Справа № 2а-9287/12/2070
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року м. Київ
К/800/18463/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

в складі: головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Заїка М.М., Штульман І.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 24.10.2012р. та
ухвалу Харківського апеляційного
адміністративного суду від 27.02.2013р. у
справі за позовом ОСОБА_1 до Державної
міграційної служби України, третя
особа - Головне управління державної
міграційної служби України в
Харківській області про скасування
рішення та зобов'язання вчинити певні
дії,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року громадянин Гвінеї
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про
скасування рішення Державної
міграційної служби України від 17.05.2012р.
№24-12 та зобов'язання повторно
розглянути скаргу на наказ Управління
міграційної служби в Харківській
області від 12.05.2011р. №121-о.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 24.10.2012р., яка
залишена без змін ухвалою Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 27.02.2013р., в задоволенні позову
відмовлено.

З такими рішеннями судів не погодився
позивач, подав касаційну скаргу, в якій
посилається на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи. Просить скасувати постановлені
судами рішення, а справу направити на
новий розгляд.

Заслухавши доповідача по справі,
перевіривши матеріали справи та
касаційну скаргу, колегія суддів
приходить до висновку, що вона не
підлягає задоволенню з наступних
мотивів та передбачених законом
підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
цілком обґрунтованих побоювань стати
жертвою переслідувань за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 цього Закону особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань.

Абзацом 4 частини 1 статті 6 Закону
України «Про біженців та осіб, що
потребують додаткового чи тимчасового
захисту» не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Судами встановлено, що позивач є
громадянином Гвінеї.

18.04.2011р. позивач звернувся до
Управління міграційної служби в
Харківській області із заявою про
надання йому статусу біженця в Україні,
оскільки в країні його громадянської
приналежності йому загрожує небезпека,
а влада не може забезпечити йому
захист.

Наказом Управління міграційної служби
в Харківській області від 12.05.2011р. №121-о
позивачу відмовлено в оформленні
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця, оскільки його
заява є очевидно необґрунтованою.

Рішенням Управління міграційної
служби в Харківській області від
17.05.2012р. №24-12 відхилено скаргу позивача
на рішення органу міграційної служби
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, оскільки за
результатами оцінки матеріалів справи
не встановлено фактів щодо можливості,
у разі повернення на батьківщину,
застосування щодо вказаного
громадянина смертну кару чи тортур,
нелюдського або такого, що принижує
гідність, поводження чи покарання, що
унеможливлює застосування в даному
випадку положення статті 3
Європейської конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод та
положення пункту 13 частини 1 статті 1
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з чим
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що відсутні підстави та
обставини, визначені Конвенцією про
статус біженців 1951 року, статтею 1
Закону України «Про біженців», статтею
1 Закону України «Про біженців та осіб,
що потребують додаткового чи
тимчасового захисту» для надання
позивачу статусу біженця, оскільки
позивачем не наведено фактів та
обставин, які можна розцінювати як
переконливі докази обґрунтованих його
побоювань стати жертвою
переслідування за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

З такими висновками судів колегія
суддів погоджується і вважає їх такими,
що відповідають нормам матеріального
права та фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній
скарзі, висновки судів не спростовують
і є безпідставними, оскільки в ході
розгляду справи встановлено, що факти
переслідувань та фактичної небезпеки
для позивача відсутні, побоювання
позивача стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань є необгрунтованими, а тому
суди попередніх інстанцій дійшли
законного та обґрунтованого висновку
про правомірність рішення Державної
міграційної служби України.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є вихідним
критерієм для його надання. Така
ситуація є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Відповідно до статті 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з
мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що при ухваленні
оскаржуваних рішень суди не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права, а тому касаційну
скаргу слід залишити без задоволення, а
судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 210, 220-1, 223, 224, 230, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
24.10.2012р. та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 27.02.2013р. у даній справі - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П. Стародуб

Судді:
М.М. Заїка

І.В. Штульман