Справа № 804/12999/14
Суддя: Чорна Валерія Вікторовна
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2014 р. справа № 804/12999/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Чорної В.В.

при секретарі судового засідання
Сітайло
О.В.

за участі представників сторін:

позивача
Панишко А.О.

відповідача
Штефан В.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Дніпропетровського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Комунального підприємства «Житлове
господарство Самарського району»
Дніпропетровської міської ради про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

в с т а н о в и в:

26 серпня 2014 року Дніпропетровське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів на виконання своїх
владних повноважень звернулося до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду із зазначеним
адміністративним позовом, в якому
просить стягнути з Комунального
підприємства «Житлове господарство
Самарського району»
адміністративно-господарські санкції
в сумі 154 305,45 грн. за невиконання у 2013
році нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів, та пеню в
сумі 46 грн. 29 коп. за порушення термінів
їх сплати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим,
що на виконання положень Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
Комунальне підприємство «Житлове
господарство Самарського району» при
середньообліковій чисельності штатних
працівників - 239 осіб, повинно було
створити у 2013 році 10 робочих місць, на
які працевлаштувати інвалідів.
Натомість, відповідач не виконав
зазначений норматив щодо п'яти осіб,
чим порушив вимоги ст.ст. 18, 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», а
тому зобов'язаний сплатити
адміністративно-господарські санкції
в сумі 154 305 грн. 45 коп., виходячи з
розміру середньорічної заробітної
плати штатного працівника, та пеню,
нараховану на суму заборгованості по
сплаті адміністративно-господарських
санкцій, в сумі 46 грн. 29 коп., за
порушення термінів їх сплати. В
добровільному порядку відповідач суму
заборгованості не сплачує, тому
позивач звернувся до суду із
зазначеним адміністративним позовом.

В судовому засіданні представник
позивача за довіреністю Панишко А.О.
позовні вимоги підтримала, просила
адміністративний позов задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві.

Представник відповідача за
довіреністю Штефан В.А. проти
задоволення позовних вимог заперечив,
посилаючись на те, що вина підприємства
у невиконані нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2013
році відсутня, оскільки всі
передбачені законом заходи для
належного виконання цього обов'язку
ним було вжито. Зокрема, підприємством
були створені робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, про що
щомісяця подавалася звітність за
формою 3-ПН до Лівобережного центру
зайнятості м.
Дніпропетровська за місцем
перебування на обліку. Проте, жодна
особа не дала згоди на
працевлаштування на заявлені вакансії
у зв'язку з транспортною віддаленістю
підприємства, при цьому, з боку
відповідача відмов у працевлаштуванні
осіб з інвалідністю не було.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи та
проаналізувавши норми чинного
законодавства, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлено, що забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально - економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до ст. 19 вищевказаного
Закону, для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб - у
кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, самостійно розраховують
кількість робочих місць для
працевлаштування інвалідів відповідно
до нормативу, встановленого частиною
першою цієї статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» передбачено, що підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю, де
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, передбаченим
ст. 19 цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно - господарські
санкції, сума яких визначається в
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві,
установі, організації за кожне робоче
місце, призначене для працевлаштування
інваліда і не зайняте інвалідом.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави
дійти до висновку, що на підприємства,
установи, організації, які
використовують найману працю,
покладено обов'язок,
по-перше, виділяти та створювати робочі
місця для працевлаштування інвалідів;
по-друге, надавати державній
службі зайнятості інформацію,
необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України; по-третє, якщо
середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, сплачувати
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції.

При цьому, обов'язок підприємства щодо
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
підбирати і працевлаштовувати
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в
частині 1 ст. 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні».

Судом встановлено, що Комунальне
підприємство «Житлове господарство
Самарського району» перебуває на
обліку в Дніпропетровському обласному
відділенні фонду соціального захисту
інвалідів, як підприємство, яке в своїй
діяльності використовує найману працю.

Згідно форми № 10-ПІ «Звіту про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів» за 2013 рік, що надавався
відповідачем 11.02.2014 р. до
Дніпропетровського обласного
відділення фонду соціального захисту
інвалідів, середньооблікова
чисельність штатних працівників
облікового складу підприємства у 2013
році становила 239 осіб (а.с.4).

Відповідно, чисельність інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідно до нормативу робочих місць
для забезпечення працевлаштування
інвалідів, встановленого ст. 19 Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
становить 10 осіб. Проте, у 2013 році на
підприємстві працювало 5 осіб (штатних
працівників), яким встановлена
інвалідність, що підтверджено звітом
відповідача за формою № 10-ПІ.

У зв'язку з цим, позивачем зроблено
розрахунок
адміністративно-господарських санкцій
за незайняті робочі місця для
працевлаштування інвалідів на суму
154 351,74 грн. (а.с.5).

Враховуючи, що в добровільному порядку
відповідач
адміністративно-господарські санкції
не сплатив, позивач звернувся до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду із зазначеним
адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що
з наведених обставин формально
вбачається склад правопорушення у
вигляді невиконання відповідачем
нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів у
кількості 5 осіб.

Разом з тим, з довідки Лівобережного
центру зайнятості м. Дніпропетровська
№ 2322 від 25.06.2014 року
вбачається, що КП «ЖГ Самарського
району» протягом 2013 року подавало
щомісячні звіти за формою 3-ПН за
вакантними посадами двірника та
маляра, призначеними для
працевлаштування інвалідів, у
кількості від шести до десяти вакансій.
При цьому, центром зайнятості було
видано направлення на
працевлаштування 6 особам, яким
встановлена інвалідність та які за
станом здоров'я відповідають поданій
вакансії, проте, всі вони відмовилися
від працевлаштування у зв'язку з
транспортною віддаленістю та
недоступністю даного підприємства.
Жодній особі не було відмовлено у
працевлаштуванні з вини підприємства
(а.с. 14).

З наданої відповідачем звітності за
формою 3-ПН за 2013 рік, долученої до
матеріалів справи, вбачається, що у
звітах про наявність вакантних посад
підприємством щомісяця зазначалося
про потребу у працевлаштуванні
інвалідів за робочою професією
«двірник» (6-10 посад) та «маляр» (1
посада).

Викладене свідчить про належне
виконання відповідачем покладеного на
нього законом обов'язку щодо створення
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, у
кількості відповідно до нормативу,
встановленого ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», та належне
інформування центру зайнятості про
наявність вільних робочих місць та
потребу у направленні йому центром
зайнятості інвалідів для
працевлаштування.

Згідно ч. 1 ст. 217 Господарського кодексу
України, господарськими санкціями
визнаються заходи впливу на
правопорушника у сфері господарювання,
внаслідок застосування яких для нього
настають несприятливі економічні
та/або правові наслідки.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського
кодексу України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 цієї статті встановлено,
зокрема, що учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито всіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Таким чином,
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до учасника
господарських відносин за порушення
ним правил, встановлених законодавчими
актами, при наявності в діях суб'єкту
господарювання вини у вчиненні такого
порушення та якщо ним не приймались
заходи, спрямовані на недопущення
господарського правопорушення.

Елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

Згідно ст. 18 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», забезпечення прав інвалідів
на працевлаштування та оплачувану
роботу здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

В силу ч. 3 ст. 18 цього закону, державна
служба зайнятості здійснює пошук
підходящої роботи відповідно до
рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда
кваліфікації і знань, з урахуванням
його побажань.

Отже, за умови виконання підприємством
обов'язку щодо створення робочих місць
для працевлаштування інвалідів,
своєчасного інформування центру
зайнятості про наявність вакантних
посад, а також за відсутності даних про
відмову інваліду у прийнятті на роботу,
не виникає підстав для застосування
адміністративно-господарських
санкцій.

З огляду на те, що відповідачем були
виконані вимоги Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», що підтверджено
належними доказами під час судового
розгляду справи, правові підстави для
застосування до нього
адміністративно-господарських санкцій
у суду відсутні. Відповідно, підстави
для нарахування відповідачу пені за
несвоєчасну сплату
адміністративно-господарських санкцій
також відсутні.

За викладених обставин, позовні вимоги
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів про стягнення з КП «ЖГ
Самарського району»
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2013
році, та, відповідно, пені за
несвоєчасну сплату
адміністративно-господарських
санкцій, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 122, 160-162, 167 КАС України,
суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня проголошення
постанови. Якщо судом у відповідності
до частини 3 статті 160 КАС України було
проголошено вступну та резолютивну
частину постанови, а також в разі
прийняття постанови у письмовому
провадженні, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено
25 листопада 2014 року.

Суддя
В.В. Чорна