Справа № 2а-7027/11/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/16802/12

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю «ДСК-90»

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
липня 2011 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 21 лютого 2012
року

у справі № 2а-7027/11/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ДСК-90»

до Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі м. Києва

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ДСК-90» (далі -
ТОВ «ДСК-90»; позивач) звернулось
до суду з позовом до Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі м. Києва (далі - ДПІ у
Голосіївському районі м.
Києва; відповідач) про скасування
податкового повідомлення-рішення
№ /0 від 15 жовтня 2010 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
липня 2011 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21 лютого 2012 року, в задоволенні
позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими
судовими рішеннями у справі, позивач
оскаржив їх в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, ТОВ
«ДСК-90», посилаючись на порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального права, просить
скасувати постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
липня 2011 року, ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21 лютого 2012 року та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено невиїзну документальну
перевірку ТОВ «ДСК-90» з питань
правильності нарахування та
своєчасності сплати податку на додану
вартість по взаємовідносинам з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «С.ДЖ.Р.ГРУП» за
квітень 2010 року, за результатами якої
складено акт № 847/1-23-20-35137518 від 30
вересня 2010 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки ДПІ у Голосіївському районі
м. Києва прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 15
жовтня 2010 року, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі 193
500,00 грн. (129 000,00 грн. - основний платіж;
64 500,00 грн. штрафні
(фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення
ТОВ «ДСК-90» підпункту 7.2.3
пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України від 03 квітня 1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним віднесенням до складу
податкового кредиту сум податку на
додану вартість на підставі податкових
накладних, виписаних на його адресу
ТОВ «С.ДЖ.Р.ГРУП», з підстав
відсутності факту реального вчинення
господарських операцій.

Відмовляючи в задоволенні позову
повністю, суди попередніх інстанцій
виходили з наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України від 16
липня 1999 року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон №
996-XIV) первинним документом є документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про їх обсяг та зміст.

При цьому варто враховувати, що
обов'язок підтвердити правомірність та
обґрунтованість податкового кредиту
первинною документацією покладено на
платника-покупця товарів (робіт,
послуг), оскільки саме він виступає
суб'єктом, який обчислює кінцеву суму
податку, що підлягає сплаті до бюджету.

Отже, обов'язок довести
правомірність та обґрунтованість
зменшення бази оподаткування податком
на додану вартість, у тому числі шляхом
подання документів, які відповідають
критеріям, наведеним у статті 9 Закону
№ 996-XIV, належить саме позивачу у справі.
Крім того, відповідні документи
повинні відображати достовірну
інформацію та підтверджувати
реальність виконаних операцій.

Проте, як встановлено судами в
наведеній ситуації, доказів на
підтвердження реального характеру
проведених операцій з придбання
позивачем ремонтно-будівельних робіт
та робіт з розробки проектної
документації у ТОВ «С.ДЖ.Р.Груп» (в тому
числі договір, первинних та платіжних
документів тощо) ТОВ «ДСК-90» не подано.

Доводи товариства про вилучення
працівниками податкової міліції
відповідно до протоколу виїмки та
огляду від 27 вересня 2010 року первинних
документів, які підтверджують
правомірність формування ним даних
податкового обліку по
взаємовідносинам з контрагентом, на
переконання колегії суддів,
обґрунтовано відхилено судовими
інстанціями, позаяк позивачем на
вимогу суду не надано оригіналу
вказаного протоколу. Крім того, із
змісту копії протоколу виїмки та
огляду від 27 вересня 2010 року не
вбачається, які саме документи
вилучено податковою міліцією.

За наведених обставин та з
урахуванням викладеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
липня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21 лютого 2012 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230,
231 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «ДСК-90»
відхилити, а постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 13
липня 2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 21 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав і в порядку, встановленими
главою 3 розділу IV Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Кошіль В.В.