Справа № 816/6954/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/42422/14

Вищий адміністративний суд України у
складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.
(суддя-доповідач),суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,секретаря судового
засідання Левіної А. А.,

за участю: третьої особи - ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_4 -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4,
ОСОБА_6 на постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 липня 2014 року у справі за позовом
прокурора м. Полтави до Октябрської
районної у м. Полтаві ради, Виконавчого
комітету Октябрської районної у місті
Полтаві ради, треті особи: Головне
Управління Держкомзему у Полтавській
області, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, Державна інспекція сільського
господарства у Полтавській області про
скасування рішень в частині,

встановив:

Прокурор м. Полтави в інтересах держави
в особі Головного управління
Держкомзему у Полтавській області
звернувся з позовом до Октябрської
районної у місті Полтаві ради,
Виконавчого комітету Октябрської
районної у місті Полтаві ради про
скасування пункту 1 рішення
Виконавчого комітету Октябрської
районної у місті Полтаві ради № 343 від 26
вересня 2006 року, пункту 5.1. рішення
Виконавчого комітету Октябрської
районної у місті Полтаві ради від 23
січня 2007 року № 29.

Постановою Октябрського районного
суду м. Полтави від 10 листопада 2011 року
позов задоволено: скасовано пункт 1
рішення виконкому № 343 від 26 вересня 2006
року, скасовано пункт 5.1. рішення
виконкому від 23 січня 2007 року № 29.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 11 квітня 2012
року скасовано рішення суду першої
інстанції та прийнято нову постанову,
якою позов задоволено: скасовано пункт
1 рішення виконкому № 343 від 26 вересня
2006 року, скасовано пункт 5.1. рішення
виконкому від 23 січня 2007 року № 29.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 19 листопада 2013 року рішення
попередніх судових інстанцій
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду першої інстанції.

У ході розгляду справи прокурором
подано заяву про уточнення позовних
вимог, згідно якої останній просив
визнати протиправними і нечинними п.1
рішення Виконавчого комітету
Октябрської районної у м. Полтаві ради
№ 343 від 26 вересня 2006 року "Про
виділення частини земельної ділянки в
окрему садибу з присвоєнням юридичної
адреси"; п. 5.1 рішення Виконавчого
комітету Октябрської районної у місті
Полтаві ради № 29 від 23 січня 2007 року
щодо передачі у спільну сумісну
власність громадянам ОСОБА_4 та ОСОБА_6
земельної ділянки, площею 999 кв. м, по
АДРЕСА_1. Також прокурор просив
замінити первинного позивача - Головне
Управління Держкомзему в Полтавській
області - належним позивачем - в. о.
прокурора міста Полтави.

Окрім цього, за час розгляду справи
припинено як юридичну особу Головне
Управління Держкомзему в Полтавській
області, що виражало інтереси держави,
на захист яких прокурор подав позов у
первинній його редакції, у зв'язку з чим
залучено до справи в якості третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - Державну інспекцію
сільського господарства у Полтавській
області та Головне управління
Держземагенства у Полтавській області.

За наслідком нового розгляду справи -
за позовом іншого позивача - в. о.
прокурора міста Полтави - постановою
Полтавського окружного
адміністративного суду від
13 березня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14 липня 2014
року скасовано постанову Полтавського
окружного адміністративного суду від 13
березня 2014 року та прийнято нове
рішення про задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду
апеляційної інстанції, ОСОБА_4, ОСОБА_6
звернулися з касаційними скаргами, в
яких просять його скасувати, а
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 13 березня
2014 року залишити в силі.

Заслухавши доповідача, пояснення
третьої особи ОСОБА_10, його
представника, перевіривши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що з 1998 року
частина земельної ділянки за адресою:
м. Полтава, АДРЕСА_2, площею 1000
кв. м, передана співвласникам
домоволодіння ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 у спільну часткову власність,
про що оформлено державний акт, а у
спільному користуванні залишилась
земельна ділянка, площею 2025 кв. м.

Рішенням виконавчого комітету
Октябрської районної у місті Полтаві
ради № 415 від 09 жовтня 2001 року гр.
ОСОБА_11 (на той час співвласниця
домоволодіння за адресою АДРЕСА_2)
надано дозвіл на будівництво житлового
будинку, замість частини старого, яка
їй належала, але право користування
співвласників садиби по провулку
Керамічному, 11 усією земельною
ділянкою 2025 кв. м залишились
незмінними.

У 2006 році ОСОБА_4 та ОСОБА_6 звернулися
до постійно діючого третейського суду
при Всеукраїнській громадській
організації "Український правовий
союз" з позовом до ОСОБА_11 про визнання
укладеного в письмовій формі договору
купівлі-продажу від 19 квітня 2006 року
дійсним та про визнання права
власності на нерухоме майно, яке
складає незакінчений будівництвом
житловий будинок, загальною площею 183
кв. м.

Виконавчий комітет Октябрської
районної у місті Полтаві ради 26 вересня
2006 року прийняв рішення № 343 про
виділення з домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_2, - в окрему садибу земельну
ділянку, площею 1000 м2, якою користуються
скаржники на підставі договору
купівлі-продажу незавершеного
будівництвом жилого будинку від 19
квітня 2006 року та згідно рішення
Третейського суду № 2/192 від 05 липня 2006
року.

Рішенням п'ятої сесії п'ятого скликання
Октябрської районної у м. Полтаві ради
від 03 жовтня 2006 року затверджено
рішення райвиконкому Октябрської
районної у м. Полтаві ради
№ 343 від 26 вересня 2006 року „Про
виділення частини земельної ділянки в
окрему садибу з присвоєнням юридичної
адреси".

Рішенням виконавчого комітету
Октябрської районної у м. Полтаві ради
від 23 січня 2007 року № 29 внесено зміни до
пункту 3 рішення № 442 від 28 листопада 2006
року Октябрського райвиконкому та
викладено його в такій редакції:
Передати в спільну сумісну власність
ОСОБА_4, ОСОБА_6 із земель житлової та
громадської забудови міста Полтави
земельну ділянку по провулку
Керамічний, 11 - б, уточнена площа якої за
результатами обмірів КП
„Полтаваземкадастр" становить 999 кв. м,
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

На підставі згаданого рішення
виконавчого комітету Октябрьської
районної у м. Полтаві ради від 23
січня 2007 року ОСОБА_4, ОСОБА_6 отримали
Державні акти на право власності на
земельну ділянку.

Проведеною прокуратурою міста Полтави
перевіркою дотримання законодавства,
що регулює земельні відносини в
діяльності Октябрської районної у
місті Полтаві ради, з'ясовано, що
виконавчий комітет Октябрської
районної у місті Полтаві ради 26 вересня
2006 року прийняв рішення № 343 про
виділення з домоволодіння по АДРЕСА_1 в
окрему садибу земельну ділянку, площею
1000 кв. м, якою користуються ОСОБА_4,
ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу незавершеного
будівництвом жилого будинку від 19
квітня 2006 року та згідно рішення
Третейського суду № 2/192 від 05 липня 2006
року, відповідно до плану розподілу та
схеми земельної ділянки, затвердженої
головним управлінням у справах
містобудування та архітектури.
Вказаним рішенням виділеній земельній
ділянці присвоєно юридичну адресу:
АДРЕСА_2-б.

На момент укладення договору купівлі -
продажу нерухомого майна -19 квітня 2006
року правовстановлюючих документів на
незакінчений будівництвом житловий
будинок, загальною площею 183 кв. м, що
знаходився за адресою АДРЕСА_2, у
попереднього власника - ОСОБА_11 - не
було.

Згідно Витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, виданого
колективним підприємством Полтавське
бюро технічної інвентаризації
„Інвентаризатор", дата прийняття
рішення про реєстрацію права власності
- 10 вересня 2007 року, на підставі рішення
суду б/н від 08 серпня 2007 року Постійно
діючого третейського суду при
Всеукраїнській громадській
організації "Український правовий
союз" та ухвали Октябрського районного
суду м. Полтави від 10 серпня 2007 року.

Власниками 6/25 частин житлового будинку
з відповідною частиною господарських
будівель та споруд та земельної
ділянки, розміром 438 кв. м, наданої для
житлової та громадської забудови, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у місті
Полтаві, - ОСОБА_4, ОСОБА_6 стали лише 01
червня 2007 року на підставі договору
дарування між ними та ОСОБА_11

Вважаючи вищевказані рішення
виконкому незаконними, прокурор заявив
цей позов.

Суд першої інстанції дійшов висновку
щодо відсутності підстав для
задоволення позову, оскільки позов
направлений не на захист державного
інтересу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд дійшов
протилежного висновку та, водночас,
зазначив, що виконавчий комітет діяв
поза межами повноважень, наданих йому
Законом.

Колегія суддів не погоджується із
висновками суду апеляційної інстанцій.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 121 Конституції України на
прокуратуру України покладається
представництво інтересів громадянина
або держави в суді у випадках,
визначених законом.

За змістом ст. 36-1 Закону України "Про
прокуратуру" представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 60 КАС України
з метою представництва інтересів
громадянина або держави в
адміністративному суді прокурор в
межах повноважень, визначених законом,
звертається до суду з адміністративним
позовом (поданням), бере участь у
розгляді справ за його позовами, а
також може вступити за своєю
ініціативою у справу, провадження в
якій відкрито за адміністративним
позовом інших осіб, на будь-якій стадії
її розгляду, подає апеляційну,
касаційну скаргу, заяву про перегляд
судового рішення Верховним Судом
України, про перегляд судового рішення
за нововиявленими обставинами для
представництва інтересів громадянина
або держави.

Системний аналіз приписів ст. 36-1 Закону
України "Про прокуратуру" і норм КАС
(зокрема, ст. 60) свідчить про наявність у
прокурора права на звернення до
адміністративного суду з позовом в
інтересах громадянина (в тому числі
фізичної особи-підприємця) за
наявності підтверджених належними
доказами підстав, передбачених ч. 2 ст.
36-1 названого Закону.

При цьому необхідно враховувати, що
відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
"Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України з питань
удосконалення діяльності прокуратури"
від 18 вересня 2012 року № 5288-VI на
території
адміністративно-територіальних
одиниць, на яких центри надання
безоплатної вторинної допомоги не
розпочали надання такого виду правової
допомоги, органи прокуратури можуть
здійснювати представництво в суді
інтересів громадян з такої підстави, як
неспроможність громадянина через свій
матеріальний стан самостійно захисти
свої порушені чи оспорюванні права або
реалізувати процесуальні
повноваження.

Згідно із абз. 2 ч. 2 ст. 60 КАС України
прокурор, який звертається до
адміністративного суду в інтересах
держави, в позовній заяві (поданні)
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також зазначає орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах. У
разі відсутності такого органу або
відсутності у нього повноважень щодо
звернення до адміністративного суду
прокурор зазначає про це в позовній
заяві і в такому разі прокурор набуває
статусу позивача.

Підставою представництва у суді
інтересів держави є наявність порушень
або загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою.

Однією з форм представництва є
звернення до суду з позовами або
заявами про захист прав і свобод іншої
особи, невизначеного кола осіб, прав
юридичних осіб, коли порушуються
інтереси держави, або про визнання
незаконними правових актів, дій чи
рішень органів і посадових осіб.

Як зазначено у рішенні Конституційного
Суду України від 08.04.99р. N 3-рп/99 (справа
про представництво прокуратурою
України інтересів держави в
арбітражному суді), прокурори та їхні
заступники подають до суду позови саме
в інтересах держави, а не в інтересах
підприємств, установ і організацій,
незалежно від їх підпорядкування і
форм власності. Інтереси держави
можуть збігатися повністю, частково
або не збігатися зовсім з інтересами
державних органів, державних
підприємств та організацій чи з
інтересами господарських товариств з
часткою державної власності у
статутному фонді.

Із врахуванням того, що "інтереси
держави" є оціночним поняттям, прокурор
чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Утім інтереси держави мають чітко
формулюватися й умотивовуватися
прокурором, тобто у позовній заяві
прокурор повинен вказати обставини,
пов'язані з порушенням інтересів
держави або з обґрунтуванням
необхідності захисту таких інтересів.

Судами встановлено, що між третіми
особами виникли досудові
правовідносини, що направлені на
доведення приналежності правомірного
користування спірною земельною
ділянкою.

Звертаючись з позовом до суду, прокурор
дійшов висновку, що виконавчий комітет,
виділяючи частину земельної ділянки в
окрему садибу з присвоєнням юридичної
адреси, не отримав згоду всіх
співвласників садиби та діяв з
перевищенням наданих йому повноважень.

Таким чином, на думку прокурора,
відповідач розділив земельну ділянку,
що знаходилась в користуванні всіх
співвласників, без їх згоди, без
наявності правовстановлюючих
документів на об'єкт, чим порушив права
та інтереси ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9

Враховуючи наведене, колегія суддів
касаційної інстанції дійшла висновку,
що прокурор фактично спрямовує позов
на вирішення приватних інтересів, які
стосуються порушень прав третіх осіб,
тоді як в позові прокурор визначає
державний орган, в інтересах якого він
заявлений. При цьому прокурор не
обґрунтовує належними доказами
порушення державного інтересу, за
захистом якого міг би звернутися у цій
справі.

Такий висновок додатково знаходить
своє підкріплення тим, що земельна
ділянка, з якої спірним рішенням
виділено частину без згоди
співвласників, перебувала на момент
прийняття спірного рішення у приватній
власності, а не державній та
комунальній.

На думку суду касаційної інстанції,
така форма представництва, без
обґрунтування того, що фізичні особи -
співвласники не мали права самостійно
звернутися до суду із позовом про
цивільно-правовий захист своїх прав та
інтересів, є порушенням принципу
змагальності, згідно з яким суд повинен
створювати сторонам та іншим особам,
які беруть участь у справі, рівні умови
та можливості для реалізації їхніх
прав (стаття 11 Кодексу).

Зокрема, засада рівності усіх
учасників судового процесу перед
законом і судом забезпечує гарантії
доступності правосуддя та реалізації
права на судовий захист, закріпленого в
ч. 1 ст. 55 Конституції України. Ця засада
є похідною від загального принципу
рівності громадян перед законом,
визначеного ч. 1 ст. 24 Основного Закону
України, і стосується, зокрема, сфери
судочинства. Рівність усіх учасників
судового процесу перед законом і судом
передбачає єдиний правовий режим, який
забезпечує реалізацію їхніх
процесуальних прав.

Оскільки постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 14 липня 2014 року не можна визнати
законною і обґрунтованою, то вона
підлягає скасуванню, а постанова
Полтавського окружного
адміністративного суду від 13 березня
2014 року - залишенню в силі.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 226, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6
задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного
адміністративного суду від 14 липня 2014
року скасувати, а постанову
Полтавського окружного
адміністративного суду від
13 березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеними
статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: