Справа № 808/1060/14
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

09 грудня 2014 рокусправа № 808/1060/14

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Кругового О.О.

за участю секретаря судового
засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Запоріжжі Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів на постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 30 квітня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Публічного акціонерного
товариства "Мотор Січ" до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 30 квітня 2014
року адміністративний позов
Публічного акціонерного товариства
"Мотор Січ" до Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Запоріжжі Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень -
задоволено повністю: визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Запоріжжі Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів №, ,
від 16.09.2013 року.

Не погодившись з постановою суду,
Спеціалізована державна податкова
інспекція з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів подала апеляційну скаргу, в
якій просила скасувати постанову суду
першої інстанції та винести нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог позивача у повному
обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
оскарження та доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
повноважними особами СДПІ з ОВП у м.
Запоріжжі МГУ Міндоходів було
проведено позапланову виїзну
перевірку Публічного акціонерного
товариства "Мотор Січ" з питання
дотримання вимог податкового
законодавства при господарських
взаємовідносинах з ТОВ «НВП «Ариана»
() за лютий 2012 року -
вересень 2012 року, ПП «Ювел» () за червень 2011 року, ТОВ «АТ
Инжиниринг» () за лютий
2012 року, ТОВ «Спецфрезінструмент» () за березень, червень,
липень та серпень 2012 року, за
результатами якої складено акт
№102/25-20/14307794 від 30.08.2013 року.

В акті перевірки зазначено про
порушення підприємством: п. 198.1 п. 198.3,
ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, абз. "а" п. 200.4 ст. 200
Податкового Кодексу України в частині
включення до податкового кредиту
податкових накладних та п. 138.2 ст. 138, пп.
139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України в частині відображення витрат
з метою зменшення оподатковуваного
податком прибутку по операціям з
контрагентами, яких сам податковий
орган призначив "транзитерами", АТ
"Мотор Січ" визначив "вигодонабувачем",
а угоди між ними визнав фіктивними та
такими, що вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювались
цими правочинами (ст. 234 ЦК України).

На підставі вказаного акту перевірки,
відповідачем прийняті податкові
повідомлення-рішення від 16 вересня 2013
року: №, яким зменшено суму
бюджетного відшкодування з ПДВ на суму
672 651,00 грн. та нараховані штрафні
санкції на суму 336325,50 грн.; №, яким
зменшено розмір від'ємного значення з
ПДВ в сумі 3795,00 грн.; №, яким
донараховано зобов'язання з податку на
прибуток в розмірі 711689,00 грн. та
нараховані штрафні санкції на суму
347684,50 грн..

Правомірність та обґрунтованість
податкових повідомлень-рішень,
прийнятих на підставі акту перевірки, є
предметом спору, переданого на
вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та
задовольняючи позовні вимоги позивача
у повному обсязі, суд першої інстанції
виходив з того, що податковим органом
не доведено обґрунтованість своїх
висновків, викладених в акті перевірки
та правомірність прийнятих ним
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень на підставі такого
акту перевірки.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог п. 44.1 ст. 44
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством. Платникам податків
забороняється формування показників
податкової звітності, митних
декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» №996-ХІV від 16 липня
1999 року (далі - Закон України №996-ХІV)
передбачено, що бухгалтерський облік є
обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Згідно до ст. 9 Закону України №996-ХІV
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

У відповідності до ст. 1 Закону України
№996-XIV, первинний документ - це документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України №996-XIV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

У відповідності до ст. 134 ПК України
об'єктом оподаткування податком на
прибуток є: прибуток із джерелом
походження з України та за її межами,
який визначається шляхом зменшення
суми доходів звітного періоду,
визначених згідно зі статтями 135-137
цього Кодексу, на собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та суму інших витрат
звітного податкового періоду,
визначених згідно зі статтями 138-143
цього Кодексу, з урахуванням правил,
встановлених статтею 152 цього Кодексу;
дохід (прибуток) нерезидента, що
підлягає оподаткуванню згідно зі
статтею 160 цього Кодексу, з джерелом
походження з України.

Згідно до пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138 ПК
України витрати операційної
діяльності включають: собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг та інші витрати
беруться для визначення об'єкта
оподаткування з урахуванням пунктів
138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5
статті 140, статей 142 і 143 та інших статей
цього Кодексу, які прямо визначають
особливості формування витрат
платника податку.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не включаються до складу
витрат: витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

У відповідності до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит визначено як
суму, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно до п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З аналізу вказаних норм матеріального
права, колегія суддів робить висновок
про те, що витрати для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток, а також податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Встановлені обставини справи свідчать
про те, що позивач у перевіряємому
періоді мав взаємовідносини з ТОВ «НВП
«Ариана», ПП «Ювел», ТОВ «АТ
Инжиниринг», ТОВ «Спецфрезінструмент».

Так, в підтвердження дійсності
проведення зазначених господарських
операцій позивачем було надано до суду
наступні первинні документи: видаткові
та податкові накладні, розрахункові та
платіжні документи, приходні ордери,
акти виконаних робіт.

Виходячи зі змісту наявних у
матеріалах справи первинних
документів, колегія суддів робить
висновок про те, що всі первинні
документи, надані позивачем (як суду,
так і перевіряючим в ході перевірки)
відповідають вимогам, встановленим
Законом України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", не викликають сумнівів щодо
їх достовірності та підтверджують
фактичне здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами.

Також, слід відзначити, що відповідачем
в акті перевірки не спростовується
факт наявності в Єдиному державному
реєстрі даних про реєстрацію наведених
вище господарюючих суб'єктів та їх
керівників, а також факт наявності у
них свідоцтв платників податку на
додану вартість при вчиненні
господарських операцій з позивачем.
Окрім того, згідно даних з офіційного
сайту ДПС України, на момент вчинення
господарських операцій з такими
постачальниками, вони мали свідоцтво
платника ПДВ.

Враховуючи вказані обставини справи,
колегія суддів вважає, що позивач
виконав вимоги чинного законодавства
України і правомірно на підставі даних
бухгалтерського обліку (первинних
бухгалтерських документів) відобразив
у даних податкового обліку операції із
зазначеними контрагентами.

Разом з тим, судом встановлено, що
підприємство не лише відображало в
податковому обліку документи, а й
фактично отримувало та
використовувало товар та послуги в
своїй господарській діяльності та
своєчасно сплачувало податки та збори
до бюджету.

Окрім того, колегія суддів вважає за
необхідне відзначити, що будь-яка
неправомірна діяльність контрагента
(наприклад, його "фіктивні" відносини з
іншими контрагентами) не впливає на
результати діяльності позивача і не
може бути підставою для притягнення до
відповідальності платника податку,
оскільки згідно ч. 2 ст. 61 Конституції
України, юридична відповідальність
особи має індивідуальний характер.

Вищенаведене узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини у
справі "Булвес" АД проти Болгарії"
(заява № 3991/03). Європейський суд з прав
людини у своєму рішенні від 22 січня 2009
року зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
вдруге, а також сплачувати пеню. На
думку Суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Згідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України,
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, дослідивши вищевикладені
обставини справи, колегія суддів
вважає, що у діях платника податків
(позивача) немає порушень тих норм
законів, на які посилається відповідач
і приходить до висновку, що твердження
податкового органу про наявність таких
порушень ґрунтуються на припущеннях та
належним чином не доведені, доводи
відповідача не ґрунтуються на законі
та спростовуються наявними у
матеріалах справи доказами.

Згідно до п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Отже, проаналізувавши вищевикладені
обставини справи та правовідносини, що
їм відповідають та оцінивши докази
надані сторонами по справі у їх
сукупності, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що податкові
повідомлення - рішення №, №,
№ від 16.09.2013 року прийняті СДПІ з
ОВП у м. Запоріжжі МГУ Міндоходів не
відповідають п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України,
оскільки винесені відповідачем на
підставі, у межах повноважень, але не у
спосіб, передбачений законодавством та
без урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення, отже
тому є протиправними та підлягають
скасуванню, а позовні вимоги позивача є
цілком обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції фактичні обставини справи та
обрану правову позицію, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Запоріжжі Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів - залишити без
задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 30 квітня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
постановлення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
О.О. Круговий