Справа № 804/16050/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 р. Справа № 804/16050/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О. при
секретарі судового засіданняПанченко
Я.І. за участю представників сторін:

від позивача
ОСОБА_3

від відповідача-1:
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_3 до В-1 Дніпропетровської міської
ради, до В-2 Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, третя особа -
ОСОБА_5 про визнання протиправним та
скасування рішення №156/53 від 18.06.2014р. та
зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2014р. гр. ОСОБА_3 звернулася з позовом
до В-1 Дніпропетровської міської ради,
до В-2 Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, третя особа -
ОСОБА_5 та просить:

- визнати протиправним та скасувати
рішення Дніпропетровської міської
ради від 18 червня 2014р. №156/53 «Про
передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1
(Бабушкінський район) у власність гр.
ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
по фактичному розміщенню
індивідуального жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка)»;

- зобов'язати Реєстраційну службу
Дніпропетровського міського
управління юстиції скасувати державну
реєстрацію на земельну ділянку площею
0,0449 га по АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську
за ОСОБА_5.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що оспорюване
рішення Дніпропетровська міська рада
прийняла всупереч забороні вчинення
будь-яких дій щодо вказаної земельної
ділянки згідно з ухвалою
Бабушкінського районного суду
м.Дніпропетровська від 15.10.1999р., за якою
заборонено вчиняти приватизацію
земельних ділянок під домоволодінням
по АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську,
розгляд даної справи триває та вказана
заборона не була ні скасована, ні знята
Бабушкінським районним судом м.
Дніпропетровська. Вказана ухвала суду
була надана позивачем до
Дніпропетровської міської ради
26.06.2001р., 10.01.2013р. та позивачеві було
надано відповідь про те, що вказана
ухвала суду від 15.10.1999р. прийнята до
виконання та роботи по приватизації
земельних ділянок по АДРЕСА_1
призупинено. За викладеного, позивач
вважає, що Відповідач-1, приймаючи
оспорюване рішення 18.06.2014р., діяв у
супереч ст.19 Конституції України, ст.83,
ст.118 Земельного кодексу України та з
порушенням п.1, п.2 ст.16 Закону України
«Про автомобільні дороги», так як
гр.ОСОБА_5 самовільно приєднав до своєї
земельної ділянки проїзд (землі
загального користування), який не
підлягає приватизації. Щодо позовних
вимог до Відповідача-2, то позивач в
усних поясненнях вказала про те, що до
Відповідача-2 позивач з будь-якими
зверненнями не зверталася, будь-яке
право позивача Відповідачем-2 не
порушувалось, однак вважає, що
Відповідач-2 не у повній мірі виконав
свої обов'язки та не перевірив подані
гр. ОСОБА_5 документи, не врахував, що
згідно з оспорюваним рішенням було
здійснено приватизацію землі
загального користування - проїзду без
урахування того, що ухвалою
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 15.10.1999р.
заборонено здійснення будь-яких дій з
приватизації земельної ділянки по
АДРЕСА_1 у м.Дніпропетровську, а тому
просить зобов'язати Відповідача-2
скасувати державну реєстрацію на
вказану земельну ділянку за ОСОБА_5

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити.

Представник Відповідача-1
(Дніпропетровська міська рада), який
приймав участь у судовому засіданні
09.12.2014р., проти позову заперечував,
просив у задоволенні позову відмовити
посилаючись на те, що предмет спору
відсутній у зв'язку з тим, що 26.11.2014р.
оспорюване рішення було скасовано.

Представник Відповідача-2
(Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції), який приймав
участь у судовому засіданні 19.11.2014р., в
частині позовних вимог щодо
зобов'язання Відповідача-2 вчинити
певні дії проти позову заперечував, в
усних поясненнях та у письмових
запереченнях просив у задоволенні цих
позовних вимог відмовити посилаючись
на те, що реєстраційна служба діяла у
відповідності до вимог Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.10.2013р. №868 (далі - Порядок №868) та
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».10.07.2014р. гр. ОСОБА_5
звернувся з заявою про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень з
переліком документів згідно норм
діючого законодавства, зокрема, було
надано рішення Дніпропетровської
міської ради від 18.06.2014р. №156/53 за яким
останньому було передано безоплатно у
власність земельну ділянку площею 0,0449
га (кадастровий номер №:02:276:0028) по
АДРЕСА_1, а також надано витяг з
державного земельного кадастру
№НВ-014 від 04.04.2014р. Подання
вказаних документів є підставою для
реєстрації прав на нерухоме майно у
відповідності до вимог п.44 Порядку №868
та ст.ст.4-1, 24 вищевказаного Закону, у
зв'язку з чим державним реєстратором
було прийнято рішення №14679278 про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень згідно якого було
зареєстровано право власності за
ОСОБА_5 на земельну ділянку по АДРЕСА_1.
При цьому, представник відповідача-2 в
судовому засіданні зазначив, що на
момент проведення державної
реєстрації будь-яких заборон на
вчинення дій у реєстрі прав на
нерухоме майно на вказану земельну
ділянку не було зареєстровано, а тому
обґрунтованих законних підстав для
відмови у проведення державної
реєстрації права на вказану земельну
ділянку у державного реєстратора не
було.

Представник третьої особи в судовому
засіданні, яке відбулося 19.11.2014р., проти
позову заперечував, однак відмовився
від надання будь-яких пояснень з
приводу поданого позову посилаючись на
не отримання ним позову.

У судовому засіданні оголошувалася
перерва до 09.12.2014р. у зв'язку з
визнанням судом обов'язковою участі в
судовому засіданні представника
Відповідача-1 та, при цьому, зобов'язано
представника третьої особи, з
урахуванням того, що останній
обізнаний про наявність даного спору в
суді з 05.11.2014р., що підтверджується
змістом телефонограми, ознайомитися з
матеріалами справи.

Представник третьої особи в судове
засідання без поважної причини не
з'явився, про дату, час і місце розгляду
справи повідомлений під розписку
особисто в судовому засіданні 19.11.2014р.,
яка наявна в матеріалах справи (а.с.83).

Представник Відповідача-2 в судове
засідання 09.12.2014р. не з'явився, однак
20.11.2014р. надав до канцелярії суду
клопотання про розгляд даної справи
без участі представника Відповідача-2,
при цьому, зазначив, що проти позову
заперечує, підтримав свою правову
позицію викладені у поданих суду
запереченнях, просив прийняти рішення
згідно норм діючого законодавства
(а.с.87).

Позивач та представник Відповідача-1,
які прибули в судове засідання 09.12.2014р.,
не заперечували проти розгляду даної
справи за відсутності представників
третьої особи та Відповідача-2.

Згідно ч.4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.128 Кодексу
адміністративного судочинства України
неприбуття в судове засідання без
поважних причин представника сторони
або третьої особи, або не повідомлення
ним про причини неприбуття не є
перешкодою для розгляду справи.

Враховуючи наведене, заявлене
Відповідачем-2 клопотання про розгляд
даної справи за відсутності його
представника, належне повідомлення
представника третьої особи про дату,
час і місце розгляду справи, строки
розгляду і вирішення справи,
встановлені ст.122 Кодексу
адміністративного судочинства
України, вислухавши думку
представників сторін щодо можливості
розгляду даної справи за відсутності
представника Відповідача-2 та
представника третьої особи, суд вважає
за можливе розглянути справу за
відсутності представника
Відповідача-2 та представника третьої
особи з урахуванням викладеної ними
правової позиції в судовому засіданні
19.11.2014р. та з урахуванням наявних у
справі доказів у відповідності до
вимог ст.ст.122, 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

У ході судового розгляду справи судом
встановлені наступні обставини у
справі.

15.10.1999р. ухвалою Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, виконкому
Бабушкінської районної ради народних
депутатів м. Дніпропетровська про
усунення перешкод у користуванні
загальним проїздом і відміни рішення
РВК №259 від 28.04.1998р. з метою
забезпечення позову було заборонено
проводити приватизацію земельних
ділянок в домоволодіннях №9,15,17 по
АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_8, ОСОБА_7 і
ОСОБА_6 (а.с.12).

Зазначена заборона на приватизацію
земельних ділянок була доведена до
відома Дніпропетровської міської ради
26.06.2001р. та 10.01.2013р., що підтверджується
відповідними копіями листів про
призупинення робіт по приватизації до
отримання відповідної ухвали суду
(а.с.13-14).

Між тим, 18.06.2014р. на сесії УІ скликання
Дніпропетровської міської ради було
прийнято рішення №156/53 «Про передачу
земельної ділянки по АДРЕСА_1
(Бабушкінський район) у власність гр.
ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1
по фактичному розміщенню
індивідуального жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка)» за яким
затверджено технічну документацію із
землеустрою щодо встановлення
(відновлення) меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), виготовлену ТОВ
«Градзем» і передано земельну ділянку
площею 0,0449 га (кадастровий номер
:02:276:0028) безоплатно у власність
гр. ОСОБА_5 по фактичному розміщенню
індивідуального жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

В подальшому, на підставі
вищевказаного рішення
Дніпропетровської міської ради та
технічної документації за зверненням
гр. ОСОБА_5 державним реєстратором
Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції було прийнято
рішення №14679278 від 25.07.2014р. про
проведення державної реєстрації права
власності на земельну ділянку, що
розташована у АДРЕСА_1, кадастровий
номер :02:276:0028 за ОСОБА_5 та видано
свідоцтво про право власності на
земельну ділянку, що підтверджується
відповідними наявними в матеріалах
справи копіями вказаних документів
(а.с.59-71).

Позивач оспорює рішення
Дніпропетровської міської ради від
18.06.2014р. № 156/53 та просить визнати його
протиправним і скасувати посилаючись
на те, що вказане рішення прийнято у
період дії заборони на приватизацію
земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м.
Дніпропетровську за ухвалою
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 15.10.1999р., що є
порушенням ст. 19 Конституції України, а
також у зв'язку з наведеним просить
зобов'язати і Реєстраційну службу
скасувати державну реєстрацію на
вказану земельну ділянку проведену за
третьою особою - ОСОБА_5

Заслухавши позивача, представників
Відповідачів-1,2 та третьої особи, які
брали участь у судовому засіданні,
дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм належну
правову оцінку, проаналізувавши норми
чинного законодавства України,
оцінивши їх у сукупності, суд приходить
до висновку про відсутність
обґрунтованих правових підстав для
задоволення даного позову, виходячи з
наступних підстав.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправним та скасування рішення
Дніпропетровської міської ради від
18.06.2014р. № 156/53«Про передачу земельної
ділянки по АДРЕСА_1 (Бабушкінський
район) у власність гр. ОСОБА_5,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 по
фактичному розміщенню індивідуального
жилого будинку, господарських будівель
і споруд (присадибна ділянка)» слід
зазначити наступне.

Статтею 144 Конституції України
встановлено, що органи місцевого
самоврядування в межах повноважень
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Так, згідно ст. 12 Земельного кодексу
України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить, зокрема,
розпорядження землями територіальних
громад; передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу; вирішення земельних
спорів, вирішення інших питань у галузі
земельних відносин відповідно до
закону.

Згідно ст. 116 Земельного кодексу
України громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону.

За приписами ст. 26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
виключно на пленарних засіданнях
міської ради вирішуються такі питання,
а саме: вирішення відповідно до закону
питань регулювання земельних відносин;
скасування актів виконавчих органів
ради, які не відповідають Конституції
чи законам України, іншим актам
законодавства, рішенням відповідної
ради, прийнятим у межах її повноважень.

Як встановлено із матеріалів справи,
18.06.2014р. Дніпропетровською міською
радою було прийнято рішення №156/53«Про
передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1
(Бабушкінський район) у власність гр.
ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1
по фактичному розміщенню
індивідуального жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка)» без урахуванням
вимог ухвали Бабушкінського районного
суду м.Дніпропетровська від 15.10.1999р. у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, виконкому
Бабушкінської районної ради народних
депутатів м.Дніпропетровська про
усунення перешкод у користуванні
загальним проїздом і відміни рішення
РВК №259 від 28.04.1998р. за якою було
заборонено проводити приватизацію
земельних ділянок в домоволодіннях
№9,15,17 по АДРЕСА_1, що належать ОСОБА_8,
ОСОБА_7 і ОСОБА_6 (а.с.12).

У процесі розгляду спору у даній
справі було встановлено, що враховуючи
вищевказану ухвалу Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
15.10.1999р. про заборону здійснення
приватизації земельних ділянок по
АДРЕСА_1,№№9,15,17 у м.Дніпропетровську,
26.11.2014р. сесією УІ скликання
Дніпропетровської міської ради було
прийнято рішення за №296/58 «Про втрату
чинності рішення міської ради від
18.06.2014р. №156/53«Про передачу земельної
ділянки по АДРЕСА_1 (Бабушкінський
район) у власність гр. ОСОБА_5,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 по
фактичному розміщенню індивідуального
жилого будинку, господарських будівель
і споруд (присадибна ділянка)», при
цьому, визнано таким, що припинилося і
право власності гр. ОСОБА_5 на вказану
земельну ділянку та згідно п.2
вказаного рішення зобов'язано гр.
ОСОБА_5 звернутися до органу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно щодо скасування реєстрації свого
права власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 (кадастровий номер
:02:276:0028), що підтверджується
змістом копії відповідного рішення
(а.с.92).

Враховуючи наведене та приймаючи до
уваги той факт, що Відповідачем-1 станом
на момент розгляду даної справи -
09.12.2014р. рішення Дніпропетровської
міської ради від 18.06.2014р. №156/53, яке є
предметом спору у даній справі,
визнано таким, що втратило чинність за
рішенням міської ради від 26.11.2014р. №296/58,
суд приходить до висновку про
відсутність підстав для його визнання
протиправним та скасування, так як
станом на 09.12.2014р. оспорюване рішення
втратило чинність, тобто його не існує,
а отже відсутній і предмет спору.

Не підлягають задоволенню і позовні
вимоги позивача в частині позовних
вимог про зобов'язання Відповідача-2
(Реєстраційну службу
Дніпропетровського міського
управління юстиції) скасувати державну
реєстрацію на земельну ділянку площею
0,0449 га по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, виходячи з
наступного.

У відповідності до вимог ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересах фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в том
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Так, як встановлено в судовому
засіданні із пояснень позивача,
позивач не зверталася до Відповідача-2
з будь-якими вимогами чи заявами з
питань порушення її прав та інтересів
щодо проведення обтяжень чи
реєстрації права власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1 у м.
Дніпропетровську.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про те, що Відповідачем-2 не
порушувались будь-які права та
інтереси позивача, які підлягають
судовому захисту, оскільки позивач не
зверталася до Відповідача-2 з будь-яких
питань щодо реєстрації обтяжень чи
права власності на спірну земельну
ділянку, а тому відсутнє порушене
право, яке б підлягало судовому
захисту.

Ст. 69-70, ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
покладено обов'язок на позивача
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються його вимоги та заперечення
належними та обґрунтованими доказами.

Відповідно до ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Позивачем у ході судового розгляду
справи не надано жодних доказів
порушення права позивача
Відповідачем-2 з урахуванням того, що
позивач не зверталася до Відповідача-2
та останній не вчиняв будь-яких дій чи
бездіяльності, не приймав будь-яких
рішень відносно прав та обов'язків
позивача, які є обов'язковими до
виконання позивачем.

Судом не можуть бути прийняті до уваги
доводи позивача про те, що оскільки
Дніпропетровською міською радою було
прийнято протиправне рішення від
18.06.2014р. №156/53 на підставі якого
Відповідачем-2 здійснено державну
реєстрацію права власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1 у м.
Дніпропетровську та Відповідач-2 не у
повній мірі перевірив подані гр. ОСОБА_5
документи для проведення державної
реєстрації з огляду на те, що такі
доводи позивача є лише її
припущеннями, а тому такі припущення
без надання відповідних доказів не
можуть бути покладені в основу даного
судового рішення.

Окрім того, слід зазначити, що
відповідно до статті 144 Конституції
України встановлено, що органи
місцевого самоврядування в межах
повноважень визначених законом,
приймають рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
визначено, що обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним особам та юридичним особам,
державі в особі органів, уповноважених
управляти державним майном, іноземцям
та особам без громадянства, іноземним
юридичним особам, міжнародним
організаціям, іноземним державам, а
також територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема, право постійного користування
та право оренди земельної ділянки.

За ч.1 ст. 4-1 вказаного Закону, рішення
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування про передачу
земельних ділянок у власність або
користування (постійне користування,
оренда, користування земельною
ділянкою для сільськогосподарських
потреб (емфітевзис), користування чужою
земельною ділянкою для забудови
(суперфіцій, сервітут) приймається без
здійснення державної реєстрації права
держави чи територіальної громади на
такі земельні ділянки, крім випадків,
коли право власності на земельні
ділянки державної або комунальної
власності вже зареєстровано в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно.

У відповідності до ч.2 ст. 9
вищевказаного Закону, державний
реєстратор встановлює відповідність
заявлених прав і поданих документів
вимогам законодавства, а також
відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема: відповідність
обов'язкового дотримання письмової
форми правочину та його нотаріального
посвідчення ( у випадках встановлених
законом); відповідність повноважень
особи, яка подає документи на державну
реєстрацію прав та їх обтяжень;
відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах; наявність
обтяжень прав на нерухоме майно,
зареєстрованих відповідно до вимог
цього Закону; приймає рішення про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Також, згідно п.44 Порядку №868 для
проведення державної реєстрації права
власності на земельну ділянку
державної або комунальної власності
заявник подає витяг з Державного
земельного кадастру про таку земельну
ділянку.

Державна реєстрація права власності
держави чи територіальної громади на
земельні ділянки, які сформовані із
земель державної чи комунальної
власності, проводиться одночасно з
державною реєстрацією речового права
на таку земельну ділянку, що є похідним
від права власності, на підставі
рішення органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування про
передачу земельної ділянки у
користування.

Таке рішення органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування про
передачу земельної ділянки у
користування може бути подане
правонабувачем (користувачем,
орендарем), який у такому випадку є
уповноваженою особою власника
земельної ділянки, одночасно із заявою
про державну реєстрацію речового
права, що є похідним від права
власності.

Як свідчать надані Відповідачем-2
додані до письмових заперечень докази,
10.07.2014р. гр. ОСОБА_5 подав заяву про
реєстрацію прав та їх обтяжень до якої
додав серед інших і рішення
Дніпропетровської міської ради від
18.06.2014р. №156/53 про передачу земельної
ділянки по АДРЕСА_1 у м.
Дніпропетровську у власність гр.
ОСОБА_5 та витяг з Державного
земельного кадастру про вказану
земельну ділянку, що підтверджується
відповідними копіями наявними у справі
(а.с.59-64).

Державний реєстратор здійснив
перевірку поданих документів на
відповідність їх вимог законодавства
у відповідності до вимог ст. 9
вказаного вище Закону, при цьому,
перевірив і наявність обтяжень прав на
нерухоме майно, зареєстрованих у
Державному реєстрі, що підтверджується
копіями відповідних витягів з реєстру
прав власності на нерухоме майно,
Державного реєстру іпотек, Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна зі змісту яких
вбачається, що обтяження, на які
посилається позивач у позові, а саме:
ухвала Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 15.10.1999р. про
заборону проведення приватизації
земельної ділянки по АДРЕСА_1 у
м.Дніпропетровську, у Єдиному реєстрі
заборон - відсутня (а.с.63-67).

Після перевірки державним
реєстратором поданих гр. ОСОБА_5
документів було прийнято рішення про
проведення державної реєстрації права
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську від
25.07.2014р. за №14679278 з видачею
відповідного свідоцтва про право
власності гр. ОСОБА_5.(а.с.66-71).

Отже, з аналізу наведених норм чинного
законодавства та викладених обставин,
можна дійти висновку про те, що
Державний реєстратор Відповідача-2
діяв у відповідності до вимог ст. 9
вищевказаного Закону та п.44 Порядку
№868.

При цьому, слід зазначити, що
Відповідач-2 не наділений
повноваженнями щодо перевірки
законності прийняття рішень органами
місцевого самоврядування та вказані
рішення є обов'язковими для виконання
Відповідачем-2 у відповідності до вимог
ст. 144 Конституції України, а тому,
приймаючи рішення про проведення
державної реєстрації права власності
на вищевказану земельну ділянку на
підставі рішення Дніпропетровської
міської ради від 18.06.2014р. №156/53, яке було
чинним станом на 25.07.2014р., Відповідач-2
не міг передбачити того, що вказане
рішення Відповідачем-1 прийнято без
урахуванням будь-яких заборон на
приватизацію даної земельної ділянки,
оскільки така заборона також була
відсутня і в Єдиному реєстрі заборон.

Слід також зазначити, що, приймаючи
рішення про проведення державної
реєстрації права власності на вказану
вище земельну ділянку за ОСОБА_5,
Відповідач-2 не міг передбачити
вищевикладених обставин, а тому
порушення будь-яких норм закону при
прийнятті рішень органом місцевого
самоврядування (Відповідачем-1) не
можуть бути підставами для
зобов'язання Відповідача-2
(Реєстраційну службу) вчинити певні
дії.

Згідно зі ст.19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень
адміністративні суди перевіряють, чи
прийняті (вчинені) вони на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України; з використанням повноважень з
метою, з якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

За викладених обставин, з урахуванням
норм ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд приходить до
висновку, що при проведенні державної
реєстрації земельної ділянки по
АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську 25.07.2014р.
Відповідач-2 діяв у межах повноважень
та у спосіб, що передбачений
Конституцією та законами України,
обґрунтовано, з урахуванням всіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії), а тому
підстави для зобов'язання Відповідача-2
скасувати державну реєстрацію права
власності на вищевказану земельну
ділянку у адміністративного суду
відсутні.

При цьому, слід зазначити, що обраний
позивачем спосіб захисту у вигляді
зобов'язання вчинити певні дії, а саме:
зобов'язання Відповідача-2 скасувати
державну реєстрації земельної ділянки
є помилковим та може бути обраним лише
у разі визнання будь-яких дій чи
бездіяльності або рішення
Відповідача-2, яке прийнято відносно
прав та інтересів позивача,
протиправними з метою відновлення
таких прав.

В той же час, обраний позивачем спосіб
захисту не може бути належним з огляду
на наявність у третьої особи - ОСОБА_5
свідоцтва на право власності на
вказану земельну ділянку, яке
посвідчує право власності вказаної
особи на вказану земельну ділянку та
скасування реєстрації даної земельної
ділянки може бути здійснено саме за
умови визнання протиправним та
скасування вказаного свідоцтва,
оскільки відповідно до ст. 125,126
Земельного кодексу України та ст. 18
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» саме вказаний
документ посвідчує право власності на
земельну ділянку, не скасовано та не
визнано протиправним у встановленому
законодавством порядку та є чинним на
момент розгляду даної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд виходить із того, що
відповідно до ч.2 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони - суб'єкта владних
повноважень, суд присуджує з іншої
сторони всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати, пов'язані із залученням
свідків та проведенням судових
експертиз.

З урахуванням наведеного, понесені
позивачем судові витрати у даній
справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122,128, 160,
161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до В-1
Дніпропетровської міської ради, до В-2
Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, третя особа -
ОСОБА_5 про визнання протиправним та
скасування рішення №156/53 від 18.06.2014р. та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Постанова може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд шляхом подання
апеляційної скарги до суду першої
інстанції з одночасним направленням
копії апеляційної скарги до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів з дня проголошення постанови, або
протягом десяти днів з моменту
отримання копії постанови відповідно
до вимог ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова суду набирає законної сили у
порядку та у строки, визначені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Повний текст постанови складений
15.12.2014р.

Суддя С.О.
Конєва