Справа № 820/17522/14
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 грудня 2014 р.
№ 820/17522/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого - судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання -
Сальніковій Г.А.,

за участю представників сторін:
позивач - Тамошюнас А.Р., відповідач -
Гуда К.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Харкові адміністративну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Полімер Рісайклінг»
до Західної об`єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області про скасування
податкового повідомлення - рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариства з обмеженою
відповідальністю "Полімер Рісайклінг"
звернулось до суду із позовом до
Західної об`єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області, в якому просить
суд визнати незаконним та скасувати
податкове повідомлення - рішення №
від 26.09.2014року.

В обґрунтування позовних вимог вказує,
що приймаючи спірне податкове
повідомлення-рішення, контролюючий
орган дійшов до неправомірного
висновку про порушення позивачем вимог
діючого законодавства. Так, підставою
для визначення позивачу суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість, слугували висновки
контролюючого органу про наявність
ознак нереальності здійснення
господарських операцій підприємства з
його контрагентами ТОВ «КВК» та ТОВ
«Алеф-Винал-Крим». Разом з тим, оскільки
у позивача наявні всі первині
документи які підтверджують факт
взаємовідносин із вищезазначеним
контрагентом, то він мав встановлене
законом право на їх віднесення до
складу податкового кредиту з податку
на додану вартість.

Відповідач проти позову заперечував,
пославшись на те, що підставою для
винесення спірного податкового
повідомлення рішення слугувала
інформація встановлена при перевірці
контрагентів позивача по ланцюгу
постачання. Так, відповідно до
інформації, отриманої від ДПІ у
шевченківському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві (акт «Про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ «ВІП»
з питань підтвердження господарських
відносин з платниками податків за
період 01.02.2014року по 31.03.2014року» від
06.05.2014року № 1173/26-59-22-01/32798914) був
встановлений факт нереальності
здійснення господарських операцій по
ланцюгу постачання. В зв'язку з чим,
податковий орган дійшов висновку про
неможливість реального здійснення
фінансово-господарських операцій ТОВ
«Полімер Рісайклінг» із контрагентами
по наступному ланцюгу постачання, у
т.ч. ТОВ «КВК» та ТОВ «Алеф-Винал-Крим»

У судовому засіданні 11.12.2014 року
представники сторін підтримали свої
правові позиції по справі.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши наявні в матеріалах справи
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
повному, всебічному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності,
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Як було встановлено під час розгляду
справи та підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами, ТОВ
«Полімер Рісайклінг» зареєстрований
як платник податків та зборів
01.05.2013року та перебуває на податковому
обліку в Західній ОДПІ.

У період з 18.08.2014року по 22.08.2014року
співробітниками Західної ОДПІ
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку ТОВ «Полімер
Рісайклінг» щодо документального
підтвердження господарських відносин
із платниками податків, їх реальності
та повноти відображення в обліку за
період березень 2014року.

Під час перевірки було встановлено
порушення ТОВ «Полімер Рісайклінг» п.
198.2, п.198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п.201.6, п. 201.7
ст.201 Податкового кодексу України (далі
- ПК України), в результаті чого
встановлено ознаки нереальності
здійснення господарських операцій
підприємства з ТОВ «КВК» та ТОВ «Алеф-
Винал-Крим», у звязку з чим
донараховано по ПДВ суму 618880грн, у т.ч.
за березень 2014року-618 880грн.

На підставі вищезазначеного акту,
26.09.2014 року Західною ОДПІ прийнято
податкове повідомлення-рішення
№, яким ТОВ «Полімер Рісайклінг»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у
загальному розмірі 773600, 00 грн., у т.ч. за
основним платежем 618880,00грн., та за
штрафними (фінансовими) санкціями -
154720,00грн.

Позивач, не погодившись із прийнятими
податковим повідомленням-рішенням,
звернувся до суду із вищезазначеним
позовом.

Під час розгляду справи встановлено, що
фактичною підставою для визначення
позивачу суми грошового зобов'язання
слугувала інформація встановлена при
перевірці контрагентів позивача по
ланцюгу постачання, за наслідками якої
встановлено нереальність здійснення
господарських операцій контрагентом
позивача по ланцюгу постачання ТОВ
«ВІП».

Суд зазначає, що відповідно до листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 "Щодо
однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України" визначено, що з
метою встановлення факту здійснення
господарської операції,
протиправності формування витрат та
податкового кредиту для цілей
визначення об'єкта оподаткування
належить з'ясувати, зокрема, такі
обставини, як: рух активів у процесі
здійснення господарської операції,
установлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

При розв'язанні відповідних спорів
судам варто враховувати принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
(лист Вищого адміністративного суду
України від 01.11.2011 року №1936/11/13-11 "Щодо
підтвердження даних податкового
обліку").

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку про необхідність перевірки
під час розгляду даної справи
висновків податкового органу про
порушення позивачем вимог діючого
законодавства, які були покладені в
основу прийняття спірного податкового
повідомлення-рішення.

Перевіряючи обґрунтованість висновків
податкового органу, та як наслідок
правомірність визначення позивачу
суму грошового зобов'язання на
підставі оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення, суд дійшов
висновку про наступне.

Згідно п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.
188 ПК України, об'єктом оподаткування
податком на додану вартість є операції
платників податку, окрім іншого, з
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України. Датою виникнення податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг вважається дата, яка
припадає на податковий період,
протягом якого відбувається будь-яка з
подій, що сталася раніше: або дата
зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, або дата відвантаження
товарів. База оподаткування операцій з
постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, з урахуванням
загальнодержавних податків та зборів.

Згідно п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою податкову
накладну. Податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця та є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу
встановлено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду. В свою чергу,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198
виникає, окрім іншого, у разі
здійснення операцій з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за встановленою ставкою,
протягом такого звітного періоду,
окрім іншого, у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 Кодексу).

Таким чином, при складанні податкової
звітності з метою правильного
відображення господарської операції
повинні враховуватись відповідні
документи первинного обліку, а саме по
зазначених операціях придбання
результатів робіт (товарів) повинні
бути в наявності як і акти виконаних
робіт, так і результати таких виконаних
робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
«Полімер Рісайклінг» у перевіряємий
період мало господарські відносини із
ТОВ «КВК» та ТОВ «Алеф- Винал-Крим».

Перевіряючи правомірність формування
позивачем суми податкового кредиту по
взаємовідносинам із вищезазначеним
контрагентом, суд дійшов висновку про
наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" №996-XIV (далі - Закон
України №996-XIV) господарська операція -
дія або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства;
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення;
фінансова звітність - бухгалтерська
звітність, що містить інформацію про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства за звітний період.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної
статті Закону первинний документ -
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Статтею 9 Закону України №996-XIV
визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Тобто, документальному підтвердженню
підлягає одна із вище зазначених подій,
і якщо дана подія оформлена первинним
документом, що містить усі обов'язкові
реквізити, визначені ч. 2 ст. 9
Закону України №996-XIV, то дана обставина
є належним доказом реальності
господарської операції.

Відповідно до вимог п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України від 05.06.1995
р. за № 168/704, первинні документи - це
письмові свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1
зазначеного Положення господарські
операції -це факти підприємницької та
іншої діяльності, що впливають на стан
майна, капіталу, зобов'язань і
фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те,
що будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції. Якщо ж фактичне здійснення
господарської операції відсутнє,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Щодо взаємовідносин ТОВ «Полімер
Рісайклінг» з ТОВ «КВК».

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ «КВК» (Постачальник) та ТОВ
«Полімер Рісайклінг» (Покупець)
укладено договір купівлі-продажу № 14
від 26.02.2014року, відповідно до умов п.1.1.
якого Постачальник зобов'язується
передати у власність покупця (позивача)
картон ММ та інші ТМЦ, а Покупець
зобов'язується сплатити за них грошову
суму і прийняти вказаний товар.

Відповідно до п.3.1. вказаного договору,
передача товару здійснюється за
видатковою накладною, в якій
зазначається найменування товару, що
поставляється, кількість в одиницях
вимірювання, узгоджена ціна товару та
загальна вартість товару. Приймання
товару здійснюється на території
Покупця. Місце поставки: м. Харків, пров.
Динамівський, буд.4. Факт приймання
товару підтверджується підписом
уповноваженої Покупцем особи на
відповідній накладній.

На підтвердженням виконання умов
даного договору, позивачем надані
відповідні видаткові накладні (т. 3 а.с.
54-103) та податкові накладні (т.3 а.с. 14-53).
Вказані обставини на заперечувались
податковим органом.

Як було встановлено під час розгляду
справи, розрахунки між сторонами на час
розгляду справи не були проведені, в
зв'язку з чим, за ТОВ "Полімер
Рісайклінг" рахується кредиторська
заборгованість перед ТОВ ««КВК»» у
розмірі 2809536, 00грн., яка обліковується
на відповідному бухгалтерському
рахунку 631.

Частиною 2 статті 48 Закону України Про
автомобільний транспорт" встановлено,
що документами для юридичної особи, що
здійснює вантажні перевезення, є
посвідчення водія відповідної
категорії, реєстраційні документи на
транспортний засіб, ліцензійна картка,
дорожній лист, товарно-транспортна
накладна або інший визначений
законодавством документ на вантаж.

Згідно п. 11.1 Правил перевезень вантажів
автомобільним транспортом в Україні,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 14 жовтня 1997 року
№ 363 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568
(далі - Правила) основними документами
на перевезення вантажів є
товарно-транспортні накладні та
дорожні листи вантажного автомобіля.

Відповідно до абз.27 п.1 Правил
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Відповідно до п.2.2. Договору поставка
товару вважається виконаною
Постачальником, а всі ризики
випадкової загибелі або пошкодження
товару переходять до Покупця в момент
передачі товару перевізнику, з яким
Постачальником укладено договір
перевезення до місця призначення.

На виконання вказаних умов договору,
позивач надав копію договору про
надання транспортно-експедиторських
послуг з перевезення товару № 2.02 від
12.02.2014року, який укладений між ФОП
Щетиніна Е.М. (Виконавець) та ТОВ
«Полімер Рісайклінг» (Замовник),
відповідно до п.1.1 якого замовник від
свого імені або за дорученням
організації, з якою має прямі договірні
відносини, замовляє й надає для
перевезення вантажі, а Перевізник
зобов'язується здійснювати їх
перевезення автомобільним
транспортом.

П.1.2. договору № 2.02 від 12.02.2014року
передбачено, що Виконавець на підставі
заявок замовника здійснює перевезення
вантажу власним автотранспортом або
організовує перевезення вантажів із
залученням третьої Сторони, при цьому
Виконавець виступає як Експедитор.

Як вбачається з акту податкового
органу, надання вищезазначених послуг
підтверджується актом здачі-прийому
(надання послуг) від 31.03.2014року № 7 на
суму 15000. 00грн.(а.с. 32).

Також, між ТОВ «Полімер Рісайклінг»
(Замовник) та ТОВ «АСС» (Перевізник)
укладено договір про надання послуг №
02-12 від 20.02.2014року, відповідно до п.1.1
якого Замовник надає для перевезення
вантажі, а Перевізник зобов'язується
здійснити їх перевезення як власним
автомобільним транспортом такі з
залученням третіх осіб і надати інші
послуги по перевевезенню товарів.

На підтвердження виконання умов
договору № 14 від 26.02.2014року щодо
перевезення товару, позивач надав
відповідні ТТН (т.3 а.с. 104-156).

Факт прийняття товару підтверджується
відповідними підписами уповноважених
осіб за видаткових накладних, як того
вимагають приписи п. 3.1. Договору № 14
від 26.02.2014року.

Представник позивача, для
підтвердження наявності складських
приміщень для зберігання ТМЦ надав
договір оренди нежитлових приміщень №
2 від 31.12.2013року, відповідно до умов
якого ТОВ «АСС-Харківпласт»
(Орендодавець) передає, а ТОВ «Полімер
Рісайклінг» (Орендар) приймає у
строкове платне користування
нежитлове приміщення літ. Е-3,
розташоване за адресою: м. Харків, вул.
Залютинська, 4. ,

П. 2.1. вказаного договору передбачено,
що факт передачі приміщення фіксується
в акті прийому-передачі, який
підписується представниками сторін.

На підтвердження виконання умов
договору № 2 від 31.12.2013року, представник
позивача надав відповідний акт
приймання-передачі № 1 до договору
оренди нежитлових приміщень № 2 від
31.12.2013року (а.с. 67).

Наявність необхідного персоналу
підтверджується штатним розкладом
підприємства (т.3 а.с. 199-200).

Окрім того, факт наявності необхідних
виробничих потужностей та
кваліфікованого персоналу для
здійснення господарської діяльності
підприємством, не ставить під сумнів
контролюючим органом під час
перевірки.

Щодо взаємовідносин з ТОВ
«Алеф-Виналь-Крим».

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ «Алеф-Виналь-Крим» (Постачальник)
та ТОВ «Полімер Рісайклінг» (Покупець)
укладено договір поставки № 24 від
24.02.2014року, відповідно до умов п.1.1.
якого Постачальник зобов'язується
передати у власність покупця (позивача)
картон ММ та інші ТМЦ, а Покупець
зобов'язується сплатити за них грошову
суму і прийняти вказаний товар.

Відповідно до п.3.1. вказаного договору,
передача товару здійснюється за
видатковою накладною, в якій
зазначається найменування товару, що
поставляється, кількість в одиницях
вимірювання, узгоджена ціна товару та
загальна вартість товару. Приймання
товару здійснюється на території
Покупця. Місце поставки 6 м. Харків,
пров. Динамівський, буд.4. Факт
приймання товару підтверджується
підписом уповноваженої Покупцем особи
на відповідній накладній.

На підтвердженням виконання умов
даного договору, позивачем надані
відповідні видаткові (т.3 а.с. 238-248) та
податкові накладні (т.3 а.с. 220-237).
Вказані обставини на заперечувались
податковим органом.

Як було встановлено під час розгляду
справи, розрахунки між сторонами на час
розгляду справи не були проведені, в
зв'язку з чим, за ТОВ "Полімер
Рісайклінг" рахується кредиторська
заборгованість перед ТОВ
«Алеф-Виналь-Крим» у розмірі 903744, 00грн.,
яка обліковується на відповідному
бухгалтерському рахунку 631.

З даного приводу суд зауважує, що
відповідно до положень п. 198.2 ст. 198
ПК України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: або дата списання
коштів з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг, або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Виходячи із зазначених правових норм,
суд дійшов висновку, що наявність у
платника податку на додану вартість
кредиторської заборгованості за
договірними відносинами з ТОВ
«Алеф-Виналь-Крим» та ТОВ "КВК" не
позбавляє позивача права на віднесення
сум податку на його підставі до
податкового кредиту у випадку, якщо
факт отримання товару/послуг був
раніше, ніж факт оплати їх вартості.

Відповідно до п.2.2. Договору поставка
товару вважається виконаною
Постачальником, а всі ризики
випадкової загибелі або пошкодження
товару переходять до Покупця в момент
передачі товару перевізнику, з яким
Постачальником укладено договір
перевезення до місця призначення.

На виконання вказаних умов договору,
позивач надав копію договору про
надання транспортно-експедиторських
послуг з перевезення товару № 2.02 від
12.02.2014року, який укладений між ФОП
Щетиніна Е.М. (Виконавець) та ТОВ
«Полімер Рісайклінг» (замовник),
відповідно до п.1.1 якого замовник від
свого імені або за дорученням
організації, з якою має прямі договірні
відносини, замовляє й надає для
перевезення вантажі, а Перевізник
зобов'язується здійснювати їх
перевезегн6ня автомобільним
транспортом.

П.1.2. договору № 2.02 від 12.02.2014року
передбачено, що Виконавець на підставі
заявок замовника здійснює перевезення
вантажу власним автотранспортом або
організовує перевезення вантажів із
залученням третьої Сторони, при цьому
Виконавець виступає як Експедитор.

Як вбачається з акту податкового
органу, надання вищезазначених послуг
підтверджується актом здачі-прийому
(надання послуг) від 31.03.2014року № 7 на
суму 15000. 00грн.(а.с. 32).

Також, між ТОВ «Полімер Рісайклінг»
(Замовник) та ТОВ «АСС» (Перевізник)
укладено договір про надання послуг №
02-12 від 20.02.2014року, відповідно до п.1.1
якого Замовник надає для перевезення
вантажі, а Перевізник зобов'язується
здійснити їх перевезення як власним
автомобільним транспортом такі з
залученням третіх осіб і надати інші
послуги по перевевезенню товарів.

На підтвердження виконання умов
договору № 14 від 26.02.2014року щодо
перевезення товару, позивач надав
відповідні ТТН (т.3 а.с. 204-217).

Факт прийняття товару підтверджується
відповідними підписами уповноважених
осіб за видаткових накладних, як того
вимагають приписи п. 3.1. Договору № 14
від 26.02.2014року.

Окрім того, факт наявності необхідних
виробничих потужностей та
кваліфікованого персоналу для
здійснення господарської діяльності
підприємством, не ставить під сумнів
контролюючим органом під час
перевірки.

Як зазначив позивач, придбані у ТОВ
«КВК» та ТОВ «Алеф-Виналь-Крим» ТМЦ
використовувались позивачем у власній
господарській діяльності, зокрема
необхідність укладення договору № 14
від 26.02.2014року зумовлена необхідністю
виконання умов договорів з
контрагентами ТОВ
«Профтехноконструкція» (договір № 6/02
від 25.02.2014року, т.1 а.с. 70), ТОВ « НВП
«Віллон» (договір № 2/03 від 04.03.2014року т.
1 а.с. 74), ТОВ «Трейдторг» (договір
поставки № 4/02 від 12.02.2014року т.2. а.с. 1),
ПП «ТРИ С-ФЕЛІКС» (т.2, а .с. 3), ТОВ
«АСС-КОМЕРЦ» (договір поставки № 3/02 від
10.02.2014року» (т.2. а.с. 5) та ТОВ «ВІП»
(договір поставки № 3 від 03.03.2014року т.2.
а.с. 7), на підтвердження реальності
господарських відносин з якими по
зазначеним договорам позивач надав
відповідні первинні документи, а саме
видаткові та податкові накладні, а
також ТТН (т.1. а.с.77-248, т.2.49-182).

Доказів того, що отриманий від
контрагентів - ТОВ «КВК» та ТОВ
«Алеф-Виналь-Крим» товар не
використовувався позивачем у власній
господарській діяльності ні акт
перевірки, ні матеріали даної
адміністративної справи на містять.

Суд, також вважає за необхідне
зазначити, що відповідачем не надано
доказів та не наведено жодних обставин,
які б свідчили про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності
позивача, незвичності цих операцій для
цих осіб, збитковості здійснених
операцій, або інших обставин, які б
окремо або в сукупності могли б
свідчити про не пов'язаність операцій з
господарською діяльністю позивача, про
не вчинення операцій, про відсутність
факту поставки товару.

Стосовно посилань ДПІ на відсутність у
позивача товарно-транспортних
накладних, суд зазначає, що
товарно-транспортна накладна
призначена для обліку руху
товарно-матеріальних цінностей та
розрахунків за їх перевезення
автомобільним транспортом, а відтак
визначає взаємовідносини по виконанню
перевезення вантажів для обліку
транспортної роботи. А відтак слід
надати відповідну правову оцінку
обставин справи про дотримання
Товариством необхідних умов для
формування податкового кредиту за
спірними операціями та про відсутність
у податкового органу підстав для
здійснення оспорюваного донарахування
з податку на додану вартість.

Крім того, суд вважає за необхідне
зауважити, що сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Суд зазначає, що саме по собі
оформлення чи не оформлення
товарно-транспортної накладної не
свідчить про факт отримання товару, а
лише може підтверджувати факт
перевезення товару для подальшого
віднесення до валових витрат
підприємства безпосередні витрати на
перевезення товарно-матеріальних
цінностей, для їх обліку та шляху їх
переміщення, а також на розрахунки за
перевезення вантажів та для обліку
використаної роботи (вказане
підтверджується позицією ВАСУ України,
що викладена в ухвалі від 27.04.2011 р. по
справі № К/9991/8140/11, в якій зазначено, що
за наявності документів, які
підтверджують фактичне отримання
позивачем товарів та використання їх у
власній господарській діяльності,
ненадання такого документу як
товарно-транспортна накладна, не може
бути єдиною підставою для висновків
про відсутність документального
підтвердження реальності здійснення
господарських операцій з придбання
товару, оскільки відповідною
транспортною документацією
обов'язково мають бути підтверджені
витрати з послуг по перевезенню
вантажів, а не послуги з придбання ТМЦ).

Відповідно до роз'яснень
інформаційного листа від 01.11.2011 року
№1936/11/13-11 Вищого адміністративного
суду України, документи та інші дані, що
спростовують реальність здійснення
господарської операції, яка
відображена в податкового обліку,
повинні оцінюватися з урахуванням
специфіки кожної господарської
операції - умов перевезення, зберігання
товарів, зміст послуг, що надають тощо.
При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податку у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Окрім того, суд вважає за доцільне
зазначити, що дія наказу Міністерства
транспорту України та Державного
комітету статистики України № 228/253 від
07.08.96 р. "Про затвердження Інструкції
про порядок виготовлення, зберігання,
застосування єдиної первинної
транспортної документації для
перевезення вантажів автомобільним
транспортом та обліку транспортної
роботи" зупинена публікацією в
"Урядовому кур'єрі" від 07.03.2000 р. № 43
Державним комітетом України з питань
регуляторної реформи та
підприємництва відповідно до Указу
Президента України від 03.02.98 р. № 79/98
"Про усунення обмежень, що стримують
розвиток підприємницької діяльності".
Відновлення дії зазначеної Інструкції
можливе лише у разі внесення змін,
зазначених у рішенні
Держпідприємництва від 16.10.98 р. № 17-02/10
"Про необхідність усунення порушень
вимог Указу Президента України від
03.02.98 р. № 79/98 "Про усунення обмежень, що
стримують розвиток підприємницької
діяльності" Мінтрансом України та
Держкомстатом України". Отже, дія
нормативного акта, що регулює порядок
застосування єдиної первинної
транспортної документації для
перевезення вантажів автомобільним
транспортом та обліку транспортної
роботи зупинена, тому застосування ТТН
в будь-якому вигляді не є обов'язковим.
Дані обставини свідчать про те, що
твердження відповідача про
обов'язковість оформлення ТТН, які
виключно мають підтвердити факт
поставки товарів на користь позивача, є
хибними,а тому судом до уваги не
приймається.

Також, контролюючий орган посилався на
необхідність надання довіреностей на
отримання ТМЦ.

Суд вважає необхідним вказати на те, що
вказані вимоги відповідача про
необхідність позивачу мати копії
довіреностей, є безпідставними,
оскільки довіреність оформлюється в
одному екземплярі і не є бланком
суворої звітності. Умови та порядок
видачі довіреностей на одержання ТМЦ
регламентовані Інструкцією "Про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей", дія якої
поширюється на підприємства, установи
та організації, їх відділення, філії,
інші відокремлені підрозділи та
представництва іноземних суб'єктів
господарської діяльності. Відповідно
п. 3 даної Інструкції товари
відпускаються покупцям або
передаються безплатно тільки за
довіреністю одержувачів. При цьому
видача бланків довіреностей (типова
форма № М-2) здійснюється після їх
реєстрації у журналі реєстрації
довіреностей (типова форма № М-3), який
має бути пронумерований, прошнурований
та скріплений печаткою і підписами
керівника і головного бухгалтера
підприємства. При цьому нумерація
виданих протягом року довіреностей є
наскрізною.

Окрім того, суд вважає за потрібне
зауважити, що серед залучених до
матеріалів справи документів
відсутній додаток № 3 до акту
перевірки, в якому має бути
узагальнений перелік документів, які
були використані при проведенні
перевірки. Таким чином висновки
контролюючого органу про відсутність
факту передачі товару від продавця до
покупця, у зв`язку з відсутністю
довіреностей зроблені на припущеннях
без дослідження необхідних доказів.

Також, суд звертає увагу на те, що
відповідачем не було надано до суду
доказів на підтвердження фальшивості
первинних документів, або на
невідповідність відомостей,
зазначених в цих таких документах,
фактичним обставинам, або на
відсутність у контрагентів позивача
статусу платника ПДВ, або на
несумісність зазначених в документах
товарів чи послуг з власною
господарською діяльністю позивача. У
ході перевірки відповідачем не
встановлено проведення позивачем
збиткових операцій, невикористання у
власній господарській діяльності
товарів, отриманих від контрагентів.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що надані позивачем
документи підтверджують реальність
господарських операцій у спірних
правовідносинах, а понесення ТОВ
"Полімер Рісайклінг» витрат у спірних
правовідносинах шляхом вибуття
безготівкових коштів з власності
даного суб'єкта господарювання (в
оплату вартості придбаного товару)
свідчить про відсутність наміру
безпідставно отримати податкову
вигоду.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК
України бюджетне відшкодування -
відшкодування від'ємного значення
податку на додану вартість на підставі
підтвердження правомірності сум
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість за результатами
перевірки платника, у тому числі
автоматичне бюджетне відшкодування у
порядку та за критеріями, визначеними у
розділі V цього Кодексу.

Згідно із приписами п.п. 14.1.181 ст.14, п.198.3,
п. 198.6. ст.19 ПК України визначено, що
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу. Податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду в
тому числі у зв'язку з придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними або оформлені з
порушенням вимог чи не підтверджені
митними деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

З огляду на зазначене суд дійшов
висновку, що наявність податкових
накладних, платіжних доручень щодо
сплати податку на додану вартість в
ціні товару хоч і є обов'язковими
підставами для визначення податкового
кредиту та бюджетного відшкодування,
але не вичерпними, оскільки предметом
доказування у даній справі є обставини,
що підтверджують обґрунтованість
визначення суми бюджетного
відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік
підстав, які дають право на податковий
кредит. Ці підстави дотримані
позивачем в повному обсязі.

Листом Вищого адміністративного суду
України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10
"Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби"
зазначено, що у разі, якщо дії платника
податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції не викликають
сумніву в їх реальності та
відповідності дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема податкових накладних. При
цьому не є підставою для відмови у
праві на податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни, вчинені контрагентом
платника податку.

Також суд зазначає, що вимоги до
оформлення первинних документів
визначені нормами Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні, відповідно до ч.2
ст. 9 якого первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції,
та деталізовані приписами Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку
(затверджено наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995р. №88,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 05.06.1995р. за №168/704; далі за
текстом -Положення №88), згідно з п.2.4
якого первинні документи повинні мати
такі обов'язкові реквізити:
найменування підприємства, установи,
від імені яких складений документ,
назва документа (форми), дата і місце
складання, зміст та обсяг
господарської операції, одиниця виміру
господарської операції (у натуральному
та/або вартісному виразі), посади і
прізвища осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Оцінивши зазначені вище первинні
документи за правилами ст.86 КАС
України, суд зазначає, що зміст
оглянутих документів містить назву
документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції;
особистий підпис особи, яка брала
участь у здійсненні господарської
операції; первинні документи виписані
реально існуючими суб'єктами права.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що оглянуті документи не мають
дефектів форми або змісту, які в силу
ст.9 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", ст.44 Податкового кодексу
України, п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995р.
за №168/704; далі за текстом -Положення №88)
спричиняють втрату первинними
документами юридичної сили і
доказовості, призвели до зміни в
структурі активів платника податків, а
відтак сприймаються судом як належні
та допустимі докази реальності
вчинення господарських операцій.

У ході розгляду справи відповідачем за
правилами ч.2 ст.71 КАС України не
спростовано достовірності відомостей
цих первинних документів.

Разом з тим, під час розгляду справи
відповідачем не подано до суду жодних
доказів порушення кримінальної справи
саме відносно посадових (службових)
осіб платника податків або за
викладеними в акті фактами діяльності
платника податків, наявності
обвинувального вироку суду щодо
вищезазначених контрагентів позивача,
рішення суду про стягнення одержаного
за нікчемним правочином, наявності
рішення суду про визнання правочину
недійсним.

Суд, також вважає за необхідне
зазначити, що висновки податкового
органу про можливі порушення
податкового законодавства зі сторони
контрагентів позивача, не є підставою
для висновку про порушення саме
позивачем вимог податкового
законодавства та про відсутність у
покупця права на формування
податкового кредиту з ПДВ з фактом
оплати.

В силу положень Цивільного кодексу
України, Господарського кодексу
України та Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців" позивач та
контрагенти позивача є окремими
суб'єктами права зі статусом юридичної
особи, а відтак позивач та контрагенти
позивача є окремими платниками податку
на додану вартість та податку на
прибуток. За таких обставин, межі
юридичної відповідальності кожного
платника податків, яка (слід розуміти -
відповідальність) відповідно до ст. 61
Конституції України має
індивідуальний характер, поширюються
на діяння, що визнаються законом
протиправними та були вчинені саме цим
платником. Притягнення суб'єкта права
до відповідальності за діяння, що було
вчинено іншою особою, є неможливим, за
винятком встановлених ст. 228 Цивільного
кодексу України та ст.ст. 207 і 208
Господарського кодексу України
випадків свідомого укладення таким
суб'єктом права нікчемного правочину з
метою відображення певних первинних
документів в податковому обліку без
фактичного проведення господарських
операцій.

Таким чином, виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит не ставиться у
залежність від дотримання вимог
податкового законодавства та сплатою
податку до бюджету іншими суб'єктами
господарювання. Якщо контрагент не
виконав свого зобов'язання щодо
декларування чи сплати податку до
бюджету, то це тягне відповідальність
та негативні наслідки саме для цієї
особи.

Зазначені обставини не є підставою для
позбавлення платника податку права на
податковий кредит з ПДВ у випадку, коли
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого права та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту. Адже,
Податковий кодекс України не ставить
право платника ПДВ на податковий
кредит в залежність від дій або
бездіяльності його контрагентів чи
відсутності їх за місцезнаходженням,
так само відсутності у контрагентів
основних фондів, кваліфікованого
персоналу тощо. І в разі порушення
контрагентом податкової дисципліни
відповідальність та негативні
наслідки мають настати саме для цієї
особи. Оскільки, позивач та його
контрагент є окремими суб'єктами
господарювання зі статусом юридичної
особи, окремими платниками податку на
додану вартість, кожен з яких має свої
межі юридичної відповідальності, яка є
індивідуальною, виходячи з вимог
ст. 61 Конституції України.

У відповідності до ст. 1 Закону України
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав і основних свобод людини 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7
та 11 до Конвенції", ст. 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23 лютого 2006 року Україна
визнає джерелом права рішення
Європейського суду з прав людини, а
також Юрисдикцію цього суду в усіх
питаннях, що стосуються тлумачення і
застосування Конвенції. Рішення
Європейського суду є частиною
національного законодавства і є
обов'язковими для правозастосування
органами правосуддя.

Наведене узгоджується із практикою
Європейського Суду з прав людини. Так
основним висновком у рішенні від 22.01.2009
р. у справі "БУЛВЕС"АД проти Болгарії
(заява №3991/03) Європейський Суд з прав
людини зазначив, що у разі якщо
національні органи за відсутності
будь-яких вказівок на безпосередню
участь фізичної або юридичної особи у
зловживанні, пов'язаним за сплатою ПДВ,
який нараховується по ланцюгу
поставок, або будь-яких вказівок на
обізнаність про таке порушення, все ж
таки застосовують негативні наслідки
до отримувача оподатковуваної ПДВ
поставки, який повністю виконав свої
зобов'язання, за дії або бездіяльність
постачальника, який перебував поза
межами контролю отримувача і у
відношенні якого у нього не було
засобів перевірки та забезпечення його
виконання, то такі владні органи
порушують справедливий баланс, який
має підтримуватися між вимогами
суспільних інтересів та вимогами
захисту права власності.

Окрім того, матеріали справи не містять
жодних доказів наявності між позивачем
та його контрагентами при укладанні і
виконанні договорів, взаємоузгоджених
зловмисних дій, спрямованих на
порушення існуючого в державі
суспільного ладу або моральних засад.
Таких доказів суду відповідачем не
надано, а судом при виконанні вимог ст.11
КАС України не виявлено.

Виходячи з наведеного, фактичні
обставини справи об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем та
контрагентами - ТОВ «КВК» та ТОВ
«Алеф-Виналь-Крим» і правомірність
формування позивачем суми податкового
кредиту з ПДВ, відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Окрім того, суд при вирішенні спору
вважає за необхідне взяти до уваги
приписи ч.4 ст.70 КАС України, де
зазначено, що обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

При цьому, суд зауважує, що в силу
закону отримання податковим органом
акту перевірки чи довідки зустрічної
звірки, в котрих викладені висновки про
вчинення контрагентом платника
податків нікчемного правочину або
відображення в звітності показників
господарських операцій, які фактично
не відбулись, не звільняє такий
податковий орган від виконання
обов'язку по самостійному встановленню
та доведенню факту вчинення платником
податків порушення закону, акт
перевірки контрагента не має
преюдиціального значення та не є
документом, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Оскільки фактичною підставою для
винесення контролюючим органом
висновку щодо формування позивачем
податкового кредиту з ПДВ без
дотримання вимог Податкового кодексу
України стали висновки актів перевірок
інших ДПІ, то суд приходить до висновку
про недоведеність факту вчинення
позивачем податкового правопорушення.

Відповідно приписів ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно п.п. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 ПК України
посадові особи контролюючих органів
зобов'язані дотримуватися Конституції
України та діяти виключно у
відповідності з цим Кодексом та іншими
законами України, іншими нормативними
актами.

Оцінюючи дії відповідача на
відповідність критеріям зазначеним в
ч. 3 ст. 2 КАС України, суд дійшов до
висновку, що оспорюванні податкові
повідомлення-рішення були прийняті не
на підставі законодавства.

Ч. 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, будучи суб'єктом владних
повноважень та заперечуючи проти
адміністративного позову не виконав
покладений на нього ч. 2 ст. 71 КАС
України обов'язок та не довів юридичної
та фактичної обґрунтованості мотивів
винесення спірних податкових
повідомлень-рішень.

З огляду на вищезазначене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу
відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КАС
України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128,
159, 160- 163, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю «Полімер
Рісайклінг» до Західної об`єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкового повідомлення -
рішення - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати
податкове повідомлення - рішення
Західної об`єднаної державної
податкової інспекції м. Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області № від
26.09.2014року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Полімер Рісайклінг" (
м. Харків, провулок Ващенківський, 28-а,
код 38385264) судовий збір в сумі 487
(чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги у 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили у
порядку, передбаченому ст. 254 КАС
України.

Повний текст постанови виготовлено
17.12.2014року.

Суддя
Горшкова О.О.