Справа № 11/1369а
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2014-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/22065/11

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Шипуліної Т.М.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Коробка М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства «Лисянське
ремонтно-транспортне підприємство»

на постанову Господарського суду
Черкаської області від 29.09.2010

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 31.03.2011

у справі № 11/1369а

за позовом Відкритого акціонерного
товариства «Лисянське
ремонтно-транспортне підприємство»

до Державної податкової інспекції у
Лисянському районі Черкаської області,

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду
Черкаської області від 29.09.2010,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 31.03.2011, адміністративний позов
задоволено частково. Скасовано
податкові повідомлення-рішення ДПІ у
Лисянському районі від 11.02.2008 № /0
та № /0 повністю та від 11.02.2008 №
/0 - в частині застосування 1654,26
грн. штрафних санкцій. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ВАТ «Лисянське ремонтно-транспортне
підприємство» 0,60 грн. витрат зі сплати
судового збору. У задоволенні решти
позову відмовлено.

ВАТ «Лисянське ремонтно-транспортне
підприємство» подало касаційну скаргу,
в якій просить скасувати вказані
судові рішення в частині відмови в
задоволенні позову і прийняти в цій
частині нову постанову про задоволення
позову повністю. Посилається на
порушення судами норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника позивача,
дослідивши доводи касаційної скарги,
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

За оспорюваними податковими
повідомленнями-рішеннями ДПІ у
Лисянському районі від 11.02.2008 № /0
до позивача застосовано штрафні
(фінансові) санкції в сумі 1051,98 грн., - №
/0 - в сумі 24,11 грн., - № /0 - в
сумі 20967,12 грн., - № /0 - в сумі 619,00
грн., - № /0 - в сумі 79,32 грн.

Штрафні санкції застосовані на
підставі п.п. 17.17 п. 17.1 ст. 17 Закону
України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ (далі Закон
№ 2181-ІІІ) за несплату узгодженої суми
податкового зобов'язання з податку на
додану вартість протягом граничних
строків, визначених цим Законом.

Скасовуючи податкові
повідомлення-рішення ДПІ у Лисянському
районі від 11.02.2008 № /0 про
застосування штрафних санкцій в сумі
1051,98 грн., № /0 - в сумі 24,11 грн. та
від 11.02.2008 № /0 - в частині
застосування штрафних санкцій в сумі
1654,26 грн., суд першої інстанції, з яким
погодився суд апеляційної інстанції
виходив з такого:

застосування штрафних санкцій за
порушення строків сплати розстрочених
відповідно до ст. 18 Закону № 2181-ІІІ сум
податкового боргу п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17
цього закону не передбачено, тому
штрафні санкції в сумі 369,35 грн. за
податковим повідомленням-рішенням №
/0 та в сумі 1654,26 грн. за податковим
повідомленням-рішенням № є
неправомірними;

передбачені п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону
штрафні санкції можуть бути нараховані
контролюючим органом з дня погашення
суми податкового боргу протягом 1095
днів з моменту виникнення права на
нарахування таких штрафів, а оскільки
штрафні санкції в сумі 1082,13 грн. за
податковим повідомленням-рішенням №
/0 та в сумі 24,11 грн. за податковим
повідомленням-рішенням № /0
застосовані поза межами такого строку,
то ці податкові повідомлення-рішення є
протиправними.

Відмовляючи у задоволенні решти позову
- в частині штрафних санкцій в сумі 11321,86
грн. за податковим
повідомленням-рішенням № /0, а
також щодо штрафних санкцій в сумі 619,10
грн. за податковим
повідомленням-рішенням № /0 та в
сумі 709,32 грн. за податковим
повідомленням-рішенням № /0, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що штрафні санкції застосовані
відповідачем до закінчення 1095 днів з
моменту виникнення у відповідача права
на їх нарахування.

Позиція судів попередніх інстанцій про
те, що податковий орган не має права
нараховувати штрафні санкції,
передбачені п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону №
2181, за несвоєчасну сплату узгоджених
податкових зобов'язань, які
розстрочені відповідно до ст. 18 Закону
№ 2181-ІІІ, є такою, що відповідає
правильному застосуванню цих норм
закону.

Позиція судів попередніх інстанцій про
те, що штрафні санкції, застосовані
контролюючим органом до платника
податків у зв'язку з несплатою
узгодженої суми податкового
зобов'язання протягом граничних
строків, належать до податкових
зобов'язань, є такою, що ґрунтується на
положеннях п. 17.3 ст. 17 Закону № 2181-ІІІ.

Таким чином, щодо вказаних штрафних
санкцій застосовуються строки
давності, передбачені цим Законом, а не
строки накладення
адміністративно-господарських
санкцій, установлені статтею 250
Господарського кодексу України.

Разом з тим позиція судів про те, що
початок перебігу строку у 1095 днів
обчислюється від моменту виникнення
права податкового органу нараховувати
штрафні санкції, яке (право) згідно з
п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону № 2181-ІІІ
пов'язано з днем погашення суми
податкового боргу, не відповідає
вимогам п.п. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 цього закону.

Виходячи зі змісту п.п. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15
Закону № 2181-ІІІ податковий орган
наділений правом самостійно визначати
суми податкових зобов'язань платника
податку у випадках, визначених цим
Законом, не пізніше закінчення 1095 дня,
наступного за останнім днем граничного
строку подання податкової декларації,
а у разі подання податкової декларації
пізніше - за днем її фактичного подання.
У разі не визначення протягом
зазначеного строку суми податкових
зобов'язань законодавець передбачив,
що у такому випадку платник податків
вважається вільним від податкового
зобов'язання, а спір стосовно такої
декларації не підлягає розгляду в
адміністративному або судовому
порядку.

Іншого порядку обчислення строку
давності самостійного визначення
податковим органом сум податкових
зобов'язань платника податку, в т.ч.
зобов'язань зі штрафних санкцій за
несвоєчасну сплату узгодженого
податкового зобов'язання, Закон №
2181-ІІІ не передбачає.

Таким чином, строк давності визначення
податковим органом штрафних санкцій
має обчислюватися у порядку,
передбаченому п.п. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 Закону
№ 2181-ІІІ.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 Кодексу
адміністративного судочинства України
апеляційний розгляд здійснюється за
правилами розгляду справи судом першої
інстанції з урахуванням особливостей,
встановлених цією главою (главою 1
«Апеляційне провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 195 вказаного
Кодексу суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції може вийти
за межі доводів апеляційної скарги в
разі встановлення під час апеляційного
провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 195 вказаного
Кодексу суд апеляційної інстанції може
дослідити нові докази, які не
досліджувалися у суді першої
інстанції, з власної ініціативи або за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, якщо визнає обґрунтованим
ненадання їх до суду першої інстанції
або необґрунтованим відхилення їх
судом першої інстанції. Суд
апеляційної інстанції може дослідити
також докази, які досліджувалися судом
першої інстанції з порушенням вимог
цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції належним
чином не дослідив обставин, якими
позивач обґрунтовував вимоги
апеляційної скарги, зокрема не
перевірив наданий позивачем
розрахунок штрафних санкцій в сумі 12976
грн. (визначені за податковим
повідомленням-рішенням № ) в
обґрунтування своєї позиції щодо
застосування таких санкцій за межами
строку 1095 грн.

Позивач в апеляційній скарзі
наголошував на тому, що у контролюючого
органу не виникло права застосовувати
штрафні санкції, передбачені п.п. 17.1.7 п.
17.1 ст. 17 Закону № 2181-ІІІ, оскільки
позивачем не було погашено узгоджених
податкових зобов'язань, за несплату
яких застосовані оспорювані санкції.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що відомості, зазначені в
обліковій картці позивача не
узгоджуються з відомостями, що
містяться в копіях виписок банку про
сплату коштів. Разом з тим суд
апеляційної інстанції залишив ці
обставини поза увагою і не дослідив їх,
вказавши, що предметом позову не є
визнання неправомірними дій
податкового органу щодо зміни
призначення платежу, визначеного
платником податків у платіжному
дорученні.

Суд касаційної інстанції знаходить
такий висновок суду неправильним,
оскільки предметом доказування у
справі щодо оскарження податкового
повідомлення-рішення про застосування
до платника податку штрафних санкцій
за не сплату узгодженої суми
податкового зобов'язання протягом
граничних строків, визначених законом,
є обставини щодо фактичної сплати
таким платником зазначеного
зобов'язання, адже згідно з ч. 3 ст. 9
Закону України «Про систему
оподаткування» від 25.06.1991 № 1251-XII
обов'язок юридичної особи щодо сплати
податків і зборів (обов'язкових
платежів) припиняється із сплатою
податку, збору (обов'язкового платежу)
або його скасуванням або списанням
податкової заборгованості відповідно
до Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», а згідно з
п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону № 2181-ІІІ -
розмір штрафних санкцій визначається
залежно від погашеної суми податкового
боргу.

У разі якщо платник податків не погасив
податковий борг, а контролюючий орган
самостійно здійснив зарахування у
рахунок такого боргу здійснені
платником платежі на погашення
податкових зобов'язань за інші
визначені платником періоди,
застосування штрафних санкцій,
передбачених п.п. 17.1.7 п. 17.1 ст. 17 Закону
№ 2181-ІІІ, є протиправним, оскільки
зазначений орган не наділений цим
законом правом чи обов'язком змінювати
призначення платежу, визначеного
платником податків.

Порушення судом апеляційної інстанції
норм процесуального права, які
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення спору, згідно з
ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
скасування судового рішення і
направлення справи на новий розгляд до
цього суду.

При новому апеляційному розгляді
справи суду слід врахувати викладене,
всебічно і повно перевірити доводи, на
яких ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються, яку
правову норму належить застосувати до
цих правовідносин.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 227, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства «Лисянське
ремонтно-транспортне підприємство»
задовольнити частково.

Постанову Господарського суду
Черкаської області від 29.09.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 31.03.2011
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя Н.Г.
Пилипчук

Судді
Л.В. Ланченко

Т.М. Шипуліна