Справа № 826/15591/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 грудня 2014 року № 826/15591/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Мазур А.С., суддів
Кротюка О.В., Літвінової А.В.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу

за позовом доГромадянина
Пакистану ОСОБА_2 Державної
міграційної служби Українипро
визнання неправомірним рішення та
зобов'язання вчинити діїВ С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання неправомірним та скасування
рішення Державної міграційної служби
від 18.09.2014 №470-14 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні;
зобов'язання повторно розглянути заяву
позивача про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні відповідно до вимог
чинного законодавства. В обгрунтування
позовних вимог покликається на те, що
відповідачем неправомірно відмовлено
позивачу у визнанні його біженцем, не
зазначено конкретних підстав та
обґрунтованих причин відмови у
визнанні позивача біженцем. Крім того,
оскаржуване рішення, на думку позивача,
порушує вимоги міжнародних документів.
Відмова у визнанні позивача біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, порушує принцип
пропорційності, закріплений у ч.3 ст. 2
КАС України. Оскаржуване рішення було
прийняте з численними порушеннями
процедури, розгляд носив формальний
характер, відповідач не збирав та не
аналізував даних щодо ситуації в
країні належності, що свідчить про
упереджене ставлення до позивача.

У судових засіданнях позивач та його
представник підтримали позовні вимоги
повністю, просили адміністративний
позов задовольнити.

Представник відповідача надав суду
матеріали особової справи та заперечив
проти позову з підстав його
необґрунтованості.

У судовому засіданні за клопотанням
сторін ухвалено здійснювати розгляд
справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами
документи і матеріали, заслухавши
пояснення сторін, всебічно з'ясувавши
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд дійшов висновку про відмову в
задоволенні позову, виходячи з
наступного.

З матеріалів особової справи позивача
вбачається, що позивач народився у
місті Пешавар, селище Аде зей (Пакистан)
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за національністю -
пушту, за віросповіданням -
мусульманин. В Україну прибув
нелегально в січні 2014 року.

Причиною залишення країни
громадянської належності, позивач
вказав переслідування його талібами,
оскільки в 2008 році був одним із
керівників організації Аман Лакшар, у
своєму районі Піран, почав отримувати
погрози від талібів, які вимагали
зупинити діяльність організації, яка
боролася проти них з армією Уряду. У 2008
році він був поранений в Дара Адам Хель,
у 2010 році таліби вбили його брата,
племінник загинув у 2008 році. А тому
змушений був покинути Пакистан та
автомобілем добрався спочатку в
Афганістан, потім: Узбекистан -
Таджикистан - Україна.

Під час співбесіди 04.06.2014 року позивач
повідомив, що після смерті брата мешкав
у тому ж будинку, де мешкав раніше,
посвідчення організації Аман Лакшар у
нього викрали у 2013 році, але хто - він не
знає; залишивши Пакистан, мешкав в
Таджикистані 1,5 місяці, однак з приводу
отримання статусу біженця не
звертався.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 470-14 від 18.09.2014 року позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абзаців 4 та 6
частини 1 статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
як особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 та 13
частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

З інформації наданої позивачем, можна
зробити висновок, що причини, на які
посилається ОСОБА_2, не відповідають
критеріям законодавства згідно з якими
надається статус біженця, або
додатковий захист.

Як вбачається із матеріалів особової
справи, позивач за жодною з
конвенційних ознак на батьківщині не
переслідувався, побоювання стати
жертвою переслідувань достовірними
доводами не підтверджується,
інформаційні матеріали носять
загальний характер та не містять подій
переслідування саме заявника. Жодних
доказів належності до організації
«Аман Лакшар» позивачем не надано.
Інформація ж про напади талібів на
організацію «Амар Лакшар» є
загальновідомою.

Аналіз матеріалів особової справи з
урахуванням інформації по країні
походження та індивідуальних обставин
свідчать, що не існує розумної
можливості того, що позивачу буде
причинено шкоду або неприйнятні
страждання у разі його повернення в
країну громадянської належності.
Позивач не тікав від небезпеки, рятуючи
своє життя, а залишив територію
Пакистану добровільно.

Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» визначає порядок
регулювання суспільних відносин у
сфері визнання особи біженцем, особою,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
визначено, що біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання або
загальнопоширеного насильства в
ситуаціях міжнародного або
внутрішнього збройного конфлікту чи
систематичного порушення прав людини і
не може чи не бажає повернутися до
такої країни внаслідок зазначених
побоювань

Відповідно до пункту 22 Постанови
Пленуму Вищого адміністративного суду
України «Про судову практику розгляду
спорів щодо статусу біженця та особи,
яка потребує додаткового або
тимчасового захисту, примусового
повернення і примусового видворення
іноземця чи особи без громадянства з
України та спорів, пов'язаних із
перебуванням іноземця та особи без
громадянства в Україні» від 16.03.2012 року,
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця. Такими підставами є:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання; наявність
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідування повинно бути
пов'язане з ознаками, які вказані в
Конвенції про статус біженців, а саме:
а) расової залежності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів; неможливістю
або небажанням особи користуватися
захистом країни походження внаслідок
таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам
слід ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Під час розгляду особової справи
заявника, органом міграційної служби
встановлено відсутність у позивача
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а також щодо
загрози його життю, безпеці чи свободі
в країні походження через побоювання
застосування щодо нього смертної кари
або виконання вироку про смертну кару
чи тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність, поводження чи
покарання.

Частиною 7 статті 7 Закону «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» передбачено, що
до заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року, факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

Натомість інформація про побоювання
стати жертвою переслідувань за
ознаками політичних переконань, що
була надана позивачем, ґрунтується
виключно на його особистих
твердженнях.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виписані у статті
6 Закону «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до абзацу четвертого статті
6 вказаного Закону, не може бути визнана
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону відсутні.

При розгляді заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідачем вивчено матеріали справи
шукача притулку, дано оцінку та
досліджено інформацію по країні його
походження. На підставі вказаного, з
урахуванням імперативних приписів
статті 6 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», відповідачем
прийняте рішення № 470-14 від 18.09.2014 року,
яким відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту громадянину Пакистану, ОСОБА_2.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення Державної міграційної служби
України № 470-14 від 18.09.2014 року прийняте
відповідачем на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та чинним законодавством
України, з використанням повноваження
з метою, з якою це повноваження надане,
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття такого рішення, а отже
позовні вимоги про скасування
зазначеного рішення є безпідставними,
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69, 70, 71, 158-163, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена в порядку та
строки, встановлені ст. ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
А.С. Мазур

Судді:
О.В. Кротюк

А.В. Літвінова