Справа № 826/17661/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 грудня 2014 року №
826/17661/14

Окружний адміністративний суд
міста Києва у складі судді
Погрібніченка І.М., суддів Іщука І.О.,
Шулежка В.П., розглянувши в порядку
письмового провадження
адміністративну справуза позовом
ОСОБА_1до 1. Державної реєстраційної
служби України, 2. Головного управління
юстиції у місті Києві про визнання
протиправним та скасування наказів,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м.
Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач)
з адміністративним позовом до
Державної реєстраційної служби
України (далі - відповідач 1), Головного
управління юстиції у місті Києві
(відповідач 2) про:

- визнання протиправним та скасування
наказу Державної реєстраційної служби
України про звільнення ОСОБА_1 №1160/к
від « 27» жовтня 2014 року;

- визнання протиправним та скасування
наказу Головного управління юстиції у
місті Києві про звільнення ОСОБА_1
№2616/03 від « 27» жовтня 2014 року;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді
заступника начальника реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
м. Києві;

- допустити негайне виконання рішення
суду в частині поновлення на роботі
ОСОБА_1 на посаді заступника начальника
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві, і
зобов'язати Відповідача-2 внести
відповідні зміни до трудової книжки
Позивача;

- стягнунення з Відповідача-2 суму
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, починаючи з дня винесення
наказу про звільнення по день
прийняття судом рішення про поновлення
на посаді.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги
посилався на те, що вказану заяву ним
було написано під тиском та внаслідок
обману з боку керівництва, а тому
оскаржувані накази є незаконними та
безпідставними, у зв'язку із чим
підлягають скасуванню.

Представник відповідача 1 - Державної
реєстраційної служби України подав
заперечення проти адміністративного
позову, в яких зазначає, що оскаржувані
накази видано в межах наданих
повноважень, та у спосіб, передбачений
чинним законодавством.

Представник відповідача 1 та 2 -
Головного управління юстиції у місті
Києві у судове засідання не з'явився,
подав до суду письмові заперечення, в
яких зазначив, що оскаржувані накази
видано в межах наданих повноважень, та
у спосіб, передбачений чинним
законодавством, а тому підстави для їх
скасування відсутні.

Відповідно до вимог частини 6 статті 128
Кодексу адміністративного судочинства
України, в зв'язку з поданою позивачем
заявою про розгляд справи за його
відсутності та неявкою у судове
засідання та представника відповідача
2 , суд дійшов висновку про доцільність
розгляду справи у письмовому
провадженні.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2014 року наказом Державної
реєстраційної служби України № 1160/к
ОСОБА_1 звільнено з посади заступника
начальника реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві.

Вказаний вище наказ було оголошено
наказом Головного управління юстиції у
м. Києві № 2616/03 від 27.10.2014 року,
відповідно до якого ОСОБА_1 вважається
таким, що звільнений з посади
заступника начальника реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
м. Києві, за угодою сторін, відповідно
до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Незгода з наказами суб'єктів владних
повноважень про звільнення позивача,
обумовила його звернення до суду з
адміністративним позовом.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
надані сторонами докази та пояснення,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, суд погоджується з
доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Як вбачається з матеріалів справи,
підставою для видачі оскаржуваних
наказів, стала заява ОСОБА_1 про
звільнення його з займаної посади за
угодою сторін.

Трудові відносини всіх працівників,
сприяючи зростанню продуктивності
праці, поліпшенню якості роботи,
підвищенню ефективності суспільного
виробництва і піднесенню на цій основі
матеріального і культурного рівня
життя трудящих, зміцненню трудової
дисципліни і поступовому перетворенню
праці на благо суспільства в першу
життєву потребу кожної працездатної
людини регулює Кодекс законів про
працю України.

Статтею 21 Кодексу законів про працю
України визначено, що трудовий договір
є угода між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 36 Кодексу законів про
працю України підставами припинення
трудового договору є, зокрема, угода
сторін.

Відповідно до ст. 38 Кодексу законів про
працю України працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. У разі,
коли заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу; неможливість
проживання у даній місцевості,
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення нею чотирнадцятирічного
віку або дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом сім'ї відповідно до
медичного висновку або інвалідом I
групи; вихід на пенсію; прийняття на
роботу за конкурсом, а також з інших
поважних причин), власник або
уповноважений ним орган повинен
розірвати трудовий договір у строк, про
який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Працівник, який попередив власника або
уповноважений ним орган про розірвання
трудового договору, укладеного на
невизначений строк, вправі до
закінчення строку попередження
відкликати свою заяву і звільнення в
цьому випадку не проводиться, якщо на
його місце не запрошена особа в порядку
переведення з іншого підприємства,
установи, організації (ч. 4 ст. 24 Кодексу
законів про працю України).

При цьому, суд зазначає, що відповідно
до п. 8 постанови Пленуму Верховного
суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» судам необхідно мати на увазі,
що при домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п. 1 ст. 36 Кодексу законів
про працю України (за згодою сторін)
договір припиняється в строк,
визначений сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Сама по собі згода власника або
уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення до закінчення строку
попередження не означає, що трудовий
договір припинено за п. 1 ст. 36 Кодексу
законів про працю України, якщо не було
домовленості сторін про цю підставу
припинення трудового договору. В
останньому випадку звільнення
вважається проведеним з ініціативи
працівника (ст. 38 Кодексу законів про
працю України).

З дослідженої у судовому засіданні
копії заяви позивача встановлено, що
вона не містить дати її написання,
строку з якого має бути припинений
трудовий договір, так само як і дати її
реєстрації у відповідному кадровому
підрозділі відповідача 2.

Також вказана заява містить в собі
запис «Не заперечую», засвідчений
підписом начальника Реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
місті Києві Янчука А.М., проте, дата його
вчинення відсутня.

У той же час, згідно резолюції Голови
Державної реєстраційної служби
України Онищенко Г.В. від 27.10.2014 на
зазначеній вище заяві позивача вчинено
запис «До наказу».

Таким чином, з урахуванням
встановлених обставин у даній
адміністративній справі суд вважає, що
зазначена вище заява не може вважатися
такою, що відображає бажання позивача
розірвати трудовий договір на підставі
п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю
України, та погоджується з доводами
позивача щодо відсутності його
волевиявлення з цього приводу, а
відтак, спірні правовідносини слід
розглядати в контексті дотримання
відповідачами вимог ст. 40, 41 Кодексу
законів про працю України, тобто
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або уповноваженої
ним особи.

При цьому, суд звертає увагу, що
позивачем 24.10.2014 року було надіслано на
адресу відповідача 1 заяву про
відкликання заяви про його звільнення
та повідомлення про перебування на
лікарняному з 24.10.2014 року, а 27.10.2014 року
ОСОБА_1 прибув на роботу та повідомив
про його тимчасову непрацездатність.

Вказані обставини не заперечувалися та
не були спростовані належними та
допустимими доказами представниками
відповідачів під час розгляду даної
адміністративної справи.

Однак, відповідачем 2 вказані обставини
не взяті до уваги та протиправно було
надіслано відповідачу 1 подання від
27.10.2014 року за № 558/5.5 щодо звільнення з
займаної посади заступника начальника
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1 на
підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про
працю України за угодою сторін.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 40
КЗпП України не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого органу в
період його тимчасової
непрацездатності.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.1992 р. № 9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» правила про недопустимість
звільнення працівника в період
тимчасової непрацездатності, а також у
період перебування у відпустці (ч. 3 ст.
40 КЗпП) стосуються як передбачених
статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків,
коли розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
провадиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. При цьому
маються на увазі щорічні, а також інші
відпустки, що надаються працівникам як
із збереженням, так і без збереження
заробітку.

Розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не може бути
визнано обгрунтованим, якщо в день
звільнення працівнику видано
лікарняний листок (довідку в
установлених законом випадках) про
його тимчасову непрацездатність.

Відповідно до п. 1.1 Інструкції про
порядок видачі документів, що
засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 13
листопада 2001 року № 455, тимчасова
непрацездатність працівника
засвідчується листком
непрацездатності.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач в період з 27.10.2014 року по 08.11.2014
року перебував на лікарняному, що
підтверджується листком
непрацездатності Серії АГЗ № 700839.

Окрім цього, при вирішення даної справи
суд враховує, що позивач був державним
службовцем, загальні засади діяльності
якого а також його статус регулюється
Законом України «Про державну службу»
від 16.12.1993 року № 3723-XII.

Розділом VI вказаного Закону
передбачено підстави припинення
державної служби.

Зокрема ст. 30 Закону України «Про
державну службу» передбачено, що крім
загальних підстав, передбачених
Кодексом законів про працю України,
державна служба припиняється у разі:

1) порушення умов реалізації права на
державну службу (стаття 4 цього Закону);

2) недотримання пов'язаних із
проходженням державної служби вимог,
передбачених статтями 16 і 16 1 цього
Закону;

3) досягнення державним службовцем
граничного віку проходження державної
служби (стаття 23 цього Закону);

4) відставки державних службовців, які
займають посади першої або другої
категорії (стаття 31 цього Закону);

5) виявлення або виникнення обставин, що
перешкоджають перебуванню державного
службовця на державній службі (стаття 12
цього Закону);

6) відмови державного службовця від
прийняття або порушення Присяги,
передбаченої статтею 17 цього Закону.

У той же час, існування будь-яких із
зазначених вище підстав, судом під час
розгляду справи відповідачами не
доведено, а судом не встановлено.

Таким чином, наказ Державної
реєстраційної служби України про
звільнення ОСОБА_1 №1160/к від « 27» жовтня
2014 року та наказ Головного управління
юстиції у місті Києві про звільнення
ОСОБА_1 №2616/03 від « 27» жовтня 2014 року, є
такими, що не ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства, у зв'язку із чим
підлягають скасуванню.

Окрім цього, суд зазначає, що
відповідно до п. 2.1 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29 липня 1993 р. № 58
до трудової книжки вносяться:

- відомості про працівника: прізвище,
ім'я та по батькові, дата народження;

- відомості про роботу, переведення на
іншу постійну роботу, звільнення;

- відомості про нагородження і
заохочення: про нагородження
державними нагородами України та
відзнаками України, заохочення за
успіхи в роботі та інші заохочення
відповідно до чинного законодавства
України;

- відомості про відкриття, на які видані
дипломи, про використані винаходи і
раціоналізаторські пропозиції та про
виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.10. вказаної Інструкції у
розділі «Відомості про роботу»,
«Відомості про нагородження»,
«Відомості про заохочення» трудової
книжки (вкладиша) закреслення раніше
внесених неточних або неправильних
записів не допускається.

У разі необхідності, наприклад, зміни
запису відомостей про роботу після
зазначення відповідного порядкового
номеру, дати внесення запису в графі 3
пишеться: "Запис за N таким-то недійсний.
Прийнятий за такою-то професією
(посадою)" і у графі 4 повторюються дата
і номер наказу (розпорядження) власника
або уповноваженого ним органу, запис з
якого неправильно внесений до трудової
книжки.

У такому ж порядку визнається
недійсним запис про звільнення і
переведення на іншу постійну роботу у
разі незаконного звільнення або
переведення, установленого органом,
який розглядає трудові спори, і
поновлення на попередній роботі або
зміни формулювання причини звільнення.
Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то
є недійсним, поновлений на попередній
роботі". При зміні формулювання причини
звільнення пишеться: "Запис за N
таким-то є недійсним, звільнений ..." і
зазначається нове формулювання.

У відповідності до статті 235 Кодексу
законів про працю України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100, середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи із виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Згідно з пунктом 4 вказаного порядку
при обчисленні середньої заробітної
плати за два останні місяці не
враховуються виплати за час, протягом
якого зберігається середній заробіток
працівника (за час виконання державних
і громадських обов'язків, щорічної і
додаткової відпусток, відрядження,
тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до переконання про
необхідність поновлення позивача на
посаді заступника начальника
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві з дати
незаконного звільнення, а саме з 27.10.2014
року, з внесенням відповідних змін до
трудової книжки останнього в частині
поновлення ОСОБА_1 та стягнення з
Головного управління юстиції у м. Києві
суми середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, починаючи з дня
винесення наказу про звільнення по
день прийняття судом рішення про
поновлення на посаді.

Частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого, вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд прийшов
до переконання про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, суд зазначає, що відповідно
до пунктів 2 та 3 частини першої статті
256 Кодексу адміністративного
судочинства України постанови суду про
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби -у межах
стягнення за один місяць та про
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби виконуються негайно.

Враховуючи наведене, постанова суду в
частині поновлення ОСОБА_1 на посаді
заступника начальника реєстраційної
служби Головного управління юстиції у
м. Києві в частині стягнення середнього
заробітку за один місяць, підлягає до
негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 128, ст. ст. 158-163,
ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати
наказ Державної реєстраційної служби
України про звільнення ОСОБА_1 №1160/к
від « 27» жовтня 2014 року.

3. Визнати протиправним та скасувати
наказ Головного управління юстиції у
місті Києві про звільнення ОСОБА_1
№2616/03 від « 27» жовтня 2014 року.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника
начальника реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
з 27 жовтня 2014 року та внести відповідні
зміни до трудової книжки ОСОБА_1.

5. Стягнути з Головного управління
юстиції у м. Києві суму середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
починаючи з дня винесення наказу про
звільнення по день прийняття судом
рішення про поновлення на посаді.

6. Допустити негайне виконання рішення
Окружного адміністративного суду
міста Києва в частині поновлення
ОСОБА_1 на посаді заступника начальника
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в межах стягнення
за один місяць.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 КАС України, шляхом подання через
суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Головуючий суддя І.М.
ПогрібніченкоСудді: І.О. Іщук В.П.
Шулежко