Справа № К/9991/29341/11-С
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/29341/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К.,
Ланченко Л.В.,

розглянувши у порядку письмового
провадження касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову
Донецького окружного
адміністративного суду від 15.03.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21.04.2011 у
справі № 2а/0570/695/2011

за позовом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової
інспекції у Пролетарському районі м.
Донецька,

третя особа Донецька міська рада

про визнання недійсними
податкових повідомлень - рішень,
податкової вимоги та рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2011 року Підприємцем до суду
заявлений позов про визнання
недійсними податкових повідомлень
форми "Ф" від 06.10.2008 № 000080000 на суму 36 191,77
грн., від 14.07.2009 № на суму 21 134,28
грн., від 02.08.2010 № на суму 22 381,20
грн., першої податкової вимоги від
25.08.2010 № 1/12 на суму 28 516,58 грн. та рішення
про результати розгляду первинної
скарги від 27.12.2010 № 27863/10/31-13.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, у задоволенні
позовних вимог відмовлено в повному
обсязі.

Рішення суду першої інстанції, з думкою
якого погодився апеляційний суд,
вмотивоване тим, що норми Закону
України "Про плату за землю", які
встановлюють обов'язок позивача
сплачувати земельний податок, є
спеціальними та мають перевагу над
Указом Президента України "Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва", яким підприємці, що
застосовують спрощену системі
оподаткування, звільнені від сплати
даного податку.

Не погодившись із судовими рішеннями,
позивач до Вищого адміністративного
суду України подав касаційну скаргу, де
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначені судові рішення
скасувати та прийняти нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

При цьому Підприємець обґрунтовує
касаційну скаргу тим, що земельний
податок донарахований неправомірно,
оскільки він є платником єдиного
податку та на підставі ст. 6 Указу
Президента України "Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва" та п. 6 постанови
Кабінету Міністрів України "Про
роз'яснення Указу Президента України
від 03.07.1998 № 727" звільнений від сплати
вказаного податку.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як установлено судами, ОСОБА_4 згідно
договору купівлі-продажу нерухомості
від 20.10.2006 придбав у ТОВ "ВЄРА" будівлю
загальною площею 1 666,8 м2 по АДРЕСА_1.

При цьому позивач зареєстрований
виконавчим комітетом Донецької
міської ради фізичною особою -
підприємцем 28.03.2005, що підтверджується
свідоцтвом про державну реєстрацію
серії НОМЕР_1.

У в'язку з тим, що позивач є
землекористувачем та перебував на
податковому обліку у якості
господарюючого суб'єкта, Державна
податкова інспекція, керуючись ст. 14
Закону України від 03.07.1992 № 2535-ХІІ "Про
плату за землю", прийняла податкові
повідомлення форми "Ф" з визначенням
податкових зобов'язань з земельного
податку від 06.10.2008 № 000080000 на суму 36 191,77
грн., від 14.07.2009 № на суму 21 134,28
грн., від 02.08.2010 № на суму 22 381,20
грн., які були отримані платником.

Проте, у зв'язку з несплатою
Підприємцем узгоджених сум податкових
зобов'язань з земельного податку
відповідачем на адресу позивача було
направлено першу податкову вимогу від
25.08.2010 № 1/12 про визначення суми
податкового боргу у розмірі 38 516,58 грн.,
яка також була отримана позивачем.

За результатами адміністративного
оскарження рішенням Державної
податкової інспекції у Пролетарському
районі м. Донецька про результати
розгляду первинної скарги від 27.12.2010
№27863/10/31-13 перша податкова вимога від
25.08.2010 № 1/12 залишена без змін, а скарга -
без задоволення.

Так, ст. 2 Закону України від 03.07.1992 №
2535-ХІІ "Про плату за землю", визначено,
що використання землі в Україні є
платним. Плата за землю справляється у
вигляді земельного податку або
орендної плати, що визначається
залежно від грошової оцінки земель.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про
плату за землю" підставою для
нарахування земельного податку є дані
Державного земельного кадастру, які
містять систему необхідних відомостей
і документів про правовий режим земель,
їх розподіл серед власників землі і
землекористувачів за категоріями
земель та який ведеться
землевпорядними органами,
підпорядкованими Державному комітету
України по земельних ресурсах.

Проте, Указом Президента України "Про
внесення змін до Указу Президента
України від 03.07.1998 № 727 "Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва" від 28.06.1999 № 746/99
встановлено, що суб'єкт малого
підприємництва, який сплачує єдиний
податок, не є платником плати (податку)
за землю. Згідно з п. 6 постанови
Кабінету Міністрів України від 16.03.2000 №
507 "Про роз'яснення Указу Президента
України від 03.07.1998 № 727" (із змінами і
доповненнями, внесеними постановою
Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 №
450) умовою звільнення суб'єкта
підприємницької діяльності платника
єдиного податку від сплати земельного
податку є використання ним земельної
ділянки для провадження
підприємницької діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач у 2007 - 2009 роках перебував на
спрощеній системі оподаткування та
сплачував єдиний податок, що
підтверджується наявним в матеріалах
справи свідоцтвом про сплату єдиного
податку серії Г № 684529, що також не
заперечувалось відповідачем.
Основними видами діяльності позивача,
згідно вказаного свідоцтва є оптова
торгівля, організація перевезення
вантажів, здавання в оренду нерухомого
майна.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено, що позивач земельну
ділянку по АДРЕСА_1, на якій розміщені
виробничо-складські приміщення,
контрольно-пропускний пункт, частково
знищена будівля та проводиться
складування скла, використовує з
господарською метою, тобто в межах
здійснення підприємницької
діяльності, що, зокрема,
підтверджується актами обстеження від
02.03.2011 та від 15.03.2011, договорами поставки
між позивачем та іншими господарюючими
суб'єктами.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
у позивача обов'язку сплачувати
податок за землю, оскільки останній
перебував на спрощеній системі
оподаткування та фактично
використовував придбану земельну
ділянку у господарській діяльності, а
отже, на нього поширювалися приписи
Указу Президента України "Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктами малого
підприємництва", а також приписи
Постанови Кабінету Міністрів України
від 16.03.2000 № 507 "Про роз'яснення Указу
Президента України від 03.07.1998 № 727/98"
щодо звільнення від сплати податку на
землю саме за земельні ділянки, які
використовуються ним для здійснення
підприємницької діяльності.

Таким чином висновки судів попередніх
інстанцій про правомірність
донарахування позивачу податкових
зобов'язань з земельного податку є
безпідставними та такими, що не
ґрунтується на чинних нормах
законодавства.

Враховуючи, що відповідно до пп. 6.2.1 п. 6.2
ст. 6 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ
"Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами"
податкові вимоги надсилаються
платникові податків у разі несплати
ним узгодженої суми податкового
зобов'язання в установлені строки,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України також
приходить до висновку про
неправомірність направлення позивачу
першої податкової вимоги від 25.08.2010 №1/12
на суму 28 516,58 грн.

Наведене дозволяє суду касаційної
інстанції спростувати висновки судів
першої та апеляційної інстанцій та на
підставі ст. 229 Кодексу
адміністративного судочинства України
скасувати судові рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення про задоволення позову в
цій частині.

Також, ухвалюючи судові рішення щодо
рішення контролюючого органу за
результатами розгляду скарги від 27.12.2010
№ 27863/10/31-13, судами попередніх інстанцій
не враховано, що відповідно до п. 1 ч. 2
ст. 17 зазначеного Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на публічно-правові спори,
зокрема на спори фізичних чи юридичних
осіб із суб'єктом владних повноважень
щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяльності, а в контексті приписів
Кодексу адміністративного судочинства
України має значення лише суб'єктивне
уявлення особи про те, що її право чи
законний інтерес потребує захисту.

При цьому неодмінною ознакою порушення
права особи є зміна стану її
суб'єктивних прав та обов'язків, тобто
припинення чи неможливість реалізації
її права та/або виникнення додаткового
обов'язку, а обов'язковою ознакою
нормативно-правового акта чи правового
акта індивідуальної дії є створення
юридичних наслідків у формі прав,
обов'язків, їх зміни чи припинення.

Рішення контролюючих органів за
результатами розгляду скарг платників
податків не створює жодних правових
наслідків у вигляді виникнення, зміни
чи припинення прав платника податків, а
тому не є актом індивідуальної дії у
розумінні ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства
України, оскільки не породжує
правовідносин, що можуть бути
предметом спору, у зв'язку з чим
відсутні підстави для задоволення
позову.

Враховуючи наведене, не можна
погодитись з мотивами, за якими суди в
даному випадку відмовили у задоволенні
позовних вимог щодо визнання недійсним
рішення про результати розгляду
первинної скарги від 27.12.2010 № 27863/10/31-13.

Водночас помилковість мотивів відмови
позову в цій частині не може бути
підставою для скасування правильного
по суті рішення в цій частині.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Постанову Донецького окружного
адміністративного суду від 15.03.2011 та
ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 21.04.2011 у
справі № 2а/0570/695/2011 скасувати в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про визнання недійсними податкових
повідомлень форми "Ф" від 06.10.2008 № 000080000
на суму 36 191,77 грн., від 14.07.2009 № на
суму 21 134,28 грн., від 02.08.2010 № на
суму 22 381,20 грн., першої податкової
вимоги від 25.08.2010 № 1/12 на суму 28 516,58 грн.
та позовні вимоги Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 в цій частині
задовольнити, в іншій частині -
залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, передбачених ст. 237
Кодексу адміністративного судочинства
України, за заявою про перегляд даної
постанови, поданою через Вищий
адміністративний суд України у
порядку, встановленому ст.ст. 236 - 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

Л.В. Ланченко