Справа № 2а-4917/11, 2а-19/12
Суддя: Макарик В.Я.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року
Справа №
149128/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді -
Макарика В.Я.

суддів -
Глушка І.В. Большакової О.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Косівського
районного суду Івано-Франківської
області від 13.02.2012р. у справі №
0910/2-а-4917/11 за позовом ОСОБА_1 до
управління праці та соціального
захисту населення Косівської РДА про
визнання протиправною відмову у
призначенні допомоги по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку на рівні не нижче прожиткового
мінімуму, зобов'язання призначити
допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку та
виплату недоотриманої допомоги, -

В С Т А Н О В
И В:

23 листопада 2011 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до управління праці
та соціального захисту населення
Косівської РДА у якому просила Визнати
протиправною відмову Управління праці
та соціального захисту населення
Косівської районної державної
адміністрації у призначенні допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку на рівні не нижче
прожиткового мінімуму, та зобов'язати
правління праці та соціального захисту
населення Косівської районної
державної адміністрації призначити
мені допомогу по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку у
розмірі не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого чинним
законодавством України, згідно зі
статтею 43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням і
похованням» від 18 січня 2001 року N 2240-ІІІ.
Поновити строк звернення до суду в тій
частині, в якій він був пропущений з
поважних причин, враховуючи, що позов
пред'явлений в інтересах
неповнолітньої дитини. Зобов'язати
управління праці та соціального
захисту населення Косівської районної
державної адміністрації зробити
перерахунок розміру допомоги по
догляду за дитиною з 10 травня 2010 року до
досягнення нею трирічного віку,
відповідно до ст. 43 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням і
похованням» з врахуванням збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
працездатних осіб. Зобов'язати
відповідача здійснити виплати
нарахованої та перерахованої допомоги
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку.

Постановою Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 13.02.2012
року у задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції ОСОБА_1 оскаржила її в
апеляційному порядку та просить
скасувати постанову Косівського
районного суду Івано-Франківської
області від 13.02.2012 у справі №0910/2-а-4917/2011.
Прийняти нову постанову суду, якою
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що
відповідно до статті 4 Закону № 2240
право на матеріальне забезпечення та
соціальні послуги за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
мають застраховані громадяни України.
Це право виникає з настанням
страхового випадку в період роботи
(включаючи і час випробування та день
звільнення), якщо інше не передбачено
законодавством.

Застрахованою особою в розумінні цього
Закону № 2240 є найманий працівник, а
також інші особи (громадяни України,
іноземці, особи без громадянства та
члени їх сімей, які проживають в
Україні, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України), на користь
яких здійснюється загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням. Отже, якщо
узагальнити, то застрахованою особою є
найманий працівник, за якого
підприємство, установа, організація
сплачує страховий внесок. Щодо поняття
«найманий працівник», то відповідно до
цього ж Закону № 2240 ним є фізична особа,
яка працює за трудовим договором
(контрактом) на підприємстві, в
установі, організації незалежно від
форм власності, виду діяльності та
господарювання або у фізичної особи.

До моменту виходу у відпустку по
вагітності та пологах я працювала в ТОВ
«Юридична Фірма «Ейч-Бі-Дабл'Ю» за
трудовим договором (товариство
сплачувало за мене страхові внески).
Таким чином я є найманим працівником у
розумінні цього Закону № 2240. Після
закінчення вищевказаної відпустки, за
моїм бажанням мені була надана
відпустка по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку (наказ
№11 від 11 травня 2010 року - додаток №2). В
судовому засіданні 13.02.2012 мною було
доведено до відома судді ці обставини
справи, а також наголошено, що будучи у
відпустці по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку я
залишаюся найманим працівником, а тому
маю право на отримання допомоги, яка
гарантована мені Законом № 2240.

Щодо страхового свідоцтва, яке
згадується у Законі № 2240. Варто
відмітити, що в цьому Законі є лише одна
згадка про необхідність страхового
свідоцтва, а саме в частині 4 статті 6
даного Закону зазначено, що особам, які
підлягають загальнообов'язковому
державному соціальному страхуванню у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням, видається
свідоцтво про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування, яке є
єдиним для всіх видів страхування. В
той же час, якщо аналізувати статтю 51
Закону № 2240, яка називається
«Документи, необхідні для призначення
матеріального забезпечення за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням» то
наявність цього свідоцтва не є
обов'язковою. Так згідно з частиною 1
цієї статті підставою для призначення
допомоги по тимчасовій
непрацездатності, по вагітності та
пологах є виданий у встановленому
порядку листок непрацездатності, а в
разі роботи за сумісництвом - копія
листка непрацездатності, засвідчена
підписом керівника і печаткою за
основним місцем роботи. Таким чином,
законодавець чітко визначив, що єдиною
підставою для призначення даного виду
допомоги є листок непрацездатності, а
страхове свідоцтво лише посвідчує
застраховану особу. Дане страхове
свідоцтво не було подано мною до суду
першої інстанції з наступної причини.
Перший примірник страхового свідоцтва,
яке було замовлене для мене моїм
роботодавцем і отримане мною, містило
помилку в «по-батькові», а тому було
повернуто для перевидані з
виправленням помилки. До моменту
виходу мною у відпустку по вагітності
та пологам та по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
свідоцтво не було перевидане. Датою
видачі виправленого свідоцтва є 27.08.2010
року (час, коли я вже знаходилася у
відпустці по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку).
Оскільки місце моєї роботи (м. Київ)
заходиться достатньо далеко від місця
мого тимчасового проживання
(Косівський р-н Івано-Франківської
обл.), отримати своє страхове свідоцтво
я не мала можливості раніше, ніж у
лютому цього року, коли з'явилася
можливість поїхати в м. Київ. Тому копія
цього документу не могла бути поданою
до позовної заяви.

Особи, які беруть участь у справі в
судове засідання для розгляду
апеляційної скарги не прибули, про
дату, час і місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, клопотань
від осіб, які беруть участь у справі,
про розгляд справи за їх участю не
поступило, а тому, колегія суддів, у
відповідності до п.п. 1,2,ч. 1 ст. 197 КАС
України, вважає за можливе розглянути
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апелянта у їх сукупності, апеляційний
суд приходить до переконання, що подана
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до ст.ст. 13,14 ЗУ «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»,
особа, яка фактично здійснює догляд за
дитиною, має право на допомогу по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку, яка виплачується
щомісячно з дня призначення допомоги
по догляду за дитиною по день
досягнення нею вказаного віку.

Відповідно до ст.. 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми»
зазначено, що допомога по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку надається у розмірі, що дорівнює
різниці між прожитковим мінімумом,
встановленим для працездатних осіб, та
середньомісячним сукупним доходом
сім'ї в розрахунку на одну особу за
попередні шість місяців, але не менше 130
гривень.

В судовому засіданні суду першої
інстанції було встановлено, що ОСОБА_2
являється матір»ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
що стверджується копією свідоцтва про
народження дитини та отримує в
управлінні праці та соціального
захисту населення Косівської РДА
державну допомогу по догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку, про що свідчить довідка
управління праці та соціального
захисту населення Косівської РДА про
виплату такої допомоги.

Також судом першої інстанції
встановлено, що позивачці допомога по
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку виплачується
відповідачем у відповідності до вимог
чинного законодавства.

09.07.2007р. рішенням Конституційного Суду
України деякі статті ЗУ «Про державний
бюджет на 2007р.», що безпосередньо
визначають розмір державної допомоги
по догляду дитини до трирічного віку
визнано неконституційними. Зокрема,
зазначеним рішенням визнані
неконституційними положення абзацу
третього частини другої статті 56
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2007 рік"; пункту 14 статті 71
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2007 рік" щодо встановлення
розміру допомоги по догляду за дитиною
до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до п.23 розділу II ЗУ «Про
державний бюджет на 2008р. та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» внесено зміни до ч. 1 ст.
15 Закону України «Про державну
допомогу сім'ям з дітьми» та викладено
у такій редакції: «допомога по догляду
за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається у розмірі, що
дорівнює різниці між прожитковим
мінімумом, встановленим для
працездатних осіб, та середньомісячним
сукупним доходом сім'ї в розрахунку на
одну особу за попередні шість місяців,
але не менше 130 гривень».

Норми статті 15 Закону України «Про
державну допомогу сім'ям з дітьми» не
скасовані, не були визнані
неконституційною, то обсяг існуючих
прав і свобод громадян, які передбачені
цією нормою залишається незмінним, а
тому виплати які проводив відповідач
ОСОБА_1 у 2010-2011 рр. відповідають чинному
законодавству.

Що стосується посилання позивачки на
ст. 43 ЗУ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням і похованням»
від 18.01.2001р. №2240-111, яка є чинною згідно з
рішенням Конституційного Суду №10-рп/2008
від 22.05.2008р., де зазначено, що допомога
по догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку надається
застрахованій особі у розмірі, що
встановлюється правлінням Фонду, але
не менше розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом,
являється помилковим та
необгрунтованим. Оскільки, відповідно
до ст. 6 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування суб'єктами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування є
застраховані громадяни, а в окремих
випадках - члени їх сімей та інші особи,
страхувальники і страховики. Статтею 7
даних Основ визначено перелік осіб які
підлягають загальнообов'язковому
державному соціальному страхуванню, це
зокрема особи, які працюють на умовах
трудового договору (контракту), тобто
особи які сплачують страхові внески.
Проте, в матеріалах справи відсутні
жодні докази які б свідчили про те, що
позивачка відноситься до осіб, які
підлягають загальнообов'язковому
державному соціальному страхуванню, як
це передбачено і вимогами ст.6 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням і
похованням» від 18.01.2001р. №2240-111.

Статтею 4 вище вказаного закону
зазначено про право громадян на
матеріальне забезпечення та соціальні
послуги за загальнообов'язковим
державним соціальним страхуванням у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та похованням.
А саме, право на матеріальне
забезпечення та соціальні послуги за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням, мають застраховані
громадяни України, іноземці, особи без
громадянства та члени їх сімей, які
проживають в Україні, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України. Це
право виникає з настанням страхового
випадку в період роботи (включаючи і
час випробування та день звільнення),
якщо інше не передбачено
законодавством. Особи, які не
підлягають загальнообов'язковому
державному соціальному страхуванню у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та похованням,
мають право на матеріальне
забезпечення та соціальні послуги за
цим Законом за умови сплати страхових
внесків до Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

Врахувавши вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
вирішуючи даний спір, на підставі
правильно встановлених обставин
справи та визначених їм правовідносин,
прийшов до обґрунтованих і законних
висновків. Доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції і не свідчать про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи і
відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
не можуть бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, ст. 198, ст. 200,
ст. 205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський
апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И
В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а постанову Косівського
районного суду Івано-Франківської
області від 13.02.2012р. у справі №
0910/2-а-4917/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена протягом двадцяти
днів шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя:
В.Я. Макарик

Судді:
І.В. Глушко

О.О. Большакова