Справа № 2а-1388/10/0370
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2014 року
м. Київ К/9991/298/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Карася О.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції

на постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 15 червня
2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 29 листопада
2011 року

у справі № 2а-1388/10/0370

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Терракота»

до Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Терракота» (далі -
ТОВ «Терракота»; позивач)
звернулось до суду з позовом до Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції (далі - Луцька ОДПІ;
відповідач) про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень №
/0 від 27 квітня 2010 року, № /0
від 27 квітня 2010 року та № /0 від 27
квітня 2010 року.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 15 червня
2010 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 29 листопада
2011 року, адміністративний позов
задоволено частково. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення
№ /0 від 27 квітня 2010 року та №
/0 від 27 квітня 2010 року. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями у справі, відповідач
оскаржив їх в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про повне скасування
постанови Волинського окружного
адміністративного суду від 15 червня 2010
року, ухвали Львівського апеляційного
адміністративного суду від 29 листопада
2011 року та прийняття нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи в
межах доводів касаційної скарги
відповідно до статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що
відповідачем проведено планову виїзну
перевірку ТОВ «Терракота» з питань
дотримання вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01 жовтня
2006 року по 30 вересня 2009 року, за
результатами якої складено акт
№ 1918/23-99/03597665 від 12
квітня 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
Луцькою ОДПІ, зокрема, прийнято
податкове повідомлення-рішення №
/0 від 27 квітня 2010 року, яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на прибуток у
розмірі 153 114,00 грн. (100 555,00 грн. -
основний платіж, 52 559,00 грн. - штрафні
(фінансові) санкції), та податкове
повідомлення-рішення № /0 від
27 квітня 2010 року, яким позивачу
визначено суму податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість у розмірі 147 617,00 грн. (48 424,00 грн.
- основний платіж, 99 193,00 грн. - штрафні
(фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення
товариством підпункту 11.3.1 пункту 11.3
статті 11 Закону України від 28 грудня 1994
року № 334/94-ВР «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР),
підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону
України від 03 квітня 1997 року №
168/97-ВР «Про податок на додану вартість»
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - Закон №
168/97-ВР) у зв'язку із заниженням
податкових зобов'язань з податку на
прибуток та з податку на додану
вартість при здійсненні реалізації
товарно-матеріальних цінностей
(паперової продукції) за договорами
консигнації, укладеними із суб'єктами
підприємницької діяльності-фізичними
особами.

Зокрема, обґрунтовуючи свою
правову позицію, контролюючий орган
вказував про те, що вказані договори є
удаваними з огляду на незазначення в
них розміру винагороди консигнаторів у
вигляді фіксованої суми або певного
відсотка, а також ненадання позивачем
на перевірку документів, які б свідчили
про нарахування та виплату винагороди
консигнаторам.

Визнаючи протиправними та
скасовуючи податкові
повідомлення-рішення
№ /0 від 27 квітня 2010 року та №
/0 від 27 квітня 2010 року, суди
попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до статті 1011 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України) за
договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов'язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені, але за
рахунок комітента.

При цьому частиною 3 статті 1013 ЦК
України передбачено, що якщо договором
комісії розмір плати не визначений,
вона виплачується після виконання
договору комісії виходячи із звичайних
цін за такі послуги. Комісіонер має
право відраховувати належні йому за
договором суми з усіх грошових коштів,
що надійшли до нього для комітента,
якщо інші кредитори комітента не мають
переважного перед ним права на
задоволення своїх вимог із грошових
коштів, що належать комітентові (стаття
1020 ЦК України).

В розглядуваній ситуації судами
встановлено, що згідно з пунктом 4.5
договорів, укладених між позивачем та
суб'єктами підприємницької
діяльності-фізичними особами, останні
отримували винагороду у вигляді
різниці між ціною, зазначеною в
накладних консигнантом, та ціною
продажу покупцям, що й обумовило, як
з'ясовано судовими інстанціями,
відсутність документів, які свідчать
про нарахування та виплату винагороди
консигнаторам.

За змістом частин 1, 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

З урахуванням викладеного та з огляду
на досліджені судами попередніх
інстанцій докази, останні дійшли
цілком обґрунтованого висновку про
недоведеність контролюючим органом
тієї обставини, що укладені між ТОВ
«Терракота» та суб'єктами
підприємницької діяльності-фізичними
особами договори консигнації є
удаваними, та, як наслідок, про
правомірність ведення позивачем
податкового обліку з урахуванням
особливостей оподаткування операцій з
продажу товарів у межах договорів
комісії (консигнації), встановлених
Законом № 334/94-ВР та Законом №
168/97-ВР.

За наведених обставин, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 15
червня 2010 року та ухвалу
Львівського апеляційного
адміністративного суду від
29 листопада 2011 року такими, що
прийняті з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, а тому суд касаційної інстанції
не знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції відхилити, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 15 червня
2010 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 29 листопада 2011 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Карась О.В.