Справа № 821/4157/14
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/4157/1416
год. 33 хв.

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючої судді: Дубровної В.А.,

при секретарі: Кальченко - Буланової
М.С.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Нікішиної І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції у м.
Херсоні, за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, ОСОБА_4 про визнання
протиправними дій та відміну
виконавчого провадження,

встановив:

ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3.)
звернувся до Херсонського окружного
адміністративного суду з позовом до
Відділу державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Херсоні (далі - відповідач,
ВДВС), у якому просить визнати
протиправною дію ВДВС по накладенню
арешту на майно, яке належить йому на
праві власності та відмінити виконавче
провадження, відкрите 16 січня 2012 року
на підставі виконавчого листа №2-2533/11.

Вказані вимоги позивач обґрунтовує
тим, що оскаржуваними діями відповідач
порушив його майнові права, оскільки в
межах виконавчого провадження щодо
примусового виконавчого листа №2-2533
від 12.01.2012 р., виданого Дніпровським
районним судом м.Херсона, відповідачем
здійснено арешт майна, що належить йому
на праві приватної власності, а саме на
житловий будинок АДРЕСА_1. При цьому,
позивач зазначає, що за рішенням
Дніпровського районного суду м.Херсона
по цивільній справі №2-2533 з ОСОБА_5 було
стягнуто на користь ОСОБА_4 грошові
кошти в сумі 175151,25 грн., а тому
відповідач повинен у примусовому
порядку стягувати з ОСОБА_5 грошові
кошти, а не заарештовувати майно, яке
належить йому на праві власності.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив щодо вказаних
позовних вимог, вказавши, що у позивача
відсутні докази щодо належності йому
спірного майна на правах приватної
власності, а тому дії відповідача щодо
накладення арешту на майно боржника,
вчиненні в межах виконавчого
провадження ВП №30857536, відкритого на
підставі виконавчого листа №2-2533 від
12.01.2012 р., виданого Дніпровським
районним судом м. Херсона, не можуть
порушувати майнові права позивача.

В судовому засіданні 04.12.2014 року судом
протокольно ухвалено щодо залучення в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача - ОСОБА_4 (далі -
третя особа).

В судове засідання, яке відбулось 09.12.2014
року, представник третьої особи не
з'явився, пояснень щодо предмету спору
суду не надав.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, дослідивши
зібрані по справі докази в їх
сукупності, проаналізувавши зміст норм
матеріального і процесуального права,
які врегульовують спірні
правовідносини, суд виходить з
наступних підстав та мотивів.

Частиною 1 статті 6 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Отже, право на судовий захист має лише
та особа, яка є суб'єктом (носієм)
порушених прав, свобод чи інтересів.
Тож для того, щоб особі було надано
судовий захист, суд встановлює, чи
особа дійсно має порушене право,
свободу чи інтерес, і це право, свобода
чи інтерес порушені відповідачем.

Згідно з вимогами частини 1 статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Враховуючи вимоги Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставину дійсного
(фактичного) порушення суб'єктом
владних повноважень прав, свобод чи
інтересів особи має довести належними
та допустимими доказами саме позивач.

Таким чином, у даній адміністративній
справі насамперед підлягає
встановленню факт порушення прав чи
охоронюваних законом інтересів
позивача з боку відповідача (внаслідок
вчинення оскаржуваних дій та прийняття
оскаржуваного рішення).

Аналогічна позиція підтверджується і
змістом окремих рішень
Конституційного Суду України, зокрема,
рішення №6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року
за конституційним зверненням щодо
офіційного тлумачення частини 2 статті
55 Конституції України та статті 248-2
Цивільного процесуального кодексу
України та рішення № 9-рп/1997 від 25
грудня 1997 року за конституційним
зверненням щодо офіційного тлумачення
статей 55, 64, 124 Конституції України. Зі
змісту вказаних рішень
Конституційного Суду України випливає,
що кожен має право звернутися до суду,
якщо його права чи свободи порушені або
порушуються, створено або створюються
перешкоди для їх реалізації або мають
місце інші ущемлення прав та свобод.

Суд звертає увагу на те, що відповідно
до вимог Кодексу адміністративного
судочинства України після
встановлення права на оскарження
рішення суб'єкта владних повноважень,
яке має позивач, перевіряється
законність оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до копії нотаріально
посвідченого договору дарування від
08.10.2012 р. та Витягу про державну
реєстрацію прав від 10.10.2014 р. за №35794527,
сформованого Херсонським державним
бюро технічної інвентаризації, позивач
є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача стверджував, що постановою
ВДВС про арешт майна боржника,
прийнятою в межах виконавчого
провадження, відкритого 16.01.2012 року на
підставі виконавчого листа №2-2533 від
12.01.2012 р., виданого Дніпровським
районним судом м. Херсона, порушено
права ОСОБА_3, як власника вказаного
нерухомого майна, що стало підставою
для звернення до суду з вказаним
позовом.

Суд вказує, що при розгляді справ із
приводу оскарження рішень, дій чи
бездіяльності державної виконавчої
служби суди повинні керуватися
положеннями Конституції України,
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України), законами
України від 24 березня 1998 року №202/98-ВР
"Про державну виконавчу службу", від 21
квітня 1999 року №606-XIV "Про виконавче
провадження" (у редакції Закону України
від 4 листопада 2010 року №2677-VI), іншими
нормативно-правовими актами, які
регулюють примусове виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини, тощо.

Відповідно до ч. 1, п. 6 ч. 2 Закону
України "Про виконавче провадження"
від 21.04.1999 р. №606-XIV (далі - Закон України
№606-XIV) примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Частинами 1 та 2 ст. 17 цього Закону
передбачено, що примусове виконання
рішень здійснюється державною
виконавчою службою на підставі
виконавчих документів, визначених цим
Законом. Відповідно до цього Закону
підлягають виконанню державною
виконавчою службою такі документи,
зокрема виконавчі листи, що видаються
судам.

Частиною 1 статті 25 Закону України
№606-XIV визначено, що державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

В ході розгляду справи судом
встановлено, а представниками сторін
не заперечувалось, що на підставі
виконавчого листа №2-2533 від 12.01.2012 р.,
виданого Дніпровським районним судом
м. Херсона, про стягнення з боржника
ОСОБА_5 на користь стягувача ОСОБА_4
боргу в сумі 175151,25 грн. Відділом
державної виконавчої служби
Дніпровського РУЮ у м. Херсоні було
відкрито виконавче провадження ВП
№30857536, що підтверджується постановою
про відкриття виконавчого провадження
від 16.01.2012 р.

Згідно з п.5, п.6 ч. 3 ст. 11 Закону №606-XIV
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право: накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку; накладати
арешт на кошти та інші цінності
боржника, зокрема на кошти, які
перебувають на рахунках і вкладах у
банках, інших фінансових установах, на
рахунки в цінних паперах, а також
опечатувати каси, приміщення і місця
зберігання грошей.

Частинами 2, 3 ст. 57 Закону №606-XIV
встановлено, що арешт на майно
боржника може накладатися державним
виконавцем шляхом: винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.
Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.
Копії постанови, якою накладено арешт
на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження, державний
виконавець надсилає органам, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.

Судом встановлено, що у зв'язку з не
виконанням боржником ОСОБА_5 в
добровільний строк рішення суду та
керуючись ст. 57 Закону України "Про
виконавче провадження" відповідачем
було прийнято постанову від 25.01.2012 р.,
якою накладено арешт на будь-яке майно,
що належить боржнику ОСОБА_5

Крім того, судом встановлено, що в межах
даного виконавчого провадження ВП
№30857536 та на підставі ухвали
Дніпровського районного суду м.
Херсона №666/6602/13-ц від 21.11.2013 р.
відповідачем було прийнято постанову
від 02.12.2013 р. про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, якою накладено арешт на
житловий будинок за адресою
домоволодіння АДРЕСА_1, який за
твердженням позивача є його приватною
власністю.

В ході розгляду справи та внаслідок
дослідження наданих третьою стороною
копій судових рішень, судом
встановлено, що рішенням Дніпровського
районного суду м. Херсона від 30.05.2013 р. у
цивільній справі №2110/8084/12, яке набрало
законної сили згідно рішення
Апеляційного суду Херсонської області
від 07.10.2013 р., визнано недійсним договір
дарування від 08.10.2012 р. та скасовано
державну реєстрацію договору
дарування житлового будинку АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3,
виконану ХДБТІ за №35794527 від 10.10.2012 р.

В судовому засіданні представник
позивача щодо вказаних обставин
будь-яких пояснень суду не надав.

З огляду на викладені обставини, суд
приходить до висновку, що на момент
прийняття відповідачем постанови від
02.12.2013 року про арешт майна боржника, а
саме - арешт житлового будинку за
адресою домоволодіння АДРЕСА_1, позивач
був позбавлений права власності на
вказане нерухоме майно, набуте згідно
нотаріально посвідченого договору
дарування від 08.10.2012 року.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не
доведено порушення його майнових прав
внаслідок вчинення відповідачем
оскаржуваних дій, а тому позовні вимоги
в цій частині не підлягають
задоволенню.

Щодо вимоги позивача про відміну
виконавчого провадження, відкритого
16.01.2012 р. на підставі виконавчого листа
№2-2533, то суд також відмовляє у її
задоволенні, оскільки вказані дії
відповідача не порушують будь-яким
чином права та інтереси ОСОБА_3 При
цьому, суд відмічає, що в ході розгляду
справи позивачем не надано доказів, які
б свідчили про порушення його прав
внаслідок відкриття ВДВС виконавчого
провадження на підставі виконавчого
листа №2-2533.

Оцінка судом обставин справи базується
на наданих доказах, їх належності та
переконливості, в поєднанні з
принципами КАС України.

Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в
Україні є практика Європейського суду
з прав людини, яка статтею 17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" визнана джерелом
права.

Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ратифіковано Україною 17.07.1997 року,
набула чинності для України 11.09.1997 року)
"Кожен має право на ... розгляд його
справи упродовж розумного строку ...
судом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру...".

Вирішуючи питання стосовно
застосування ч.1 ст.6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, суд бере до уваги, що в рішенні
Європейського суду з прав людини по
справі "Бендерський проти України"
(Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що
відповідно до практики, яка відображає
принцип належного здійснення
правосуддя, судові рішення мають в
достатній мірі висвітлювати мотиви, на
яких вони базуються. Межі такого
обов'язку можуть різнитися залежно від
природи рішення та мають оцінюватись в
світлі обставин кожної справи (див.
рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від
9 грудня 1994). Конвенція не гарантує
захист теоретичних та ілюзорних прав, а
гарантує захист прав конкретних та
ефективних (рішення "Артіко проти
Італії" від 13 травня 1980). Право може
вважатися ефективним, тільки якщо
зауваження сторін насправді
"заслухані", тобто належним чином
вивчені судом (cf. "Дюлоранс проти
Франції", п. 34553/97, п. 33, від 21 березня 2000;
"Донадзе проти Грузії", n° 74644/01, пп. 32 et 35,
від 7 березня 2006).

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Частинами 1, 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Враховуючи, що в ході розгляду справи
не підтверджено право власності
позивача на майно, яке було арештовано
відповідачем в межах виконавчого
провадження щодо примусового
виконавчого листа №2-2533 від 12.01.2012 р.,
виданого Дніпровським районним судом
м. Херсона, тому суд приходить до
висновку, що оскаржувані дії ВДВС не
впливають на права та інтереси
позивача, про захист яких він просить у
даному адміністративному позові.

Отже, оцінюючи наявні у матеріалах
справи докази в сукупності, суд дійшов
висновку, що позивач належними
доказами не підтвердив правомірність
своїх вимог, натомість наявні в
матеріалах справи докази не дають суду
підстав для висновку про
протиправність дій відповідача та
скасування оскаржуваного рішення, що є
підставою для відмови у задоволені
позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить із
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України у
разі ухвалення судового рішення на
користь сторони, яка є суб'єктом
владних повноважень, сплачений судовий
збір позивачу не повертається.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-163 КАС України, суд -

постановив:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України чи
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 15 грудня 2014 р.

Суддя
Дубровна
В.А.

кат. 11.5