Справа № 820/15976/14
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 р.Справа № 820/15976/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання
Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
23.09.2014р. по справі № 820/15976/14

за позовом Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів

до Іноземного підприємства
"Малахіт"

про стягнення
адміністративно-господарських
санкцій,

ВСТАНОВИЛА:

Харківське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (надалі
за текстом - ХОВ ФСЗІ, позивач)
звернулось до Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Іноземного підприємства "Малахіт"
(надалі за текстом - ІП "Малахіт",
відповідач), в якому просить суд:
стягнути з Іноземного підприємства
"Малахіт" (юридична адреса: 61044, м.
Харків, пр. Московський, 257, , МФО 351618, р/р 3339 у філії ВАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України") на користь Харківського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (61022, м.
Харків, Держпром, 1 під., 1 пов., к. 16, , одержувач: р/р 0003, МФО
85101, код одержувача: 37999654, УДКСУ у
Дзержинському районі м. Харкова)
адміністративно-господарські санкції
за незайняті робочі місця, призначені
для працевлаштування інвалідів, в сумі
60326,40 грн. та пеню у сумі 12330,43 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що зі звіту відповідача про
зайнятість населення та
працевлаштування інвалідів за 2012 рік,
який надійшов до відділення 28.02.2013 року
(№8591) - середньооблікова кількість
штатних працівників відповідача у 2012
році становила 182 осіб, з них
середньооблікова чисельність фактично
працюючих інвалідів - 1 особа, кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених, відповідно до вимог ст.19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів України"
становить 7 осіб. Розмір
середньорічної заробітної плати
штатного працівника на підприємстві за
2012 рік становила 10054,40 грн. Таким чином,
сума адміністративно-господарських
санкцій за незайняті робочі місця,
призначені для працевлаштування
інвалідів у 2012 році становить 60326,40 грн.
ІП "Малахіт" до 15.04.2013 року повинно було
самостійно сплатити
адміністративно-господарські санкції
у зазначеному розмірі. Оскільки
зазначена сума відповідачем не була
сплачена, утворилася заборгованість у
вказаному вище розмірі. Отже, суб'єкт
господарювання у спірних
правовідносинах допустив порушення
положень Закону України "Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні", працевлаштування інвалідів
не забезпечив, суму
адміністративно-господарських санкцій
самостійно не сплатив, а відтак, спірна
сума заборгованості підлягає
стягненню в судовому порядку.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 23.09.2014 року
відмовлено у задоволенні
адміністративного позову
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів до
Іноземного підприємства "Малахіт" про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені.

Харківське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів, не
погоджуючись з вказаним рішенням суду,
в апеляційній скарзі вказує, що рішення
суду першої інстанції прийнято з
порушенням норм матеріального права,
просить суд апеляційної інстанції
скасувати постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
23.09.2014 року та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги.

Сторони в судове засідання не
з'явились, були повідомлені належним
чином.

Враховуючи неявку в судове засідання
всіх осіб, які приймають участь у
справі, фіксування судового засідання
по справі за допомогою
звукозаписувального пристрою згідно
ст. 41 КАС України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, правильність
застосування судом першої інстанції
норм чинного законодавства, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги є необґрунтованими,
недоведеними, а тому не підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з вказаним
висновком суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні позову, виходячи
з таких підстав.

Положеннями п.2 "Порядку подання
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, звітів
про зайнятість і працевлаштування
інвалідів та інформації, необхідної
для організації їх працевлаштування",
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України № 70 від 31 січня 2007
року встановлено, що інформацію про
наявність вільних робочих місць
(вакантних посад) для працевлаштування
інвалідів роботодавці подають центру
зайнятості за місцем їх реєстрації як
платників страхових внесків на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття за формою, затвердженою
Мінпраці за погодженням з
Держкомстатом.

Згідно форми 10-ПІ "Звіту про зайнятість
та працевлаштування інвалідів" за 2012
рік, що надавався відповідачем до
Харківського обласного відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
середньооблікова кількість штатних
працівників відповідача у 2012 році
становила 182 осіб, з них
середньооблікова чисельність фактично
працюючих інвалідів - 1 особа, кількість
інвалідів - штатних працівників, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених, відповідно до вимог ст.19
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів України"
становить 7 особа.

У вказаному звіті ІП "Малахіт"
самостійно обчислив суму
середньорічної заробітної плати
штатного працівника в розмірі - 10054,40
грн..

Положеннями ст.. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" встановлено, що
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється
переважно на підприємстві, де настала
інвалідність, з урахуванням побажань
інваліда, наявних у нього професійних
навичок і знань, а також рекомендацій
медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до ч. 3 ст.18-1 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендації
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

Згідно з ст. 19 вищевказаного Закону для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості
одного робочого місця. Підприємства,
установи, організації, у тому числі
підприємства, організації громадських
організацій інвалідів, фізичні особи,
які використовують найману працю,
самостійно розраховують кількість
робочих місць для працевлаштування
інвалідів відповідно до нормативу,
встановленого частиною першою цієї
статті, і забезпечують
працевлаштування інвалідів.

Положеннями ст.. 20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" передбачено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Аналіз вищевказаних норм Закону дає
підстави дійти до висновку, що на
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю покладено обов'язок по
перше: виділити та створювати робочі
місця для працевлаштування інвалідів,
по друге: надавати державній службі
зайнятості інформацію, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, і звітувати Фонду
соціального захисту інвалідів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України, по третє:
якщо середньооблікова чисельність
працюючих інвалідів менша, ніж
установлено нормативом, сплатити
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
адміністративно-господарські санкції.

Матеріалами справи встановлено, що
протягом 2012 року у відповідності до
вимог діючого законодавства на початок
кожного місяця, ІП "Малахіт" були
створені робочи місця для
працевлаштування інвалідів,
сформовано та подано до Харківського
міського центру зайнятості щомісячні
звіти про наявність вакансій за формою
№ 3-ПН.

При цьому обов'язок підприємства щодо
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
підбирати і працевлаштовувати
інвалідів на створені робочі місця.
Такий обов'язок покладається на органи
працевлаштування, що перелічені в
частині першій ст. 18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні".

Згідно листа Харківського міського
центру зайнятості від 12.09.2014 року
№ХМЦЗ-03-24670-22/14 у 2012 році у Харківському
міському центрі зайнятості перебувало
на обліку 502 особи з інвалідністю, які
звернулися за сприянням у
працевлаштуванні. Протягом 2012 року на
ІП "Малахіт" не було працевлаштовано
жодної особи з обмеженими фізичними
можливостями, відмов у
працевлаштуванні особам з обмеженими
фізичними можливостями за
результатами направлень центру
зайнятості не було.

Викладене свідчить про виконання
відповідачем вимог щодо створення
робочих місць, відповідно до
нормативів, встановлених ст. 19 Закону
України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів".

Обов'язок, за невиконання якого для
господарюючого суб'єкта настають певні
юридичні наслідки, стосується подачі
до державної служби зайнятості
інформації, що є необхідною умовою для
сприяння процесу працевлаштування
інвалідів.

Відповідно до ч.1 ст.217 ГК України,
господарськими санкціями визнаються
заходи впливу на правопорушника у
сфері господарювання, в результаті
застосування яких для нього настають
несприятливі економічні та/або правові
наслідки.

Положеннями ч.1 ст.218 ГК України
встановлено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті
встановлено, зокрема, що учасник
господарських відносин відповідає за
невиконання або неналежне виконання
господарського зобов'язання чи
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Положеннями ст.. 238 ГК України
передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Отже, адміністративно-господарські
санкції можуть бути застосовані до
учасника господарських відносин за
порушення ним правил, встановлених
законодавчими актами, при наявності в
діях суб'єкту господарювання вини у
вчиненні такого порушення та якщо ним
не приймались заходи, спрямовані на
недопущення господарського
правопорушення.

Приписами ст.19 Конституції України
встановлено, що відповідач - суб'єкт
владних повноважень зобов'язаний діяти
тільки на підставі, в межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Проголошене ч.1 ст.17 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" забезпечення
права інвалідів працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом,
реалізовано законодавцем у спосіб
покладення обов'язків з
працевлаштування інвалідів як на
роботодавців, так і на органи державної
служби зайнятості населення.

До обов'язків роботодавців щодо
забезпечення працевлаштування
інвалідів в силу приписів ч.3 ст.17, ч.1
ст.18, ч.ч.2, 3, 5 ст.19 "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні"
фактично віднесено укладання
трудового договору з інвалідом, який
самостійно звернувся до роботодавця
або був направлений до нього державною
службою зайнятості (бо в силу ст. 21
Кодексу законів про працю України саме
наявність трудового договору вказує на
виникнення у працівника обов'язку
виконувати певну роботу, а у
роботодавця обов'язку виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці), а в силу
приписів ч.3 ст.18 названого закону -
виділення та створення робочих місць,
надання державній службі зайнятості
відповідної інформації, звітування
перед Фондом соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

З приписів ч.3 ст.18 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" випливає, що до
обов'язків органів державної служби
зайнятості законодавцем віднесена
організація працевлаштування
інвалідів, бо саме з цією метою
роботодавці зобов'язані надавати
державній службі зайнятості
відповідну інформацію.

Вказане кореспондує приписам ч.1 ст.19
Закону України "Про зайнятість
населення" (положення котрого діяли до
01.01.2013 р.), відповідно до якої до
обов'язків державної служби зайнятості
віднесено ведення обліку вільних
робочих місць і громадян, які
звертаються з питань працевлаштування,
ч.2 ст.19 цього ж закону, де передбачено
право державної служби зайнятості
направляти для працевлаштування на
підприємства, в установи і організації
всіх форм власності при наявності там
вільних робочих місць (вакантних посад)
громадян, які звертаються до служби
зайнятості, відповідно до рівня їх
освіти і професійної підготовки, а
також п.4 і п.8 Положення про державну
службу зайнятості, затверджене
постановою Кабінету Міністрів України
від 24.06.1991р. №47, в частині завдань і прав
державної служби зайнятості
відповідно.

Передбачена ч.1 ст.20 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" міра юридичної
відповідальності у вигляді виникнення
обов'язку здійснити грошовий платіж на
користь Фонду соціального захисту
інвалідів має наставати або 1) в разі
порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.18
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні", а
саме: не виділення та не створення
робочих місць, не надання державній
службі зайнятості інформації, не
звітування перед Фондом соціального
захисту інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів, так як
саме ця бездіяльність має своїм
фактичним наслідком позбавлення
державної служби зайнятості
можливості організувати
працевлаштування інвалідів, або 2) в
разі порушення роботодавцем вимог ч.3
ст.17, ч.1 ст.18, ч.ч.2, 3, 5 ст.19 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні", що полягає у
безпідставній відмові у
працевлаштуванні інваліда, який
звернувся до роботодавця самостійно чи
був направлений до нього державною
службою зайнятості.

Оскільки адміністративно-господарські
санкції нараховуються за календарний
рік, то дії по виділенню та створенню
робочих місць, наданню державній
службі зайнятості інформації мають
бути вчинені роботодавцем до початку
звітного календарного року або
невдовзі після його початку у строк,
який є розумно достатнім для
організації державною службою
зайнятості працевлаштування
інвалідів, тобто направлення інвалідів
до цього роботодавця з метою
працевлаштування.

Таким чином, відповідачем були
виконані вимоги Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" щодо прийняття
заходів для працевлаштування
інвалідів.

Доказів того, що підприємство не
створило робочі місця для інвалідів,
відмовляло інвалідам у прийнятті на
роботу, несвоєчасно надавало державній
службі зайнятості інформацію щодо
наявності вакансій, необхідну для
організації працевлаштування
інвалідів, або несвоєчасно звітувало
Фонду соціального захисту інвалідів
про зайнятість та працевлаштування
інвалідів у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України позивачем
не надано, а тому в останнього не було
підстав для застосування до
відповідача
адміністративно-господарських
санкцій.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Положеннями ч.1 ст.69 КАС України
встановлено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Згідно ст. 70 КАС України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмету доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень. Докази,
одержані з порушенням закону, судом при
вирішенні справи не беруться до уваги.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що позивачем не надано доказів щодо
незабезпечення відповідачем умов для
працевлаштування інвалідів, доказів
відмови в прийнятті на роботу інваліду,
направлення інвалідів центром
зайнятості.

Наявність доказів проведення
організаційних заходів по створенню
робочих місць для працевлаштування
інвалідів вказує на відсутність у діях
відповідача факту порушення ч.3 ст.18
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні".

Отже, з наявних у справі документів
слідує, що відповідач повідомляв
Харківський міський центр зайнятості
про наявність робочих місць для
працевлаштування інвалідів, і тим
самим забезпечив можливість
працевлаштування інвалідів, а отже в
силу ст.218 Господарського кодексу
України не підлягає притягненню до
відповідальності, передбаченої ч.1 ст.20
Закону України "Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні".

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
відповідачем вжито всіх необхідних
заходів із забезпечення
працевлаштування інвалідів, у
матеріалах адміністративної справи
наявні докази виконання відповідачем
обов'язку із забезпечення певної
кількості робочих місць для
працевлаштування інвалідів, отже
заявлена позивачем вимога про
стягнення
адміністративно-господарських санкцій
порушує права та інтереси ІП "Малахіт",
безпідставно покладаючи обов'язок
оплатити суму
адміністративно-господарських санкцій
за невчинене порушення, у зв'язку з чим
позовні вимоги Харківського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів про стягнення з ІП "Малахіт"
фінансово-господарських санкцій є
безпідставними та не обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
позову та зазначає, що доводи
апеляційної скарги не впливають на
правомірність висновків суду. Підстави
для скасування рішення суду першої
інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, ст. 198, ст.200,
ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 23.09.2014р. по
справі № 820/15976/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Григоров
А.М.Судді(підпис) (підпис) Подобайло З.Г.
Тацій Л.В. Повний текст ухвали
виготовлений 16.12.2014 р.