Справа № 811/3030/13-а
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

811/3030/13-а

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2014 року

справа № 811/3030/13-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Нагорної Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - не з’явився

відповідача: - не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Кіровоградській області

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2013 року

у справі № 811/3030/13-а

за позовом Державного закладу «Відділкова лікарня станції Знам’янка» Державного підприємства «Одеська залізниця»

до Державної фінансової інспекції в Кіровоградській області

про визнання протиправним і нечинним листа-вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

Державний заклад «Відділкова лікарня станції Знам'янка» Державного підприємства «Одеська залізниця» звернувся до суду з позовом до Державної фінансової інспекції в Кіровоградській області, в якому просив визнати протиправним і нечинним п.9 листа-вимоги від 21 березня 2013 року №01-14/163.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в оскаржуваному пункті листа-вимоги від 21.03.2013 №01-14/163 відповідачем не конкретизовано дій, які має вчинити позивач, внаслідок чого вказана вимога не може бути виконана з огляду на її неконкретність. Крім того, є безпідставним посилання відповідача на порушення позивачем вимог ряду нормативних актів у зв’язку з наданням лікарнею медичної допомоги не прикріпленому до лікарні населенню із забезпеченням безкоштовним харчуванням та лабораторними послугами у вигляді стаціонарного лікування в хірургічному, кардіологічному, терапевтичному, неврологічному та гінекологічному відділеннях; операцій штучного переривання вагітності методом вакуумасперації в стаціонарі. Жоден нормативний документ не містить обов’язковості оплати хворими медичної допомоги та обов’язку відповідача щодо стягнення цих коштів з хворих або з працівників закладу. Також, позивач зазначає, що хворі, що звернулись до нього протягом 2010-2012 років, потребували стаціонарного лікування і позивач не міг відмовити їм у лікуванні з огляду на відсутність розрахунку за надання такої допомоги, оскільки за ненадання медичної допомоги з фінансових мотивів передбачена кримінальна відповідальність.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.10.2013 позов задоволено в повному обсязі.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ревізією 233-ох медичних карток стаціонарного хворого, порційних вимог стаціонарних відділень, що є невід’ємними до меню-вимог на видачу продуктів харчування, встановлено надання позивачем з дозволу колишніх головних лікарів та теперішнього головного лікаря протягом 2010-2011 років та січня-листопада 2012 року медичної допомоги (стаціонарне лікування в хірургічному, кардіологічному, терапевтичному, неврологічному та гінекологічному відділеннях; операції штучного переривання вагітності методом вакуумасперації в стаціонарі) не прикріпленому населенню із забезпеченням безкоштовними харчуванням та лабораторними послугами, чим не дотримано вимоги ст.18, 37 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» від 19.11.1992 №2801-ХІІ, п.2.2 р.2 Статуту, п.7, 13 Переліку платних послуг, які можуть надаватися в державних та комунальних закладах охорони здоров'я, вищих медичних навчальних закладах та науково-дослідних установах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.1996 №1138, та п.17, 19, 22 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228. Відповідач зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо неможливості точного обрахування кількості населення, яке обслуговує позивач, є хибним, оскільки запитами, направленими до Знам’янської ЦРЛ та управління статистики по м.Знам’янка і Знам’янському районі встановлена точна кількість населення, якому надавалась медична допомога та точна кількість міського населення, відповідно. До того ж, витрати на надання медичних послуг прикріпленому населенню несе позивач, а не прикріплене населення, оскільки надання медичних послуг позивачем є безоплатним.

Представники сторін в судове засідання не з’явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, посадовими особами Державної фінансової інспекції в Кіровоградській області та Олександрівської об'єднаної державної фінансової інспекції проведено ревізію фінансово-господарської діяльності державного закладу «Відділкова лікарня станції Знам'янка» за період з 01.01.2010 по 01.12.2012, за результатами якої складено акт №01-10/17 від 04.03.2013 (а.с.12-17, 48-66).

Ревізією встановлено, що протягом 2010 - 2011 років та січня - листопада 2012 року позивач надавав медичну допомогу (стаціонарне лікування в хірургічному, кардіологічному, терапевтичному, неврологічному та гінекологічному відділеннях; операції штучного переривання вагітності методом вакуумасперації в стаціонарі) не прикріпленому населенню (233 особам) із забезпеченням безкоштовними харчуванням та лабораторними послугами, чим порушено вимоги ст.18, 37 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» від 19.11.1992 №2801-ХІІ, п.2.2 р.2 Статуту Державного закладу, п.7, 13 Переліку платних послуг, які можуть надаватися в державних та комунальних закладах охорони здоров'я, вищих медичних навчальних закладах та науково-дослідних установах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.1996 №1138, та п.17, 19, 22 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про протиправність оскаржуваної вимоги Державної фінансової інспекції.

Відповідно до ст. 2 Закону України №2939-ХІІ від 26.01.1993 «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», в редакції, що діяла на час проведення ревізії, головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті (ст.4 Закону №2939-ХІІ).

Пунктом 35 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року №550 (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), визначено, що виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції служби, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб.

Згідно з ч.7 ст.10 Закону №2939-ХІІ органам державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону №2939-ХІІ законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Щодо виявленого проведеною ревізією порушення, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст.3 Закону України №2801-XII від 19.11.1992 «Основи законодавства України про охорону здоров'я» охорона здоров'я - система заходів, спрямованих на забезпечення збереження і розвитку фізіологічних і психологічних функцій, оптимальної працездатності та соціальної активності людини при максимальній біологічно можливій індивідуальній тривалості життя

Кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що, зокрема, передбачає кваліфіковану медико-санітарну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я (ч.1 ст.6 Основ законодавства).

Згідно з ч.1 ст.7 Основ законодавства держава згідно з Конституцією України гарантує всім громадянам реалізацію їх прав у галузі охорони здоров'я шляхом створення розгалуженої мережі закладів охорони здоров'я та подання всім громадянам гарантованого рівня медико-санітарної допомоги у обсязі, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Безпосередню охорону здоров'я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров'я (ст.16 Основ законодавства).

Відповідно до ст.33 Основ законодавства громадянам України надається лікувально-профілактична допомога поліклініками, лікарнями, диспансерами, клініками науково-дослідних інститутів та іншими акредитованими закладами охорони здоров'я, службою швидкої медичної допомоги, а також окремими медичними працівниками, які мають відповідну ліцензію.

При цьому, статтею 38 Основ законодавства чітко передбачено, що кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим в будь-якому державному лікувально-профілактичному закладі за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування.

Таким чином, на законодавчому рівні України встановлено обов’язок закладів охорони здоров’я надавати медичну допомогу громадянам, які звернулись за наданням медичної допомоги з встановленням права вільного вибору пацієнтами лікувального закладу.

Вищенаведені положення Закону знайшли своє відображення у Статуті Державного закладу «Відділкова лікарня станції Знам'янка» Державного підприємства «Одеська залізниця».

Так, п.2.2 розділу 2 вказаного Статуту закладу встановлено перелік контингенту, що ним обслуговуються, а саме: працівники підприємств, організацій та установ залізничного транспорту України і члени їх сімей, що перебувають на їх утриманні; пенсіонери залізничного транспорту і непрацездатні члени їх сімей, що перебувають на їх утриманні; непрацюючі інваліди І-ї та ІІ-ї груп при умові, якщо їх інвалідність пов'язана з роботою на залізничному транспорті; непрацездатні члени сімей померлих залізничників, смерть яких наступила внаслідок виробничого травматизму; пасажири залізничного транспорту, що знаходяться на шляху слідування і мають проїзні документи; населення, прикріплене до лікувально-профілактичних закладів залізничного транспорту; всі громадяни, які звертаються в Лікарню за невідкладною допомогою, незалежно від місця їх роботи та проживання; прикріплене населення. що проживає в населених пунктах, де відсутні територіальні медичні заклади, по взаємодомовленості з місцевими органами виконавчої влади; всі громадяни, які потребують надання невідкладної медичної допомоги, незалежно від місця їх роботи і проживання, які звернулися за допомогою в лікувально-профілактичний заклад залізничного транспорту.

Отже, з аналізу наведеного вбачається, що позивач надає медичну допомогу як прикріпленому населенню, так і не прикріпленому населенню, яке потребує надання невідкладної медичної допомоги. До того ж з вказаних положень Статуту закладу не вбачається обов’язку останнього визначати відношення хворого або потерпілого до тієї чи іншої адміністративно-територіальної одиниці для подальшого надання йому відповідно платних або безкоштовних медичних послуг.

Таким чином, зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність висновку відповідача щодо неправомірного надання медичної допомоги неприкріпленому населенню.

Щодо обов’язковості оплати наданої неприкріпленому населенню медичної допомоги колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.3 ст.49 Конституції України у державних і комунальних закладах охорони здоров’я медична допомога надається безоплатно.

Офіційне тлумачення наведеної норми викладено в рішенні Конституційного суду України №10-рп/2002 від 29.05.2002 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої ст.49 Конституції України «у державних і комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається безоплатно» (справа про безоплатну медичну допомогу)».

Конституційний Суд України у цьому рішенні зазначив, що загальний зміст безоплатної медичної допомоги, що застосовується в ст..49 Конституції України, полягає у відсутності для всіх громадян обов'язку сплачувати за надану їм у державних і комунальних закладах охорони здоров'я медичну допомогу як у момент, так і до чи після її отримання.

Словосполучення "безоплатність медичної допомоги" означає неможливість стягування з громадян плати за таку допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров'я у будь-яких варіантах розрахунків (готівкою або безготівкових): чи у вигляді "добровільних внесків" до різноманітних медичних фондів, чи у формі обов'язкових страхових платежів (внесків) тощо.

Також за висновками Конституційного Суду України стаття 49 Конституції України поряд з закріпленням гарантії на надання безоплатної медичної допомоги у державних і комунальних закладах охорони здоров'я містить й інші норми, які не виключають можливості безоплатності медичної допомоги у державних і комунальних закладах охорони здоров'я через фінансування цієї галузі за рахунок розвитку позабюджетних механізмів залучення додаткових коштів, у тому числі і шляхом створення лікарняних кас (спілок, фондів), діяльність яких має бути врегульована законом. Джерелами таких додаткових надходжень на фінансування галузі охорони здоров'я в цілому можуть бути і встановлені законом офіційні прямі платежі населення за медичні послуги другорядного значення, і відомчі асигнування на утримання медичних закладів, і надходження від проведення благодійних акцій і заходів, і кошти міжнародних програм гуманітарної допомоги, і пожертвування громадських, релігійних благодійних організацій та меценатів, і страхові внески роботодавців у системі обов'язкового державного медичного страхування, і фінансування компаній - організаторів добровільного медичного страхування, і ресурси нагромаджувальних програм територіальних громад, і державні медичні позики тощо.

Виходячи з вказаних висновків Конституційний Суд України вирішив, що положення частини третьої статті 49 Конституції України "у державних і комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається безоплатно" треба розуміти так, що у державних та комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається всім громадянам незалежно від її обсягу та без попереднього, поточного або наступного їх розрахунку за надання такої допомоги.

Поняття медичної допомоги, умови запровадження медичного страхування, у тому числі державного, формування і використання добровільних медичних фондів, а також порядок надання медичних послуг, які виходять за межі медичної допомоги, на платній основі у державних і комунальних закладах охорони здоров'я та перелік таких послуг мають бути визначені законом.

Відповідно до ч.ч.6, 7 ст.18 Основ законодавства України про охорону здоров'я відомчі та інші заклади охорони здоров'я, що обслуговують лише окремі категорії населення за професійною, відомчою або іншою не пов'язаною із станом здоров'я людини ознакою, фінансуються, як правило, за рахунок підприємств, установ і організацій, які вони обслуговують. Допускається фінансова підтримка таких закладів за рахунок державного або місцевого бюджету, якщо працівники відповідного відомства, підприємства, установи або організації становлять значну частину населення даної місцевості.

Всі заклади охорони здоров'я мають право використовувати для підвищення якісного рівня своєї роботи кошти, добровільно передані підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами, а також з дозволу власника або уповноваженого ним органу

встановлювати плату за послуги у сфері охорони здоров'я.

Постанова Кабінету Міністрів України від 17.09.1996 № 1138, якою затверджений Перелік платних послуг, які можуть надаватись в державних на комунальних закладах охорони здоров’я, вищих медичних навчальних закладах та науково-дослідних установах, має дозвільний характер, та не встановлює обов’язковості щодо надання зазначених у Переліку медичних послуг виключно на платній основі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновки відповідача, що надання позивачем медичної допомоги неприкріпленому населенню на безоплатній основі є порушенням норм чинного законодавства, зокрема, приписів наведених відповідачем нормативних актів.

Жоден з вказаних відповідачем нормативних актів не містить обов’язковості оплати медичної допомоги, яка надавалась позивачем населенню протягом 2010-2012 років у вигляді стаціонарного лікування.

До того ж, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджено, відповідачем не заперечується, що кошторисами витрат позивача за 2010 – 2012 роки не встановлено перевищення витрат понад заплановані.

Посилання відповідача про встановлення точної кількості населення, якому надавалась медична допомога, та точної кількості постійного міського населення, якому позивачем надавалась допомога, не може бути прийнято до уваги, зважаючи на те, що позивачем надавалась допомога як прикріпленому населенню, так і пасажирам залізничного транспорту, що знаходяться на шляху слідування і мають проїзні документи; всім громадянам, які звертаються в лікарню за невідкладною допомогою, незалежно від місця їх роботи та проживання, та всім громадянам, які потребують надання невідкладної медичної допомоги, незалежно від місця їх роботи і проживання, які звернулися за допомогою в лікувально-профілактичний заклад залізничного транспорту, обрахування кількості яких здійснити не вбачається за можливе.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про помилковість висновків відповідача, відповідно, вимога, викладена в п.9 листа від 21.03.2013 №01-14/163 в цій частині є безпідставною.

Крім того, така вимога пред’явлена позивачу не спосіб, що передбачений ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні».

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право, зокрема,: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства (п.7 ст.10 Закону); звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (п.10 ст.10 Закону).

За правилами п.45 вказаного вище Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи контролюючого органу, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об'єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому.

Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень(зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення(зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування (п.46 Порядку № 550).

Отже наведені правові норми не містять положень щодо права відповідача зобов’язувати підконтрольну установу в примусовому порядку здійснювати заходи щодо відшкодування певної суми коштів, у тому числі, звертатись до винних осіб з метою відшкодування збитків.

Відсутність положень щодо такого примусу узгоджується із положеннями ст.8 Конституції України, відповідно до якої в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Жодна норма процесуального та іншого законодавства не зобов’язує будь-яку особу звертатися до інших осіб за захистом прав, свобод та інтересів. Таке звернення є виключно правом особи.

Крім того, слід зазначити, що при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Таким чмном, обов'язковою до виконання є вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач пред'явив вимогу, яка вказує на виявлені збитки, їхній розмір та стягнення, а відтак, оскільки збитки відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, питання правильності їх обчислення є предметом судового дослідження при розгляді такого позову, а не у даній справі за позовом позивача як підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про протиправність оскаржуваної вимоги відповідача.

Суд першої інстанції під час розгляду даної справи дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.

Доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції, у зв’язку з чим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Кіровоградській області залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2013 року у справі № 811/3030/13-а залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Л.М. Нагорна