Справа № 2а-4175/10/1370
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року м. Київ
К/800/36687/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А.
(суддя-доповідач), Зайцева М.П.,
Костенка М.І.,

розглянувши у письмовому провадженні
касаційну скаргу Сокальської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 12 травня
2011 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23 червня
2014 року

у справі № 2а-4175/10/1370

за позовом Державного відкритого
акціонерного товариства «Шахта
«Надія»

до Державної податкової інспекції у
Сокальському районі Львівської
області

про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 12 травня
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 23 червня 2014
року, позов Державного відкритого
акціонерного товариства «Шахта
«Надія» (далі - ДВАТ «Шахта «Надія»)
задоволено, скасовано податкове
повідомлення-рішення № /0 від 28
листопада 2008 року.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні адміністративного
позову ДВАТ «Шахта «Надія» відмовити,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, враховуючи положення
статті 55 Кодексу адміністративного
судочинства України, вважає за
необхідне допустити заміну позивача -
Державної податкової інспекції у
Сокальському районі Львівської
області Державної податкової служби її
правонаступником Сокальською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Львівській області.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального та
процесуального права, юридичної оцінки
обставин справи, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Державною податковою
інспекцією у Сокальському районі
Львівської області Державної
податкової служби проведено перевірку
дотримання ДВАТ «Шахта «Надія» вимог
пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про
порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» від 21
грудня 2000 року № 2181-ІІІ (далі - Закон №
2181-ІІІ) за період з 2 березня 2006 року по 9
жовтня 2008 року.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону
№ 2181-ІІІ та ст. 9 Закону України «Про
систему оподаткування», а саме
несвоєчасну сплату узгодженої суми
податкового зобов'язання за платежами -
податок на додану вартість (далі - ПДВ)
по вітчизняних товарах (роботах,
послугах) та податок на прибуток, із
затримкою, що є більшою 90 календарних
днів, в сумі 1 583 771, 01 грн.

За наслідками перевірки складено акт
від 17 листопада 2008 року
№ 1044/150/00178175 (далі - акт перевірки).

28 листопада 2008 року на підставі акта
перевірки відповідачем винесено
податкове повідомлення-рішення №
/0, яким позивача за затримку 909
календарних днів граничного строку
сплати узгодженої суми податкового
зобов'язання в розмірі 3 167 542, 00 грн.,
зобов'язано сплатити штраф у розмірі 1
583 771, 01 грн.

Здійснюючи розрахунок штрафних
санкцій (додаток до акта перевірки),
відповідач визначив кількість
прострочених днів сплати самостійно
визначених позивачем сум податкового
зобов'язання у податкових деклараціях
за платежем податок на додану вартість
по вітчизняних товарах (роботах,
послугах) (перелік декларацій
наведений у розрахунку).

Разом з тим, судами попередніх
інстанцій встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач сплатив до бюджету наступні
платежі:

- платіжним дорученням № 1757 від 8
вересня 2008 року сплачено до бюджету ПДВ
в розмірі 150 000,00 грн. - призначення
платежу ПДВ за серпень 2008 року;

- платіжним дорученням № 1846 від 23
вересня 2008 року сплачено до бюджету ПДВ
в розмірі 505 073,00 грн. - призначення
платежу ПДВ за серпень 2008 року;

- платіжним дорученням № 1867 від 26
вересня 2008 року сплачено до бюджету ПДВ
в розмірі 1 000 000,00 грн. - призначення
платежу ПДВ за серпень 2008 року;

- платіжним дорученням № 1968 від 9 жовтня
2008 року сплачено до бюджету ПДВ в
розмірі 1 000 000,00 грн. - призначення
платежу ПДВ за вересень 2008 року;

- платіжним дорученням № 2037 від 17
жовтня 2008 року сплачено до бюджету ПДВ
в розмірі 300 000,00 грн. - призначення
платежу ПДВ за вересень 2008 року;

Судами встановлено, що відповідачем
було розподілено сплачені суми, шляхом
направлення сум, сплачених платіжними
дорученнями, на погашення існуючого
податкового боргу.

Згідно із п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 9 Закону України
«Про систему оподаткування» платники
податків і зборів (обов'язкових
платежів) зобов'язані сплачувати
належні суми податків і зборів
(обов'язкових платежів) у встановлені
законами терміни.

Пунктом 7.7 ст. 7 Закону № 2181-ІІІ
передбачено, що податковий борг
погашається попередньо погашенню
податкових зобов'язань, які не є
податковим боргом, у порядку
календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

Відповідно до вимог пп. 7.1.1 п. 7.1 ст. 7
Закону № 2181-ІІІ джерелами самостійної
сплати податкових зобов'язань або
погашення податкового боргу платника
податків є будь-які власні кошти, у тому
числі отримані від продажу товарів
(робіт, послуг), майна і немайнових
цінностей, випуску цінних паперів, у
тому числі корпоративних прав,
отримані у позику (кредит), а також з
інших джерел з урахуванням
особливостей, визначених цією статтею.

Таким чином, грошовий платіж є єдиною
формою сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно п. 6 ст. 7 Закону України «Про
Національний банк України» від 20
травня 1999 року за № 679-ХІV Національний
банк України визначає систему, порядок
і форми платежів, у тому числі між
банками.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21 січня 2004 року № 22,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 29 березня 2004 року за № 377/8976,
передбачено, що кошти з рахунків
клієнтів банки списують лише за
дорученнями власників цих рахунків
(включаючи договірне списання коштів
згідно з главою 6 цієї Інструкції) або
на підставі платіжних вимог стягувачів
у разі примусового списання коштів
згідно з главою 5 цієї Інструкції.

Згідно з п. 3.8 вказаної вище Інструкції
реквізит «Призначення платежу»
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи, на
підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.
Повноту інформації визначає платник з
урахуванням вимог законодавства
України. Платник відповідає за дані, що
зазначені в реквізиті платіжного
доручення «Призначення платежу». Банк
перевіряє заповнення цього реквізиту
на відповідність вимогам, викладеним у
цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Крім того, пп. 8.6.2 п. 8.6 ст. 8 Закону №
2181-ІІІ надає платнику податків право
вільно здійснювати операції з коштами
без узгодження з податковим органом.

При цьому, наявність податкового боргу
за інші податкові періоди не позбавляє
права платника податків виконати свої
поточні податкові зобов'язання.

Право визначати призначення платежу
відповідно до чинного законодавства
України належить виключно платнику, а
тому суми податкових зобов'язань або
податкового боргу з урахуванням пп. 16.5.2
п. 16.5 ст. 16 Закону № 2181-ІІІ слід вважати
сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків.

Закон № 2181-ІІІ є спеціальним законом з
питань оподаткування і встановлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних осіб перед бюджетами та
державними цільовими фондами з
податків і зборів (обов'язкових
платежів), нарахування і сплати пені та
штрафних санкцій, що застосовуються до
платників податків, визначено
вичерпний перелік заходів, які
вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків.

Отже, у разі недотримання платником
податків порядку погашення
податкового боргу та виконання
податкових зобов'язань, передбаченого
п. 7.7. ст. 7 Закону № 2181-ІІІ,
податковий орган не наділений правом
чи обов'язком змінювати призначення
платежу, визначене платником податків.

Чинним законодавством України не
передбачено застосування заходів
відповідальності за порушення
платником податків вимог щодо
першочергового погашення податкового
боргу та виконання податкових
зобов'язань у порядку календарної
черговості їх виникнення.

Згідно з п. 3 ст. 9 Закону України «Про
систему оподаткування» обов'язок
юридичної особи щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів)
припиняється зі сплатою податку, збору
(обов'язкового платежу). Тому, при
сплаті податкових зобов'язань за
конкретні періоди, обов'язок платника
податків щодо сплати податку
припиняється зі сплатою податку за
вказані періоди.

Із системного аналізу Закону № 2181-ІІІ
вбачається відсутність законодавчо
визначеного порядку та механізму
погашення податкового боргу за рахунок
сплачених платником податків поточних
податкових зобов'язань. Органи
державної податкової служби не
наділені повноваженнями здійснювати
будь-які дії стосовно черговості
сплати податкових зобов'язань чи
погашення податкового боргу, зміни
призначення платежу, вказаного
платником податків, розпоряджання його
коштами.

Таким чином, самостійне зарахування
відповідачем сплачених платником
податку сум у рахунок податкового
боргу або тих податкових зобов'язань,
які не вказані в призначенні платежу
під час перерахування платником
податків коштів до бюджету, є
неправомірним.

Враховуючи вищевикладене, суди першої
та апеляційної інстанцій дійшли
правильного висновку про наявність
підстав для задоволення позовних
вимог.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для
скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Сокальської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Львівській області
залишити без задоволення, а
Львівського окружного
адміністративного суду від 12 травня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 23 червня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку
та строки, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, та на неї може бути подана
заява про перегляд судових рішень
Верховним Судом України з підстав та в
порядку, передбачених статтями 236-239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Судді
О.А. Веденяпін

М.П. Зайцев

М.І. Костенко