Справа № 734/2365/14
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2014-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 734/2365/14
інстанції: Бараненко С.М.
Суддя-доповідач: Кучма А.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

28 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

Головуючого-судді:
Кучми А.Ю.

суддів:
Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Управління пенсійного фонду України в
Козелецькому районі Чернігівської
області на постанову Козелецького
районного суду Чернігівської області
від 08.08.2014 у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління
пенсійного фонду України в
Козелецькому районі Чернігівської
області про визнання дій
неправомірними, зобов'язання здійснити
перерахунок та виплату пенсії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Козелецького районного
суду Чернігівської області від 08.08.2014
позов задоволено частково.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням суду першої інстанції,
відповідачем подано апеляційну скаргу,
в якій апелянт просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти по
справі нову постанову, якою у
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі, у зв'язку з порушенням судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а постанову
суду першої інстанції без змін,
виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є пенсіонером, перебуває на
обліку у відповідача, крім того є
особою, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи, йому
встановлено 1 категорію. В зв'язку із
захворюванням, пов'язаним ліквідацією
наслідків аварії на ЧАЕС, позивача,
відповідно до положень Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», визнано
інвалідом III групи, що підтверджується
довідкою МСЕК.

На звернення позивача до управління
про перерахунок та виплату пенсії
згідно з вимогами статей 50,54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
починаючи з 01.01.2005 та виплату
компенсації, відповідач, листом від
26.03.2014 № 682/04 повідомив, що розмір пенсії
розраховано вірно, з урахуванням вимог
чинного законодавства, при цьому
посилався на норми Постанов Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 №530, яка
була чинною до липня 2011, від 06.07.2011 № 745,
а також від 23.11.2011 № 1210, яка набрала
чинності з 01.01.2012.

Не погоджуючись з відмовою у
здійсненні перерахунку та виплати
державної пенсії та додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю відповідно
до положень ст.ст. 50,54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», позивач
звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

Колегія суддів з таким висновком в
повній мірі погоджується, виходячи з
наступного.

Щодо вимог позивача про звернення до
Верховного Суду України з клопотанням
для вирішення питання стосовно
внесення до Конституційного Суду
України подання щодо конституційності
постанови Кабінету Міністрів України
від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про
підвищення рівня соціального захисту
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», колегія
суддів зазначає таке.

Зі змісту ст. ст. 113, 116 Конституції
України вбачається, що Кабінет
Міністрів України як вищий орган у
системі органів виконавчої влади
забезпечує державний суверенітет і
економічну самостійність України,
здійснення внутрішньої і зовнішньої
політики держави, виконання
Конституції і законів України, актів
Президента України; вживає заходів
щодо забезпечення прав і свобод людини
і громадянина; забезпечує проведення
фінансової, цінової, інвестиційної та
податкової політики; політики у сферах
праці й зайнятості населення,
соціального захисту, освіти, науки і
культури, охорони природи, екологічної
безпеки і природокористування тощо.

Частиною 2 ст. 46 Конституції України
передбачено, що право на соціальний
захист гарантується, у тому числі,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

При чому, як вбачається зі змісту
рішення Конституційного Суду України
від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 за рахунок
бюджетних джерел забезпечується
соціальний захист широких верств
населення країни, серед яких особи, що
отримують пенсії та інші види
соціальних виплат та допомоги. Це
зобов'язує державу дотримуватися
частин першої, третьої статті 95
Основного Закону України, згідно з
якими бюджетна система України
будується на засадах справедливого і
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами і
територіальними громадами; держава
прагне до збалансованості бюджету
України.

Відповідно до правової позиції
Конституційного Суду України,
викладеної в рішенні від 26.12.2011 року №
20-рп/2011 передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно з частиною першою
статті 17 Конституції України є
найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги повинна
відбуватися відповідно до критеріїв
пропорційності та справедливості і є
конституційно допустимою до тих меж, за
якими ставиться під сумнів власне
сутність змісту права на соціальний
захист.

Крім того, у мотивувальній частині
рішення Конституційного Суду України
від 25.01.2012 року №3-рп/2012 зазначено, що
однією з ознак України як соціальної
держави є забезпечення
загальносуспільних потреб у сфері
соціального захисту за рахунок коштів
Державного бюджету України виходячи з
фінансових можливостей держави, яка
зобов'язана справедливо і неупереджено
розподіляти суспільне багатство між
громадянами і територіальними
громадами та прагнути до
збалансованості бюджету України. При
цьому рівень державних гарантій права
на соціальний захист має відповідати
Конституції України, а мета і засоби
зміни механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги -
принципам пропорційності і
справедливості.

Згідно абз. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії» державні
соціальні стандарти - це встановлені
законами, іншими нормативно-правовими
актами соціальні норми і нормативи або
їх комплекс, на базі яких визначаються
рівні основних державних соціальних
гарантій; державні соціальні гарантії -
це встановлені законами мінімальні
розміри оплати праці, доходів громадян,
пенсійного забезпечення, соціальної
допомоги, розміри інших видів
соціальних виплат, встановлені
законами та іншими
нормативно-правовими актами.

Тобто, державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії можуть
бути визначені як законами України, так
і іншими нормативно-правовими актами,
зокрема актами Кабінету Міністрів
України.

Колегією суддів враховується, що у
рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011
Конституційний Суд України зауважив,
що невід'ємною складовою правового
регулювання відносин у сфері
соціального забезпечення є визначення
правового механізму та державних
органів, на які покладається обов'язок
виконання соціальної політики держави
у цій сфері.

При цьому, у рішенні від 25.01.2012 року
№3-рп/2012 Конституційний Суд України
прийшов до висновку, що Кабінет
Міністрів України регулює порядок та
розміри соціальних виплат та допомоги,
які фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України, відповідно
до Конституції та законів України.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 23
Бюджетного кодексу України будь-які
бюджетні зобов'язання та платежі з
бюджету здійснюються лише за наявності
відповідного бюджетного призначення,
якщо інше не передбачено законом про
Державний бюджет України.

Крім, того зі змісту положень ч. 5 ст. 9
КАС України вбачається, що звернення до
Верховного Суду України для вирішення
питання стосовно внесення до
Конституційного Суду України подання
щодо конституційності закону чи іншого
правового акта є правом, а не обов'язком
суду.

Отже, враховуючи наведене, зокрема
позицію Конституційного Суду України,
а також приписи ч. 5 ст. 9 КАС України,
колегія суддів не вбачає підстав для
звернення до Верховного Суду України з
клопотанням для вирішення питання
стосовно внесення до Конституційного
Суду України подання щодо
конституційності постанови Кабінету
Міністрів України від 23 листопада 2011
року № 1210 «Про підвищення рівня
соціального захисту громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Щодо решти позовних вимог, згідно з
якими, позивач просив визнати
протиправними дії та бездіяльність
відповідача та зобов'язати останнього
здійснити нарахування, перерахунок та
виплату державної пенсії у розмірі не
нижчому 6 (шести) мінімальних пенсій за
віком, а також додаткової пенсії у
розмірі 50 (п'ятдесяти) процентів
мінімальної пенсії за віком, за період,
починаючи за період з 05.02.2014,
апеляційний суд вважає, що вони
підлягають частковому задоволенню, з
огляду на наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, позивач є особою,
яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1 категорії,
що вбачається з відповідного
посвідчення, копія якого міститься у
справі, є інвалідом ІІІ групи, що
підтверджується довідкою МСЕК.

Статтями 50, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» визначено
розмір пенсії, додаткової пенсії, до
категорії яких відноситься позивач.

Однак, всупереч вищезазначеним нормам
закону позивачу щомісячна державна
пенсія, додаткова пенсія та підвищення
до пенсії виплачуються у 2014 році
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 1210 від 23.11.2010.

Рішенням Конституційного Суду України
від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 дано
тлумачення, що нормативно-правові акти
Кабінету Міністрів України під час
вирішення справ про соціальний захист
підлягають застосуванню тоді, коли
вони видані у межах його компетенції на
основі і на виконання Бюджетного
кодексу України, закону про Державний
бюджет України на відповідний рік та
інших законів України.

Так, Законом № 1622-VII від 31.07.2014 було
внесено зміни до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік»,
зокрема доповнено пунктом 6-7 його
прикінцеві положення.

Згідно з даним пунктом норми і
положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50,
51, 52 та 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (Відомості Верховної Ради
України, 1992 р., № 13, ст. 178 із наступними
змінами), статей 5 та 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
(Відомості Верховної Ради України, 2005
р., № 4, ст. 94 із наступними змінами),
Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення» (Відомості
Верховної Ради України, 2003 р., № 15, ст. 111
із наступними змінами), статей 14, 22, 37 та
43 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» (Відомості Верховної Ради
України, 1992 р., № 29, ст. 399 із наступними
змінами), пункту «ж» частини першої
статті 77 Основ законодавства України
про охорону здоров'я (Відомості
Верховної Ради України, 1993 р., № 4, ст. 19
із наступними змінами), статей 12, 13, 14, 15
та 16 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (Відомості
Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425
із наступними змінами), статті 43
Гірничого закону України (Відомості
Верховної Ради України, 1999 р., № 50, ст. 433
із наступними змінами), статей 6-1, 6-2, 6-3
та 6-4 Закону України «Про жертви
нацистських переслідувань» (Відомості
Верховної Ради України, 2000 р., № 24, ст. 182
із наступними змінами) застосовуються
у порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України, виходячи
з наявних фінансових ресурсів бюджетів
усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду
України та бюджетів інших фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на 2014 рік.

Таким чином, Кабінету Міністрів
України у 2014 році надано право
встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від наявних фінансових ресурсів
бюджетів усіх рівнів, бюджету
Пенсійного фонду України та бюджетів
інших фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
2014 рік.

Разом з тим, як на час звернення
позивача до суду із даним позовом, так і
на момент вирішення справи, Кабінетом
Міністрів України у 2014 році, таке право
щодо прийняття нормативно-правового
акту для визначення розмірів
вказаних соціальних виплат,
використано не було, а тому, колегія
суддів вважає, що застосуванню
підлягають саме приписи ст.ст. 50, 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Отже, колегія суддів дійшла висновку
про наявність правових підстав для
часткового задоволення позовних вимог,
а саме щодо визнання протиправними дій
відповідача та зобов'язання останнього
здійснити перерахунок та виплату
державної пенсії у розмірі не нижчому 6
(шести) мінімальних пенсій за віком, а
також додаткової пенсії у розмірі 50
(п'ятдесяти) процентів мінімальної
пенсії за віком, відповідно до вимог
статей 50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» починаючи з 05.02.2014.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що постанова
суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм процесуального та
матеріального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновки суду першої інстанції, у
зв'язку з чим підстав для скасування
постанови суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст.ст.183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206 КАС
України, суд, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління
пенсійного фонду України в
Козелецькому районі Чернігівської
області залишити без задоволення, а
постанову Козелецького районного суду
Чернігівської області від 08.08.2014 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
та оскарженню не підлягає.

Головуючий-суддя:
А.Ю. Кучма

Судді:
В.О. Аліменко

Н.В.
Безименна

.

Головуючий суддя
Кучма А.Ю.

Судді:
Аліменко В.О.

Безименна Н.В.