занижено
податок на доходи фізичних осіб у
розмірі 940,29 грн.

На підставі висновків акту перевірки,
Миронівською об'єднаною державною
податковою інспекцією Головного
управління Міндоходів у Київській
області прийнято:

- податкове повідомлення-рішення форми
«Р» від 23 січня 2014 року №, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість у розмірі 17833,34 грн., у
тому числі 14266,67 грн. за основним
платежем та 3566,67 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями

- податкове повідомлення-рішення форми
«Р» від 23 січня 2014 року, відповідно до
якого позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на доходи фізичних осіб у
розмірі 1175,37 грн., у тому числі 940,29 грн.
за основним платежем та 235,08 грн. за
штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись із рішеннями,
прийнятим відповідачем, позивач
звернувся до суду з відповідним
позовом.

Київський окружний адміністративний
суд прийшов до висновку про
необхідність задоволення позову
частково.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого: 1) суд вирішує
справи відповідно до Конституції та
законів України, а також міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України; 2) суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Вирішуючи питання щодо правомірності
віднесення позивачем сум податку на
додану вартість, сплачених відповідно
до податкових накладних у зв'язку із
придбанням скрапленого газу у ТОВ
«Єврогазтрейд», суд виходив із
наступного.

Законодавчим актом, який регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства є
Податковий кодекс України.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Згідно з підпунктом 14.1.36 Податкового
кодексу України господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше;

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною (пункт 198.2 статті
198 Податкового кодексу України).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

У силу вимог пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Пунктом 201.1 статті 201 Податкового
кодексу України встановлено, що
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну, у якій
зазначаються в окремих рядках такі
обов'язкові реквізити: а) порядковий
номер податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи - продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Згідно пункту 201.10 вказаної статті,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Зі змісту зазначених положень слідує,
що необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (робіт або
послуг) сум до податкового кредитує
факт придбання товарів (робіт або
послуг) з метою їх використання в
господарській діяльності.

Тому, при розгляді тверджень органу
державної податкової служби про
безтоварність господарської операції
підлягає перевірці факт здійснення
господарської операції.

В такому випадку дослідженню
підлягають усі первинні документи, які
належить складати залежно від певного
виду господарської операції: договори,
акти здачі прийняття робіт,
проектно-кошторисна документація,
використання у господарській
діяльності товарів та послуг, тощо.

Аналогічна позиція викладена в листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 2 червня 2011 року.

Зазначеним листом Вищого
адміністративного суду України також
визначено, що з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток або податкового
кредиту з податку на додану вартість
судам належить з'ясовувати, зокрема,
такі обставини: рух активів у процесі
здійснення господарської операції,
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції, установлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг), спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг), понесенням
інших витрат і господарською
діяльністю платника податку.

Таким чином, при визначенні права
платника податків на формування
податкового кредиту та валових витрат,
судом має бути перевірено чи мали
операції між платником податків та
його контрагентами реальний товарний
характер, можливість здійснення таких
операцій з урахуванням оперативності
проведення операцій та віддаленості
контрагентів один від одного, подальше
використання позивачем придбаної у
зазначених контрагентів продукції. При
цьому, суд має виходити з того, що
наявність у покупця належно оформлених
документів, які відповідно до закону
необхідні для віднесення певних сум до
податкового кредиту або формування
валових витрат, зокрема, виданих
продавцями податкових накладних, не є
безумовною підставою для
відшкодування податку на додану
вартість в подальшому, якщо податковий
орган доведе, що відомості в таких
документах не відповідають дійсності,
наприклад, у випадку, коли не
проводилися самі операції.

Для повного, всебічного розгляду
справи, перевірки доводів позивача та
обставин, викладених в акті перевірки,
суд ухвалою про відкриття провадження
та призначення справи до судового
розгляду витребував у позивача всю
наявну первинну документацію по
взаємовідносинах з ТОВ «Єврогазтрейд»,
якою, за звичайних умов суб'єкти
господарювання супроводжують
виконання зобов'язань з поставки
скрапленого газу.

Позивачем в ході судового розгляду
справи було надано суду первинну
документацію, на підставі якої
здійснювалася господарська діяльність
за період, протягом якого сформовано
податковий кредит. Додаткових
документів, окрім долучених до
матеріалів справи, позивачем не
надавалося та не повідомлялося про
наявність інших додаткових первинних
документів щодо господарської
діяльності із зазначеним вище
контрагентом.

Із матеріалів справи судом
встановлено, що 4 січня 2012 року ФОП
ОСОБА_2 (Покупець) уклала з ТОВ
«Єврогазтрейд» (Продавець) договір
поставки газу скрапленого №1/1-12, у силу
якого Продавець зобов'язувався
передати у власність Покупця, а
Покупець зобов'язувався прийняти та
оплатити газ скраплений на умовах
договору.

Аналіз умов договору свідчить, що
сторони домовились постачати товар у
кількості і за цінами, зазначеними у
накладній або рахунку-фактурі, що є
невід'ємними частинами договору, а
приймання товару здійснювати за якістю
- згідно паспорту (сертифікату) якості
заводу-виробника, за кількістю - згідно
об'єму фактично відвантаженого та
зазначеного в супровідних документах.
Кількість є обов'язковою для обох
сторін договору.

На підтвердження факту виконання
господарських зобов'язань за договором
поставки з ТОВ «Єврогазтрейд»
виписано:

- видаткові накладні від 2 липня 2012 року
№РН0000712, від 5 липня 2012 року №РН0000726, від
10 липня 2012 року №РН0000781, від 16 липня 2012
року №РН0000771, від 24 липня 2012 року
№РН0000792, від 19 липня 2012 року №РН0000783 від
31 липня 2012 року №РН0000820.

-податкові накладні від 2 липня 2012 року
№9 на суму 19000,00 грн., у тому числі ПДВ
3166,67 грн., від 10 липня 2012 року №50 на суму
9300,00 грн., у тому числі ПДВ 1550,00 грн., від
16 липня 2012 року №81 на суму 8000,00 грн., у
тому числі ПДВ 1333,33 грн., від 19 липня 2012
року №98 на суму 23000,00 грн., у тому числі
ПДВ 3833,33 грн., від 31 липня 2012 року №146 на
суму 12000,00 грн., у тому числі ПДВ 2000,00
грн., від 5 липня 2012 року №26 на суму 5800,00
грн., у тому числі ПДВ 966,67 грн., від 24
липня 2012 року №112 на суму 8500,00 грн., у
тому числі ПДВ 1416,67 грн.

-товарно-транспортні накладні.

Суми податку на додану вартість за
податковими накладними, отриманими від
ТОВ «Єврогазтрейд» у розмірі 14266,67 грн.
позивачем включено до податкового
кредиту за липень 2012 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд звертає
увагу на таке.

Із змісту наявних у матеріалах справи
письмових доказів вбачається, що
предметом договору поставки є газ
скраплений.

Загальні вимоги щодо договорів
поставки закріплено, зокрема, у
Цивільному кодексі України.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

У силу положень статті 664 Цивільного
кодексу України обов'язок продавця
передати товар покупцеві вважається
виконаним у момент: 1) вручення товару
покупцеві, якщо договором встановлений
обов'язок продавця доставити товар; 2)
надання товару в розпорядження
покупця, якщо товар має бути переданий
покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути
встановлений інший момент виконання
продавцем обов'язку передати товар.

Відповідно до статі 669 Цивільного
кодексу України кількість товару, що
продається, встановлюється у договорі
купівлі-продажу у відповідних одиницях
виміру або грошовому вираженні. Умова
щодо кількості товару може бути
погоджена шляхом встановлення у
договорі купівлі-продажу порядку
визначення цієї кількості.

Статтею 687 Цивільного кодексу України
встановлено, що перевірка додержання
продавцем умов договору
купівлі-продажу щодо кількості,
асортименту, якості, комплектності,
тари та (або) упаковки товару та інших
умов здійснюється у випадках та в
порядку, встановлених договором або
актами цивільного законодавства.

Якщо нормативно-правовими актами з
питань стандартизації встановлено
вимоги щодо порядку перевірки
кількості, асортименту, якості,
комплектності, тари та (або) упаковки
товару, порядок перевірки, визначений
договором, має відповідати цим вимогам.

Тобто цивільним законодавством, поряд
із загальними правилами виконання
договору поставки передбачено, що в
окремих випадках момент передачі
товару, перевірка його кількості,
якості, тощо, може бути погоджено
сторонами на окремих умовах та повинні
відповідати іншим нормативно-правовим
актам, якщо їх застосування є
обов'язковим при поставці певного виду
продукції.

Наказом Міністерство палива та
енергетики від 03 червня 2002 року №332,
зареєстрованим у в Міністерстві
юстиції України 24 квітня 2003 р. за №
331/7652, затверджено Інструкцію про
порядок приймання, зберігання,
відпуску та обліку газів вуглеводневих
скраплених для комунально-побутового
споживання та автомобільного
транспорту.

Інструкція встановлює єдиний порядок
приймання, транспортування,
зберігання, відпуску та обліку газів
вуглеводневих скраплених для
комунально-побутового споживання та
автомобільного транспорту і
використовується на
газонаповнювальних станціях (ГНС),
газонаповнювальних пунктах (ГНП),
автогазозаправних станціях (АГЗС) та
автогазозаправних пунктах (АГЗП)
незалежно від форм власності.

Згідно Виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, основним видом
господарської діяльності позивача є
роздрібна торгівля пальним (КВЕД 50.50.0).
Відповідно до договору оренди
автомобільного газозаправного пункту
від 1 вересня 2011 року, позивач для
здійснення основного виду діяльності
орендує газозаправну станцію за
адресою АДРЕСА_1, загальною площею 25.5
кв.м.

Отже, при здійсненні приймання,
зберігання, обліку та відпуску газу
скрапленого позивач зобов'язаний
дотримуватись вимог вказаної
Інструкції.

Такі висновки суду узгоджуються власне
з умовами договору поставки, пунктом 2.4
якого встановлено, що приймання товару
по кількості та якості здійснюється у
відповідності з Інструкцією про
порядок приймання, зберігання,
відпуску та обліку газів вуглеводневих
скраплених для комунально-побутового
споживання та автомобільного
транспорту та інструкціями №п-6 від 15
червня 1965 року та п-7 від 25 квітня 1966
року.

Пунктом 5 Інструкції встановлено, що
приймання скрапленого вуглеводневого
газу за кількістю здійснюється згідно
з вимогами чинного законодавства, цієї
Інструкції та договорів про
постачання.

Порядок приймання СВГ, що надійшов
автомобільним транспортом передбачено
пунктом 5.2 Інструкції.

Підпунктом 5.2.1. пункту 5.2 Інструкції
встановлено, що огляд автоцистерн,
приймання та зливання СВГ здійснюються
працівниками, які призначені наказом
керівника підприємства та пройшли курс
спеціального навчання і перевірку
знань з питань охорони праці згідно з
вимогами пункту 2.1 Типового положення
про навчання з питань охорони праці.
Періодичність перевірки знань цих
працівників проводиться не рідше
одного разу на рік. Ці працівники
повинні бути атестовані на знання
Правил будови та безпечної
експлуатації посудин, що працюють під
тиском (ДНАОП 0.00-1.07-94), та Правил безпеки
систем газопостачання України (ДНАОП
0.00-1.20-98) в обсязі роботи, яка ними
виконується.

Судом встановлено, що відповідно до
наказу №5 від 12 червня 2011 року,
відповідальним за прийом та зливання
скрапленого газу є ФОП ОСОБА_2 Згідно
посвідчення виданого ТОВ
«Навчально-виробничий комплекс»,
ОСОБА_2 пройшла відповідний інструктаж
та навчання щодо державних нормативних
актів з охорони праці згідно програми
навчання, а також в обсязі виконуваної
роботи .

Відповідно до підпункту 5.2.2 Інструкції,
приймання СВГ, що надійшов
автомобільним транспортом від
постачальників, проводиться
вантажоодержувачем на підставі
видаткових та товаротранспортних
накладних та документів про якість
(паспортів) на СВГ, оформлених у
відповідності до ДСТУ 4047-2001, з
обов'язковим складанням акта приймання
за кількістю СВГ, що надійшов
автомобільним транспортом, за формою N
3-ГС (додаток 3).

Видаткова та товаротранспортна
накладні є підставою для
оприбуткування СВГ за складським та
бухгалтерським обліком підприємства.

Згідно підпункту 5.2.3 Інструкції маса
СВГ в автоцистерні визначається за
різницею ваги автоцистерни до і після
зливання СВГ. Вагу автоцистерн
визначають на автомобільних вагах
середнього класу точності згідно з
ГОСТ 29329-92.

Підпунктом 5.2.4 передбачено, що
інформація про кількість СВГ, що
надійшов на підприємство в
автоцистернах, зазначається у журналі
оперативного обліку СВГ за формою N 2-ГС
і після здавання звіту матеріально
відповідальною особою в бухгалтерію
оприбутковується за бухгалтерським
обліком.

Пунктом 11 Інструкції встановлено, що
бухгалтерський облік руху СВГ
здійснюється на підставі Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" та
відповідно до Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 9 "Запаси",
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 20 жовтня 1999 р. N 246.

Податковий облік господарських
операцій руху СВГ ведеться згідно із
чинним законодавством України.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції , одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(частина 2 статті 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»).

Згідно з пунктом 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 та
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704
первинні документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Аналіз вищезазначених положень
законодавства дає підстави вважати, що
для цілей бухгалтерського обліку при
поставці скрапленого газу, платник
податків зобов'язаний складати
первинні документи, що підтверджують
факт здійснення господарських
операцій з поставки та у повному обсязі
вести облік поставленого газу.

Таким чином, складання акта приймання
за кількістю СВГ, що надійшов
автомобільним транспортом, за формою №
3-ГС ( згідно додатку 3 до інструкції),
ведення журналу оперативного обліку
СВГ за формою № 2-ГС є обов'язковим.
Зазначені документи є підтвердженням
відомостей, що містяться у видаткових
та товарно-транспортних накладних і
водночас є підставою для
оприбуткування та подальшого обліку
товару.

Водночас, позивачем, попри пряме
зазначення необхідності дотримання
вимог Інструкції при здійсненні даних
господарських операцій, не було надано
доказів ведення кількісного обліку
скрапленого вуглеводного газу у
товарній книзі руху СВГ за формою 15-ГС,
журналу оперативного обліку СВГ за
формою 2-ГС, акта приймання за кількістю
СВГ, що надійшов автомобільним
транспортом, за формою № 3-ГС, реєстрів
первинних документів.

Документи, які надані позивачем в
підтвердження реального виконання
укладеного договору, містять лише
відомості щодо виду товару, його ціни
та кількості. При цьому позивачем не
дотримувалися вимоги чинного
законодавства щодо порядку прийомки за
кількістю та якістю товару, не
здійснюється вимірювань об'єму
поставленого товару засобами
вимірювальної техніки.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції,
облік скрапленого вуглеводневого газу
на газозаправлювальній станції (ГНС) та
газонаповнювальному пункті (ГНП)
здійснюється в одиницях маси
(кілограм), а на автогазаправній
станції (АГЗС) та автогазозаправному
пункті (АГЗП) - в одиницях об'єму (літр)
(ДСТУ 3651.0-97).

У відповідності до пункту 4.6
Інструкції, для забезпечення
достовірності та єдності вимірювань
маси СВГ повинні використовуватися
засоби вимірювальної техніки, які
допущені до застосування
Держспоживстандартом України. Не
допускаються до застосування ЗВТ, які
не пройшли повірку або державну
метрологічну атестацію, у порядку,
встановленому Законом України "Про
метрологію та метрологічну діяльність"
та ДСТУ 2708-99 і ДСТУ 3215-95, відповідно, та
такі, що не мають відтисків державного
повірочного тавра або свідоцтва про
державну метрологічну атестацію.

Згідно пункту 4.7 Інструкції,
відповідальність за комплектність та
належний стан засобів вимірювальної
техніки (ЗВТ) покладається на
керівників підприємств - власників ЗВТ,
які, в свою чергу, наказом призначають
осіб, які здійснюватимуть щоденний
контроль за ЗВТ.

Пунктом 4.9 Інструкції передбачено, що
керівники підприємств та особи, що
відповідають за правильність
проведення вимірювань і стан ЗВТ,
несуть відповідальність згідно із
чинним законодавством України.

Крім того, суд зазначає, що частиною 2
статті 662 Цивільного кодексу
встановлено, що продавець повинен
одночасно з товаром передати покупцеві
його приналежності та документи
(технічний паспорт, сертифікат якості
тощо), що стосуються товару та
підлягають переданню разом із товаром
відповідно до договору або актів
цивільного законодавства.

Дане положення кореспондує пункту 4.4
Інструкції, згідно якого компонентний
склад СВГ визначається за документом
про якість (паспортом) на СВГ
постачальника або хроматографічним
методом за ГОСТ 10679-76, за пробами, що
відібрані відповідно до вимог ДСТУ
4056-2001 та пункту 2.3 договору поставки.

Разом з тим, суд не приймає як належний
доказ наявні у матеріалах справи
паспорти щодо компонентного складу
СВГ, оскільки як вбачається з їх змісту,
дані паспорти посвідчують якість газу,
що поставлявся залізничним
транспортом до ТОВ «Єврогазтрейд» і
знаходився у відповідних залізничних
цистернах. Згідно умов договору та
наявних у матеріалах справи
товарно-транспортних накладних,
поставка газу відбувалась
автомобільним транспортом.

Враховуючи, що позивачем жодного
обліку щодо кількості прийнятого
товару не ведеться, встановити
відповідність газу у зазначених
залізничних цистернах із поставленим
на користь ФОП ОСОБА_2 не вбачається
можливим.

Крім того, суд зважає на окремі
аналогічні недоліки, що містяться у
товарно-транспортних накладних, якими
супроводжувалось перевезення
скрапленого газу. Зазначені накладні
не містять відомостей щодо особи, яка
отримувала вантаж, пункту навантаження
і розвантаження.

Отже, суд зауважує, що позивачем не
надано належних первинних документів в
підтвердження фактичного здійснення
господарської операції позивача з ТОВ
«Єврогазтрейд».

Вищенаведене, зважаючи на нормативно
встановлені вимоги до первинної
документації, яка підтверджує факт
руху скрапленого вуглеводного газу,
свідчить про відсутність руху СВГ за
договором поставки.

Також суд не приймає до уваги доводи
позивача щодо того, що надані,
податкові накладні, видаткові та
товарно-транспортні накладі є
безперечними доказами обґрунтованого
віднесення позивачем до складу
податкового кредиту сум ПДВ сплачених
у ціні вартості отриманих товарів. Так,
як вказані документи, за відсутності
інших доказів, які б підтверджували
фактичну поставку газу, на підставі
яких сформований податковий кредит, за
умови недодержання встановленої
чинним, на момент виникнення спірних
правовідносин, законодавством форми
для обліку, самі по собі не можуть
підтверджувати право платника на його
формування.

Відсутність доказів реального
вчинення господарської операції
виключає правомірність визначення
платником податкового кредиту за
такими операціями, незважаючи на
наявність у нього податкових
накладних, що за формою відповідають
вимогам чинного законодавства.

Таким чином, перевіривши реальність
виконання договору поставки, суд
погоджується з висновками податкового
органу щодо відсутності підстав для
включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
сплачених відповідно до податкових
накладних у зв'язку із придбанням
скрапленого газу у ТОВ «Єврогазтрейд».

Відтак, суд не знаходить підстав для
скасування податкового
повідомлення-рішення Миронівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області від 23
січня 2014 року №.

З приводу висновків податкового органу
про порушення ФОП ОСОБА_2 вимог
підпункту 164.1.1 та пункту «г» підпункту
164.2.17 статті 164 Податкового кодексу
України судом встановлено наступне.

Згідно акту перевірки, відповідач
стверджує, що позивачем не включено до
складу загального оподатковуваного
доходу суми доходу, отриманого
платником податку як додаткове благо, а
саме вартість сплачених послуг за
користування електроенергією за
об'єкт, де здійснювалась господарська
діяльність (приміщення газової АЗС) за
період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2012
року у сумі 6268,58 грн., отриманих
безоплатно від ФОП ОСОБА_4

Згідно підпункту 164.1.1. пункту 164.1 статті
164 Податкового кодексу України
загальний оподатковуваний дохід
складається з доходів, які остаточно
оподатковуються під час їх нарахування
(виплати, надання), доходів, які
оподатковуються у складі загального
річного оподатковуваного доходу, та
доходів, які оподатковуються за іншими
правилами, визначеними цим Кодексом.

Відповідно абзацу «г» підпункту 164.2.17
пункту 164.2 статті 164 Податкового
кодексу України до загального
місячного (річного) оподатковуваного
доходу платника податку включаються:
дохід, отриманий платником податку як
додаткове благо (крім випадків,
передбачених статтею 165 цього Кодексу)
у вигляді суми грошового або майнового
відшкодування будь-яких витрат або
втрат платника податку, крім тих, що
обов'язково відшкодовуються згідно із
законом за рахунок бюджету або
звільняються від оподаткування згідно
з цим розділом.

Згідно з підпунктом 14.1.47 пункту 14.1
статті 14 Кодексу додаткові блага - це
кошти, матеріальні чи нематеріальні
цінності, послуги, інші види доходу, що
виплачуються (надаються) платнику
податку податковим агентом, якщо такий
дохід не є заробітною платою та не
пов'язаний з виконанням обов'язків
трудового найму або не є винагородою за
цивільно-правовими договорами
(угодами), укладеними з таким платником
податку (крім випадків, прямо
передбачених нормами розділу IV цього
Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП
ОСОБА_3 для здійснення основного виду
діяльності орендує на підставі
договору від 1 вересня 2011 року
нежитлову будівлю з підсобною
спорудою, а також дві металеві ємності,
що знаходиться за адресою АДРЕСА_1
загальною площею 25.5 кв.м.

У ході розгляду справи, позивач
зазначив, що дійсно орендує зазначене
приміщення та на момент проведення
перевірки витрат за спожиту
електроенергію на користь орендодавця
перераховано не було.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач не
є податковим агентом відносно
зобов'язань орендодавця (ОСОБА_4), а
зазначені виплати сторони здійснюють
відповідно до вимог договору та
цивільного законодавства. Таким чином,
суми за користування електроенергією,
що на момент перевірки не були
перераховані орендодавцю не є
додатковим благом у розумінні положень
податкового законодавства.

Отже, висновок відповідача про
завищення ФОП ОСОБА_2 податку на доходи
фізичних осіб у розмірі 940,29 грн. є
безпідставним.

Враховуючи вищезазначене, податкове
повідомлення рішення Миронівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області від 23
січня 2014 року № є протиправним та
підлягає скасуванню.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Належних і достатніх доказів, які б
спростовували доводи відповідача, в
частині протиправності визначення
показників податкового кредиту,
позивач не надав.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду достатніх доказів, які
спростовували б твердження позивача, а
відтак, не довів правомірності своїх
рішень у частині нарахування податку
на доходи фізичних осіб.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на взаємний та достатній зв'язок
доказів у їх сукупності, та враховуючи,
що органом державної податкової служби
доведено законність та
обґрунтованість податкового
повідомлення-рішення, яким встановлено
грошове зобов'язання з ПДВ, суд дійшов
висновку, що адміністративний позов
підлягає задоволенню частково.

Як передбачено частиною другою статті
19 Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

З огляду на викладене, повно та
всебічно дослідивши матеріали
адміністративної справи, колегія
суддів приходить до висновку, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновки суду першої інстанції,
викладені в постанові від 04.06.20014року,
та не можуть бути підставами для її
скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що судом першої
інстанції було вірно встановлено
фактичні обставини справи, надано
належну оцінку дослідженим доказам та
прийнято законне та обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права.
В зв'язку з цим колегія суддів вважає
необхідним апеляційні скарги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 та
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області - залишити без задоволення, а
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 04.06.2014 року
- без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

В задоволені апеляційних скарг
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та
Миронівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області - відмовити.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 04 червня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до вимог ч. 2 ст. 212 КАС
України та може бути оскаржена в
двадцятиденний термін шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:
Шостак О.О.,

Судді: Мамчур
Я.С.,

Бистрик Г.М.

.

Головуючий суддя
Шостак О.О.

Судді:
Мамчур Я.С

Бистрик Г.М.