Справа № 2а-402/10
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/64316/11

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського
М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління праці
та соціального захисту Київської
міської державної адміністрації,
Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат, Головного управління
Пенсійного фонду України в м. Києві про
визнання дій неправомірними щодо
відмови в перерахунку та виплаті
щорічної разової грошової допомоги за
касаційною скаргою Київського
міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат на
постанову Солом'янського районного
суду м. Києва від 26 травня 2010 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12
липня 2011 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що є учасником бойових дій, тому
відповідно до положень частини п'ятої
статті 12 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» йому щорічно до 5
травня повинна виплачуватися разова
грошова допомога в розмірі п'яти
мінімальних пенсій за віком. Проте
всупереч вимозі зазначеного Закону
щорічна разова грошова допомога до 5
травня за 2003 - 2009 роки була виплачена
позивачу не в повному розмірі. Просив
визнати протиправною бездіяльність
Головного управління праці та
соціального захисту Київської міської
державної адміністрації та Київського
міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат щодо
перерахунку і виплати позивачу
недоплаченої за 2003 - 2009 роки щорічної
разової грошової допомоги до 5 травня;
стягнути з Київського міського центру
по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат на користь позивача
недоплачену суму щорічної разової
грошової допомоги за 2003 - 2009 роки в
розмірі 9459,05 грн і перерахувати на
особистий рахунок позивача за місцем
отримання пенсії та соціальної
виплати.

Постановою Солом'янського районного
суду м. Києва від 26 травня 2010 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано
протиправною бездіяльність Головного
управління соціального захисту
населення Київської міської державної
адміністрації та Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат в м. Києві щодо
перерахунку та виплати ОСОБА_1
недоплаченої за 2009 рік суми разової
грошової допомоги до 5 травня, що
передбачена статтею 12 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту». Зобов'язано
Київський міський центр по нарахуванню
та здійсненню соціальних виплат в м.
Києві перерахувати та виплатити
ОСОБА_1 разову грошову допомогу до 5
травня у 2009 році у відповідності до
статті 12 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» за виключенням
виплати проведеної у 2009 році. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
12 липня 2011 року апеляційні скарги
Головного управління Пенсійного фонду
України в м. Києві та Київського
міського центру по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат в м. Києві
відхилено, постанову Солом'янського
районного суду м. Києва від 26 травня 2010
року залишено без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
Київського міського центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат в м. Києві, судами порушення норм
чинного матеріального та
процесуального законодавства, що
призвело до неправильного вирішення
даного спору, відповідач просить
скасувати постановлені рішення судів
першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 має статус
ветерана війни - учасника бойових дій.

Частиною п'ятою статті 12 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993
року № 3551-XII (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що щорічно до 5 травня
учасникам бойових дій виплачується
разова грошова допомога у розмірі п'яти
мінімальних пенсій за віком.

У 2004 році позивач отримав щорічну
разову грошову допомогу відповідно до
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» у розмірі 120 грн, яка
нараховувалась з врахуванням обмежень,
встановлених статтею 44 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2004
рік» від 27 листопада 2003 року № 1344-IV.

Рішенням Конституційного Суду України
від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 положення
статті 44 Закону № 1344-IV визнані
неконституційними.

Закони України про Державний бюджет
України на 2003, 2005, 2006 роки, що також
встановлювали обмеження щодо виплати
щорічної разової грошової допомоги
відповідно до Закону № 3551-XII, були
чинними протягом зазначених років та
Конституційним Судом України такими,
що не відповідають Конституції
України, не визнавались.

Конституція України не встановлює
пріоритету застосування того чи іншого
закону, в тому числі залежно від
предмета правового регулювання. Немає
також закону України, який би регулював
питання подолання колізії норм
законів, що мають однакову юридичну
силу.

Водночас Конституційний Суд України у
пункті 3 мотивувальної частини рішення
від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про
набуття чинності Конституцією України
зазначив: «Конкретна сфера суспільних
відносин не може бути водночас
врегульована однопредметними
нормативними правовими актами
однакової сили, які за змістом
суперечать один одному. Звичайною є
практика, коли наступний у часі акт
містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є й те,
що з прийняттям нового акта, якщо інше
не передбачено самим цим актом,
автоматично скасовується
однопредметний акт, який діяв у часі
раніше».

Отже, застосуванню підлягали розміри
виплат, встановлені законами України
про Державний бюджет України на
відповідні роки, оскільки ці закони
були прийняті пізніше Закону № 3551-XII.

Враховуючи викладене, відповідач діяв
відповідно до вимог частини другої
статті 19 Конституції України, тобто на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У 2007 році позивач отримав щорічну
разову грошову допомогу у розмірі 280
грн з врахуванням обмежень,
встановлених статтею 29 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007
рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 положення
статті 29 Закону № 489-V визнано
неконституційними.

Підпунктом «б» підпункту 1 пункту 20
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI частину п'яту
статті 12 Закону № 3551-XII викладено в
новій редакції, відповідно до якої
щорічно до 5 травня інвалідам війни
виплачується разова грошова допомога у
розмірах, які визначається Кабінетом
Міністрів України в межах бюджетних
призначень, встановлених законом про
Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту «б» підпункту 1 пункту 20
розділу ІІ Закону № 107-VI визнані
неконституційними.

Положення статті 44 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2004 рік»,
статті 29 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2007 рік» та підпункту
«б» підпункту 1 пункту 20 розділу ІІ
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»
визнані неконституційними та втратили
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України
зазначених рішень, які відповідно до
положень частини першої статті 58
Конституції України не мають зворотної
дії в часі. Якщо суб'єкт владних
повноважень виплатив грошову допомогу
під час дії зазначеної норми Закону, то
після прийняття рішення
Конституційним Судом України у нього
не виникло додаткових зобов'язань щодо
перерахунку раніше виплаченої
позивачу щорічної разової грошової
допомоги.

У 2009 році позивачу до 5 травня виплачена
допомога у розмірі 340 грн відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
«Про розміри разової грошової
допомоги, що виплачується в 2009 році
відповідно до Законів України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань» від 18
березня 2009 року № 211.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2009 рік» від 26 грудня
2008 року № 835-VI зміни до частини п'ятої
статті 12 Закону № 3551-XII не вносились,
дія зазначеної норми Закону не
зупинялась.

Вихідним критерієм обрахунку щорічної
разової грошової допомоги до 5 травня є
мінімальний розмір пенсії за віком,
який відповідно до частини першої
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV
вираховується виходячи з прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом,
тобто законом України про Державний
бюджет України на відповідний рік.

Положення частини третьої статті 28
Закону № 1058-ІV щодо застосування
розміру мінімального розміру пенсії за
віком, встановленого частиною першою
цієї статті, тільки стосовно
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, на
думку колегії суддів, не є перешкодою
для застосування даної величини
мінімального розміру пенсії за віком
до обрахування інших пенсій чи доплат,
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого, крім
передбаченого частиною першою цієї
статті мінімального розміру пенсії за
віком.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня, яка передбачена частиною п'ятою
статті 13 Закону № 3551-XII, застосуванню
підлягає мінімальний розмір пенсії за
віком, який вираховується виходячи з
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом про Державний бюджет України
на відповідний рік, а не розмір, що
установлений постановою Кабінету
Міністрів України від 18 березня
2009 року № 211, на яку послався відповідач
в касаційній скарзі.

Таким чином, суд першої інстанції, з
яким погодився апеляційний суд,
прийшов до обґрунтованого висновку про
те, що грошова допомога до 5 травня
учасникам бойових дій повинна
виплачуватися органом праці та
соціального захисту населення у
розмірі, встановленому частиною п'ятою
статті 12 Закону № 3551-XII у редакції
станом на 22 травня 2008 року з
урахуванням положень частини третьої
статті 28 Закону № 1058-ІV.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позовних вимог про перерахунок і
виплату щорічної разової грошової
допомоги до 5 травня за 2004 - 2008 роки, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд,
обґрунтовано виходив з тих обставин, що
позивачем пропущено річний строк
звернення до адміністративного суду,
встановлений статтею 99 Кодексом
адміністративного судочинства України
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), поважних
підстав для поновлення строку не
вбачається, відповідачі наполягали на
відмові у задоволенні позову з цих
підстав.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлені з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводами касаційної скарги висновки,
викладені в судових рішеннях, не
спростовуються, підстави для їх
скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Київського міського
центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат залишити без
задоволення, а постанову
Солом'янського районного суду м. Києва
від 26 травня 2010 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 12 липня
2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.