Справа № 820/15267/14
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 р.Справа № 820/15267/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: П'янової Я.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання
Клочко Ю.О.

представника позивача Харанжевич О.О.

представника позивача Полякова Т.Є.

представника відповідача Супрун В.О.

прокурора Маматова М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Дергачівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Харківській області на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 02.10.2014р.
по справі № 820/15267/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний дім
"Донснаб"

до Дергачівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Харківській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

21.08.2014 року позивач, Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Торгівельний дім "Донснаб", звернувся
до суду з позовом до Дергачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області, в
якому просив скасувати податкові
повідомлення-рішення Дергачівської
ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській
області відносно ТОВ "Торгівельний дім
"Донснаб":

- № від 28.07.2014 року щодо
збільшення податку на прибуток
підприємства за 2013 рік у сумі 341967,00 грн.
і нарахування штрафних санкцій у сумі
170983,50 грн.;

- № від 28.07.2014 року щодо
збільшення податку на прибуток
підприємства за 2013 рік у сумі 4505,00 грн. і
нарахування штрафних санкцій у сумі
2422,50 грн.;

- № від 28.07.2014 року щодо
збільшення податкових зобов'язань з
ПДВ на суму 37815,00 грн. та нарахування
штрафних санкцій у сумі 18907,50 грн.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 02.10.14 року
по справі № 820/15267/14 адміністративний
позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний дім
"Донснаб" до Дергачівської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкових повідомлень-рішень
задоволено у повному обсязі.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Дергачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області
відносно Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний дім
"Донснаб" № від 28.07.2014 року щодо
збільшення податку на прибуток
підприємства за 2013 рік у сумі 341967,00 грн.
і нарахування штрафних санкцій у сумі
170983,50 грн.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Дергачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області
відносно Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний дім
''Донснаб" № від 28.07.2014 року щодо
збільшення податку на прибуток
підприємства за 2013 рік у сумі 4505,00 грн. і
нарахування штрафних санкцій у сумі
2422,50 грн.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Дергачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області
відносно Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний дім
''Донснаб" № від 28.07.2014 року щодо
збільшення податкових зобов'язань з
ПДВ на суму 37815,00 грн. та нарахування
штрафних санкцій у сумі 18907,50 грн.

Відповідач, не погодившись з рішенням
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 02.10.14 року
по справі № 820/15267/14 та прийняти судове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог ТОВ "Торгівельний дім "Донснаб"
відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначив, що постанову винесено
з порушенням норм процесуального та
матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
товариство з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний дім
"Донснаб" (далі - ТОВ "ТД "Донснаб")
зареєстровано як юридична особа та
перебуває на обліку Дергачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області.

Фахівцями податкового органу було
проведено документальну планову
виїзну перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю "Донснаб"
(податковий номер 32612002) з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01.01.2013 року по
31.12.2013 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2013 року по
31.12.2013 року.

За результатами перевірки складено акт
від 14.07.2014 року №629/20-11-22-01/32612002, яким
встановлено ряд порушень податкового
законодавства.

На підставі цього податковим органом
було винесено податкові
повідомлення-рішення:

- від 28.07.2014 року № у розмірі 512950,50
грн.;

- від 28.07.2014 року № у розмірі 6927,50
грн.;

- від 28.07.2014 року № у розмірі 56722,50
грн.

Не погодившись із вищевказаними
податковими повідомленнями-рішеннями
відповідача, позивач для захисту своїх
прав звернувся до суду з
адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, прийняті
податковим органом, є необґрунтованими
та такими, що не відповідають вимогам
законодавства.

Таким чином суд першої інстанції
дійшов висновку про необхідність
захисту прав позивача та зодоволенню
адміністративного позову у повному
обсязі.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ "ТД "Донснаб" (замовник) та Фірмою ICT
Hungaria KFT (експедитор) було укладено
контракт від 05.08.2013 року №015-13-001-АК,
відповідно до якого предметом
контракту є взаємовідносини сторін, що
виникають при
транспортно-експедиційному
обслуговуванні вантажів, що
пред'являються експедитору замовником
для транспортування в міжнародному
сполученні автомобільним транспортом,
морським контейнером, а також при
мультимодальних перевезеннях.

На виконання контракту замовник на
користь експедитора сплатив 3840,00
доларів США (30693,00 грн.) та 4100,00 євро (44389,00
грн.).

Виконання договору також
підтверджується актами виконаних
робіт.

Відповідно до п.160.1 ст.160 ПК України
будь-які доходи, отримані нерезидентом
із джерелом їх походження з України,
оподатковуються в порядку і за
ставками, визначеними цією статтею. Для
цілей цього пункту під доходами,
отриманими нерезидентом із джерелом їх
походження з України, розуміються,
зокрема, фрахт та доходи від
інжинірингу.

Згідно з п.160.5 ст. 160 ПК України сума
фрахту, що сплачується резидентом
нерезиденту за договорами фрахту,
оподатковується за ставкою 6 відсотків
у джерела виплати таких доходів за
рахунок цих доходів. При цьому: базою
для оподаткування є базова ставка
такого фрахту; особами, уповноваженими
стягувати цей податок та вносити його
до бюджету, є резидент, який виплачує
такі доходи, незалежно від того, є він
платником цього податку чи ні, а також є
він суб'єктом спрощеного оподаткування
чи ні.

Відповідно до п.п.14.1.260 п.14.1 ст.14 ПК
України під фрахтом розуміється
винагорода (компенсація), що
сплачується за договорами перевезення,
найму або піднайму судна або
транспортного засобу (їх частин) для:
перевезення вантажів та пасажирів
морськими або повітряними суднами;
перевезення вантажів залізничним або
автомобільним транспортом.

З матеріалів справи вбачається, що між
позивачем та Фірмою ICT Hungaria KFT було
укладено контракт, предметом якого є
транспортно-експедиційне
обслуговування вантажів.

Так, відповідно до ст. 307 ГК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити ввірений їй другою стороною
(вантажовідправником) вантаж до пункту
призначення в установлений
законодавством чи договором строк та
видати його уповноваженій на одержання
вантажу особі (вантажоодержувачу), а
вантажовідправник зобов'язується
сплатити за перевезення вантажу
встановлену плату.

Відповідно до статті 909 ЦК України за
договором перевезення вантажу одна
сторона (перевізник) зобов'язується
доставити довірений їй другою стороною
(відправником) вантаж до пункту
призначення та видати його особі, яка
має право на одержання вантажу
(одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

Натомість, ст. 9 Закону України "Про
транспортно-експедиторську
діяльність" встановлено, що за
договором транспортного
експедирування одна сторона
(експедитор) зобов'язується за плату і
за рахунок другої сторони (клієнта)
виконати або організувати виконання
визначених договором послуг,
пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ст.1 Закону експедитором
(транспортним експедитором) є суб'єкт
господарювання, який за дорученням
клієнта та за його рахунок виконує
або організовує виконання
транспортно-експедиторських послуг,
визначених договором транспортного
експедирування; перевізник - юридична
або фізична особа, яка взяла на себе
зобов'язання і відповідальність за
договором перевезення вантажу за
доставку до місця призначення
довіреного їй вантажу, перевезення
вантажів та їх видачу (передачу)
вантажоодержувачу або іншій особі,
зазначеній у документі, що регулює
відносини між експедитором та
перевізником.

Колегія суддів зазначає, що договір
транспортного експедирування не є
тотожним договору перевезення, а
виплата позивачем доходу нерезиденту є
оплатою транспортно-експедиційних
послуг, які за своєю природою є
посередницькими послугами та не
підпадають під поняття фрахт, а тому не
підлягають оподаткуванню відповідно
до статті 160 ПК України.

Також матеріалами справи встановлено,
що Фірма ICT Hungaria KFT є резидентом
Угорщини відповідно до угоди про
уникнення подвійного оподаткування,
укладеної між Угорщиною та Україною (т.1
а.с.89).

Згідно зі ст. 103 ПК України підставою
для звільнення (зменшення) від
оподаткування доходів із джерелом їх
походження з України є подання
нерезидентом з урахуванням
особливостей, передбачених пунктами
103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому
агенту), яка виплачує йому доходи,
довідки (або її нотаріально
засвідченої копії), яка підтверджує, що
нерезидент є резидентом країни, з якою
укладено міжнародний договір України
(далі - довідка), а також інших
документів, якщо це передбачено
міжнародним договором України. Довідка
видається компетентним (уповноваженим)
органом відповідної країни, визначеним
міжнародним договором України, за
формою, затвердженою згідно із
законодавством відповідної країни, і
повинна бути належним чином
легалізована, перекладена відповідно
до законодавства України.

Виходячи із вищевикладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що податкове
повідомлення-рішення від 28.07.2014 року №
є протиправним та підлягає
скасуванню.

Щодо встановлення податковим органом
порушення позивачем п.п.135.4.1 п.135.4 ст.135,
п.135.5 ст.135, п.п.138.10.2-138.10.5 п.138.10 ст.138,
п.п.139.1.9 п.139.1 ст. 139 ПК України (за
договорами фінансового лізингу),
колегія суддів зазначає наступне.

Між позивачем (лізингоодержувач) та ТОВ
"ВіЕйБі Лізинг" (лізингодавець) було
укладено ряд договорів фінансового
лізингу, відповідно до яких було
передано позивачу товарно-матеріальні
цінності згідно зі специфікаціями. До
зазначених договорів фінансового
лізингу були також складені та
підписані графіки сплати лізингових
платежів та акти прийому-передачі
предмета лізингу в користування.
Зазначене підтверджується доказами, що
містяться в матеріалах справи.

Факт нарахування та сплати відсотків,
нарахованих на вартість об'єкта
фінансового лізингу, підтверджується
актами звірки взаємних розрахунків до
договорів, які містяться в матеріалах
справи.

Договорами фінансового лізингу з ТОВ
"ВіЕйБі Лізинг" передбачено щомісячне
нарахування винагороди (комісії)
лізингодавцю за отриманий в лізинг
предмет лізингу.

Статтею 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" встановлено, що
сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати: суму, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу; платіж як
винагороду лізингодавцю за отримане у
лізинг майно; компенсацію відсотків за
кредитом; інші витрати лізингодавця,
що безпосередньо пов'язані з
виконанням договору лізингу.

Відповідно до вимог п.153.7 ст.153 ПК
України при нарахуванні лізингового
платежу орендодавець збільшує доходи,
а орендар збільшує витрати на таку
частину лізингового платежу, яка
дорівнює сумі процентів або комісій,
нарахованих на вартість об'єкта
фінансового лізингу (без урахування
частини лізингового платежу, що
надається в рахунок компенсації
частини вартості об'єкта фінансового
лізингу), за наслідками податкового
періоду, у якому здійснюється таке
нарахування.

Згідно з п.138.2 ст.138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

Статтею 135 ПК України встановлено, що
доходи, що враховуються при обчисленні
об'єкта оподаткування, включаються до
доходів звітного періоду за датою,
визначеною відповідно до статті 137, на
підставі документів, зазначених у
пункті 135.2 цієї статті, та складаються
з: доходу від операційної діяльності,
який визначається відповідно до пункту
135.4 цієї статті; інших доходів, які
визначаються відповідно до пункту 135.5
цієї статті, за винятком доходів,
визначених у пункті 135.3 цієї статті та у
статті 136 цього Кодексу. Доходи
визначаються на підставі первинних
документів, що підтверджують отримання
платником податку доходів,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивачем
надані всі необхідні первинні
документи, які підтверджують
реальність здійснення операцій за
договорами фінансового лізингу, а тому
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
податкове повідомлення-рішення від
28.07.2014 року № є протиправним та
підлягає скасуванню.

Щодо правовідносин позивача з ТОВ
"Кастон Юг", колегія суддів зазначає
наступне.

Між ТОВ "ТД "Донснаб" (покупець) та ТОВ
"Кастон Юг" (постачальник) було укладено
договір поставки № 140301 від 14.02.2013 року,
відповідно до якого постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця, а покупець прийняти й оплатити
товар відповідно до умов договору і
прийнятих сторонами змін і доповнень
до договору .

Відповідно до видаткової накладної
позивач покупав комплект для адаптації
жниварки для прибирання соняшнику
ПЗС-12-15 до комбайну Нью Холланд СХ6090.

На підставі виконання договору ТОВ
"Кастон Юг" виписало позивачу податкову
накладну. Розрахунки проводились в
безготівковій формі.

Щодо транспортування зазначеного вище
товару встановлено, що транспортування
відбувалося шляхом самовивозу зі
складу постачальника. На підтвердження
факту транспортування позивачем
надано подорожній лист вантажного
автомобіля від 14.05.2013 року, відповідно
до якого водій ОСОБА_4 здійснював
перевезення товару на автомобілі МАЗ
543240-020, держ.№ НОМЕР_1 разом із причепом
держ.№ НОМЕР_2). Також встановлено, що
МАЗ та н/причіп бортовий-Е
перебувають у власності ТОВ "ТД
"Донснаб".

Колегія суддів зазначає, що видами
діяльності позивача за КВЕД-2010 є:
оптова торгівля
сільськогосподарськими машинами й
устаткуванням, роздрібна торгівля
деталями та приладдям для
автотранспортних засобів, виробництво
машин і устаткування для сільського та
лісового господарства, ремонт і
технічне обслуговування машин і
устаткування промислового
призначення, вантажний автомобільний
транспорт, оптова торгівля зерном,
необробленим тютюном, насінням і
кормами для тварин.

Зазначений вище товар придбавався
позивачем для використання у власній
господарській діяльності та в
подальшому був реалізований ТОВ "Завод
Автоштамп".

Таким чином ТОВ "Кастон Юг" виконало
свої зобов'язання за договором, а ТОВ
"ТД "Донснаб" прийняло товар та
використало його в своїй господарській
діяльності, що підтверджується даними
податкового та бухгалтерського обліку.

Дефектність первинних документів, які
було укладено між позивачем та
зазначеним вище контрагентом, а також
факт нереальності проведення
фінансово-господарських операції
судом не виявлено.

Колегія суддів зазначає, що податкова
накладна, виписана ТОВ "Кастон Юг",
відповідає вимогам Податкового
кодексу України.

Також колегія суддів зазначає, що
відповідачем в акті перевірки
зазначено, що позивачем в порушення
п.п.192.1.1 п.192.1 ПК України помилково
проведено розрахунок № 351 від 14.03.2014
року коригування кількісних і
вартісних показників до податкової
накладної від 25.12.2013 року №1159 на суму
корегування податкового кредиту -16666,67
грн. замість -33333,33 грн., отриманого від
ТОВ "Маскіо-Гаспардо Україна", в
результаті чого занижено рядок 16
декларації "Коригування податкового
кредиту" за грудень 2013 року на 16666,67 грн.
Позивачем були отримані податкові
накладні від ТОВ "Маскіо-Гаспардо
Україна" № 1159 від 25.12.2013 року на суму
200000,00 грн., у т.ч. 33333,33 грн. ПДВ та №138 від
12.02.2014 року на суму 100000,00 грн., у т.ч. 16666,67
грн. ПДВ.

14.03.2014 року позивачем були виписані
розрахунки коригування кількісних і
вартісних показників до вказаних
податкових накладних.

Податкові накладні та розрахунки
коригування відповідають вимогам
законодавства.

Розрахунки коригування були включені
до рядка 16 податкової декларації за
березень 2014 року, а тому не могли
впливати на податкові зобов'язання з
ПДВ за грудень 2013 року.

В додатку 1 до податкової декларації з
податку на додану вартість за березень
2014 року позивач неправильно відобразив
дані розрахунку коригування замість РК
№ 351 до ПН № 1159 від 25.12.2013 року на суму
ПДВ -16666,67 грн. та РК № 349 до ПН №138 від
12.02.2014 року на суму ПДВ -33333,33 грн.
вказано РК № 351 до ПН № 138 від 12.02.2014 року
на суму ПДВ -33333,33 грн. та РК № 349 до ПН №
1159 від 25.12.2013 року на суму ПДВ -16666,67 грн.

Також в акті перевірки зазначено, що
позивачем у порушення п.п.192.1.1 п.192.1 ст.192
ПК України не надано ПАФ "Плугатарь"
розрахунок коригування кількісних і
вартісних показників до податкових
накладних, в результаті чого завищено
показники у рядку 8 декларацій по ПДВ за
серпень 2013 року на суму 6667,00 грн.

Позивачем 04.10.2013 року та 07.10.2013 року у
зв'язку із поверненням коштів були
виписані розрахунки коригування
кількісних і вартісних показників до
ПН № 86 від 15.08.2012 року.

03.10.2013 року було виписано розрахунок
коригування кількісних і вартісних
показників до ПН № 86 від 15.08.2012 року у
зв'язку з проведенням взаємозаліку по
договору купівлі-продажу № 25.07-Л-Сх та
рахунку № 1527 від 01.10.2013 року.

Податкова накладна та розрахунки
коригування оформлені згідно з
вимогами законодавства.

У додатку 1 до податкової декларації з
податку на додану вартість за жовтень
2013 року позивач неправильно відобразив
дані РК замість: РК №5 до ПН № 86 від
15.08.2012 року на суму ПДВ -3083,33 грн., РК № 4
до ПН № 86 від 15.08.2012 року на суму ПДВ
-2500,00 грн., РК № 3 до ПН № 86 від 15.08.2012 року
на суму ПДВ -1083,33 грн. зазначено: РК № 4
до ПН № 86 від 15.08.2013 року на суму ПДВ
-2500,00 грн., РК № 3 до ПН № 86 від 15.08.2013 року
на суму ПДВ -1083,33 грн.

У додатку 1 до податкової декларації з
податку на додану вартість за листопад
2013 року вказано: РК № 5 до ПН № 86 від
15.08.2012 року на суму ПДВ -3083,33 грн.

Розрахунки коригування зареєстровані
в реєстрі податкових накладних вірно.

Також актом перевірки встановлено, що
позивачем у порушення п.п.198.6 ст.198, п.201.4
ст.201 ПК України не вірно зазначена дата
виписки податкової накладної № 11 від
07.12.2012 року на загальну суму 10000,00 грн., в
тому числі ПДВ - 1666,67 грн., видана ДП
"Укрводсервіс".

Колегія суддів зазначає, що податкова
накладна, виписана ДП "Укрводсервіс",
відповідає вимогам законодавства. У
додатку 5 до податкової декларації з
податку на додану вартість за лютий 2013
року позивач неправильно відобразив
дані податкової накладної, а саме:
замість ПН №11 від 07.12.2012 року вказав ПН
№11 від 01.02.2013 року.

Колегія суддів відхиляє доводи,
викладені в апеляційній скарзі, з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Виходячи з вимог п.п. «а» п. 198.1 статті 198
ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з придбання
послуг.

Згідно з п.198.2 статті 198 ПК України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6. статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу. У разі якщо
платник податку не включив у
відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати складання
податкової накладної.

Згідно з п. 200.1 статті 200 ПК України сума
податку, що підлягає бюджетному
відшкодуванню, визначається як різниця
між сумою податкового зобов'язання
звітного (податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

Аналіз положень податкового
законодавства вказує на те, що
законодавець не ставить в залежність
право позивача на формування
податкового кредиту від податкового
обліку (стану) інших осіб і фактичної
сплати контрагентом податку до
бюджету. Питання податкового кредиту
поширюється тільки на окремо взятого
платника податків (позивача) і не
ставить цей факт у залежність від
розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Склад валових витрат та порядок їх
визначення встановлено статтями 138, 139
ПК України.

Згідно з п. 138.2 ПК України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює
виробництво товарів, виконання робіт,
надання послуг з довготривалим (більше
одного року) технологічним циклом
виробництва за умови, що договорами,
укладеними на виробництво таких
товарів, виконання робіт, надання
послуг, не передбачено поетапної їх
здачі, до витрат звітного податкового
періоду включаються витрати, пов'язані
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг у
цьому періоді.

Пунктом 138.8 статті 138 ПК України
встановлено, що собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
складається з витрат, прямо пов'язаних
з виробництвом таких товарів,
виконанням робіт, наданням послуг, а
саме: прямих матеріальних витрат;
прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Щодо правочинів, укладених між
позивачем та його контрагентом,
колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України) загальними вимогами,
додержання яких є необхідними для
чинності правочину є: зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних
дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно зі статтею 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

Відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини та
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Конституційні права людини та
громадянина, порушення яких є
підставою нікчемності правочину, що
порушує публічний порядок, закріплені
в Основному Законі держави -
Конституції України, яка в ст. 3
найвищою соціальною цінністю
проголошує людину, її життя і здоров'я,
честь та гідність, недоторканність і
безпеку. Крім цього, у разі
спрямованості правочину на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним, дії
особи кваліфікуватимуться як злочини
або адміністративні проступки, і, як
наслідок, будуть порушувати
Кримінальний кодекс України або Кодекс
України про адміністративні
правопорушення. Законодавець
відокремив порушення публічного
порядку від інших підстав нікчемності
правочинів, керуючись тим, що публічний
порядок держави порушується у разі
порушення нормативних актів, у яких він
закріплений, а саме: Конституції
України, Кримінального кодексу України
та Кодексу України про адміністративні
правопорушення.

Оскільки ст. 228 ЦК України для
правочину, що порушує публічний
порядок, передбачає наявність умислу
сторін (сторони) на незаконний
результат, а також суперечність його
публічно-правовим актам держави, то
такий умисел повинен встановлюватись
під час розслідування кримінальної
справи і розгляду її в суді або в ході
провадження у справі про
адміністративне правопорушення.

Можливість такого порядку
встановлення умислу сторін також прямо
витікає з висновку про те, що однією з
ознак правочину, що порушує публічний
порядок, є заборона його нормами
кримінального чи адміністративного
законодавства. Ці правочини порушують
виключно публічно-правові норми, які
одночасно становлять правопорушення у
вигляді злочину чи
адміністративно-правового делікту.

А відтак, під правочини, що порушують
публічний порядок, підпадають
правочини, спрямовані (вчинені з
умислом) на порушення публічних
нормативно-правових актів: Конституції
України, валютного, митного,
податкового, антимонопольного та
іншого публічно-правового
законодавства, у якому закріплені
основи державного ладу, політичної
системи, економічної безпеки держави, і
у той же час є злочинами чи
адміністративно-правовими деліктами.
Це, зокрема, правочини, що спрямовані на
порушення конституційних прав і свобод
людини та громадянина; ухилення
суб'єктами господарювання від сплати
податків; незаконне відчуження або
користування об'єктами права власності
українського народу; правочини,
спрямовані на незаконний обіг
вилучених з вільного обігу предметів
або предметів, обіг яких обмежено;
правочини, вчинені з метою порушення
антимонопольного законодавства та
спрямовані на зайняття забороненими
видами господарської діяльності, а
також інші, спрямовані на порушення
публічно-правових нормативних актів.

Таким чином, визначенню правочину як
такого, що порушує публічний порядок,
повинен передувати вирок суду про
притягнення учасника (учасників)
такого правочину до кримінальної
відповідальності, який набрав
чинності, чи постанова компетентного
органу про притягнення зазначених осіб
до адміністративної відповідальності.

На підставі викладеного, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції, що угоди, укладені
між позивачем та його контрагентами, є
чинними та не визнаними у
встановленому порядку недійсними.

Позивачем надані всі належні первинні
документи, що підтверджують реальність
здійснення ним господарських операцій,
а тому позивачем було повністю
дотримано вимоги ПК України.

Виходячи із вищевикладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що податкове
повідомлення-рішення від 28.07.2014 року №
підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним
та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
Харківського окружного
адміністративного суду від 02.10.14 року
по справі № 820/15267/14 відповідає вимогам
ст. 159 КАС України, а тому відсутні
підстави для її скасування та
задоволення апеляційних вимог
апелянта - відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч.
1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Дергачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Харківській області
залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 02.10.2014р.
по справі № 820/15267/14 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Зеленський В.В.Судді
П’янова Я.В. Чалий І.С. Повний текст
ухвали виготовлений 12.12.2014 р.