Справа № 813/2567/14
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 р.

Справа № 7550/14/876 Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
заступника прокурора Львівської
області на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 26
червня 2014 року в справі за позовом
прокурора Личаківського району
м.Львова до Винниківської міської ради,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні: позивача - Личаківський
районний відділ Львівського міського
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у Львівській області; відповідача -
ОСОБА_1, про визнання протиправним та
скасування рішення органу місцевого
самоврядування,

В С Т А Н О
В И В :

У березні 2014 року прокурор
Личаківського району м.Львова
звернувся до суду з позовом до
Винниківської міської ради (далі -
Міська рада), з урахуванням збільшення
позовних вимог (а.с.83-85), про визнання
протиправними та скасування рішень
відповідача від 12.09.2013 №951 «Про надання
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки гр.ОСОБА_1 у власність для
будівництва і обслуговування
житлового будинку на АДРЕСА_1» (далі -
Рішення №951) та від 03.04.2014 №1198 «Про
внесення змін та доповнень до рішення
Винниківської міської ради №951 від
12.09.2013р. «Про надання дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки гр.ОСОБА_1
у власність для будівництва та
обслуговування житлового будинку на
АДРЕСА_1» (далі - Рішення №1198).

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що за результатами
проведеної прокуратурою району
перевірки законності Рішення №951
встановлено, що таке прийняте
відповідачем з порушенням вимог
чинного на момент його прийняття
законодавства України, без нотаріально
засвідченої згоди Личаківського
районного відділу Львівського
міського управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України у Львівській області
(далі - РВ) та без прийняття рішення про
вилучення такої земельної ділянки.
Рішення №1198 було прийнято на підставі
листа РВ від 27.03.2014 №70/3216 (далі - Лист),
який однак не засвідчений нотаріально.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 26 червня 2014
року в справі №813/2567/14 в задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
його оскаржив заступник прокурора
Львівської області, який покликаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права через неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, а також
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить постанову
скасувати та задовольнити позов. Так,
судом першої інстанції не враховано
того, що спірна земельна ділянка
входить в межі земельної ділянки,
площею 0,30 га по вул.Танкістів (тепер
вул.Івасюка) у м.Винники, яка рішенням
виконавчого комітету Міської ради від
13.05.1976 №75 «Про виділення садової
ділянки під колективний сад
Червоноармійському райвідділу
внутрішніх справ» (далі - Рішення №75)
виділена у розпорядження профкому
цього райвідділу під колективний сад, а
тому згода на вилучення такої
земельної ділянки мала бути погоджена
із профкомом. ОСОБА_1 до клопотання про
надання дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (далі - Проекту) не додано
графічних матеріалів, на яких
зазначено бажане місце розташування та
розмір такої, а також письмова згода РВ,
засвідчена нотаріально. Висновок суду
про те, що на підставі Рішення №951 у
ОСОБА_1 не виникло жодних прав щодо
спірної земельної ділянки не
суперечить вимогам законодавства,
однак після виготовлення Проекту,
такий буде поданий у Міську раду на
затвердження, чим порушаться вимоги
ст.123 ЗК України.

Відповідач та ОСОБА_1 в письмових
запереченнях вважає постанову суду
першої інстанції обґрунтованою,
прийняту з врахуванням всіх обставин
справи та такою, що відповідає нормам
матеріального та процесуального права.
Просять апеляційну скаргу позивача
залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін та ОСОБА_1,
перевіривши матеріали справи,
апеляційну скаргу, суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
надання дозволу на розроблення
Проекту, є лише початковою стадією
підготовки документів, необхідних для
розгляду поставленого перед органом
місцевого самоврядування питання
виділення землі, а вирішення питання
про надання земельної ділянки у
власність відбувається вже при його
затвердженні. Даний етап, як
встановлена законом процедура, є
початковим та передбачає здійснення
ряду заходів із землеустрою (зокрема й
отримання погоджень, висновків тощо),
що не гарантує заздалегідь позитивного
висновку з питання відведення землі, а
тому передбачати порушення закону щодо
надання земельної ділянки у власність
(з цільовим призначенням для
будівництва і обслуговування
житлового будинку) саме на цьому етапі,
є передчасним та оціночним судженням.
Рішенням №951 земельна ділянка у
власність надана ще не була. В даному
випадку не було необхідності отримання
нотаріально засвідченої письмової
згоди РВ на вилучення спірної
земельної ділянки.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильні, з огляду на таке.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах (абзац 10
п.9 Рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові та службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та Законами України.

Згідно із ч.4 ст.13 Основного Закону
держава забезпечує захист прав усіх
суб'єктів права власності і
господарювання, їх рівність перед
законом. Основний Закон України
гарантує кожному право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю відповідно до закону (ст.41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку
виникає і реалізується на підставах і в
порядку, визначених Конституцією
України, ЗК України та іншими законами
України, що регулюють земельні
відносини.

Апеляційним судом, з урахуванням
встановленого судом першої інстанції,
встановлено, що Рішенням №75 виділено в
розпорядження профкому
Червоноармійського РОВД (далі - РОВД)
садову ділянку по АДРЕСА_1 з площі
фруктового саду 0,30га. Доведено до
відома садівничий колектив РОВД, що
будівництво на садовій ділянці
індивідуальних забудов і насаджень
дерев та кущів, а також передача в
користування іншим організаціям
забороняється (а.с.21).

Рішенням Міської ради від 29.11.2011 №343
«Про затвердження детального плану
території житлової забудови в районі
АДРЕСА_1» затверджено відповідний план,
де вказані землі визначені для
житлової забудови (далі - Рішення №343;
а.с.18, 24).

10.09.2013 ОСОБА_1 звернулася до Міської
ради із заявою про надання дозволу на
виготовлення Проекту для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
площею 0,0464га на АДРЕСА_1 (далі - Заява;
а.с.19).

До своєї Заяви вона долучила ряд
документів, а саме: план земельної
ділянки №3 по вул.Івасюка на
землекористувача ОСОБА_4; Рішення №75;
список членів Садово-городнього
кооперативу «Вишенька», згідно з яким
за ОСОБА_4 закріплено земельну ділянку
№3, площею 450кв.м.; заяву ОСОБА_5, ОСОБА_2
та ОСОБА_6 від 09.09.2013, в якій такі
повідомили, що відмовляються від права
приватизації земельної ділянки (як
спадкоємці), яку використовував ОСОБА_4
та яка йому виділена Рішенням №75;
експлікація земельної ділянки №3 по
вул.Івасюка, площею 0,0464га (а.с.20-24).

За наслідками розгляду згаданої Заяви,
з урахуванням графічних матеріалів та
Рішення №343, Міська рада прийняла
Рішення №951, яким дала дозвіл на
розроблення Проекту ОСОБА_1 площею
0,0464га у власність для будівництва і
обслуговування житлового будинку на
АДРЕСА_1 (а.с.17).

В подальшому, РВ розглянувши звернення
ОСОБА_1, Листом повідомило останню та
Міську раду, що не заперечує щодо
вилучення земельної ділянки №3 по
АДРЕСА_1, площею 0,046га (а.с.46).

Додатково, Міська рада Рішенням №1198
доповнила Рішення №951 пунктом 1* та
виклала його в такій редакції: «п.1*
Вилучити з користування Личаківського
РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській
області земельну ділянку площею 0,0464га
на АДРЕСА_1 (графічний додаток №1)»
(а.с.86-87).

Знову ж таки, 24.06.2014 Львівська обласна
організація професійної спілки
атестованих працівників органів
внутрішніх справ України (далі -
Профспілка) листом №32 повідомила, що
жодних підтверджуючих документів про
створення профспілкової організації
РОВД у період із 1976 року не має.
Профспілка не заперечує щодо вилучення
спірної земельної ділянки, яка була
надана у користування профкому РОВД
(а.с.89).

Відповідно до ст.1 ЗК України земля є
основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави.

Чинний ЗК України є одним із таких
законів, норми якого встановлюють
підстави набуття права на землю шляхом
передачі ділянок у власність або
надання їх у користування (ч.2 ст.116).
Однак громадяни і юридичні особи не
можуть втрачати раніше наданого їм
права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «г» ст.12 ЗК
України (у редакції, чинній на час
виникнення спірних відносин) до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить: розпорядження землями
територіальних громад, передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу, вилучення земельних ділянок
із земель комунальної власності
відповідно до цього Кодексу.

За змістом частин 1, 2, 3, 5 ст.116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування. Безоплатна передача
земельних ділянок у власність громадян
провадиться у разі, зокрема, одержання
земельних ділянок із земель державної
і комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у
власності чи користуванні громадян або
юридичних осіб, передаються у
власність чи користування за рішенням
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування лише після
припинення права власності чи
користування ними в порядку,
визначеному законом.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок
безоплатної приватизації земельних
ділянок громадянами. Так, відповідно до
ч.6 цієї статті громадяни, зацікавлені в
одержанні безоплатно у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених ст.122 цього
Кодексу. У клопотанні зазначаються
цільове призначення земельної ділянки
та її орієнтовні розміри. До клопотання
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб) та документи,
що підтверджують досвід роботи у
сільському господарстві або наявність
освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства). У разі якщо
земельна ділянка державної власності
розташована за межами населених
пунктів і не входить до складу певного
району, заява подається до Ради
міністрів Автономної Республіки Крим.
Верховній Раді Автономної Республіки
Крим, Раді міністрів Автономної
Республіки Крим, органам виконавчої
влади або органам місцевого
самоврядування, які передають земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених ст.122 цього
Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями ч.7 вказаної
статті ЗК України відповідний орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування, який передає земельні
ділянки державної чи комунальної
власності у власність відповідно до
повноважень, визначених ст.122 цього
Кодексу, розглядає клопотання у
місячний строк і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування об'єкта вимогам
законів, прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян суб'єктами
господарювання, що є виконавцями робіт
із землеустрою згідно із законом, у
строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня
реєстрації клопотання Верховна Рада
Автономної Республіки Крим, Рада
міністрів Автономної Республіки Крим,
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
ст.122 цього Кодексу, не надав дозволу на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або
мотивовану відмову у його наданні, то
особа, зацікавлена в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності, у місячний
строк з дня закінчення зазначеного
строку має право замовити розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки без надання такого
дозволу, про що письмово повідомляє
Верховну Раду Автономної Республіки
Крим, Раду міністрів Автономної
Республіки Крим, відповідний орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування. До письмового
повідомлення додається договір на
виконання робіт із землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (ч.7 ст.118
доповнено абзацом 3 згідно із Законом
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
вдосконалення процедури відведення
земельних ділянок» №366-VII від 02.07.2013
(далі - Закон №366-VІІ)).

За змістом частин 8, 9 ст.118 ЗК України
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки погоджується в
порядку, встановленому ст.186-1 цього
Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
ст.122 цього Кодексу, у двотижневий строк
з дня отримання погодженого проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (а в разі необхідності
здійснення обов'язкової державної
експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи) приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення клопотання без розгляду
можуть бути оскаржені до суду. У разі
відмови органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення заяви без розгляду
питання вирішується в судовому порядку
(частини 10, 11 ст.118 ЗК України).

Системний аналіз наведених норм права
дає підстави вважати, що ними
встановлені підстави, порядок, строки
передачі земельної ділянки у власність
громадян та органи, уповноважені
розглядати ці питання. Вони
передбачають, зокрема, що для передачі
земельної ділянки у власність
зацікавлена особа звертається до
відповідних органів із заявами
(клопотаннями) для отримання дозволу на
розроблення Проекту та для надання її у
власність, за результатами розгляду
яких визначені в ст.118 ЗК органи
приймають одне з відповідних рішень.
Отримання дозволу на розробку Проекту
не означає позитивного рішення про
надання її у власність.

Законом №366-VІІ були внесені зміни до
ст.118 ЗК України, які направлені на
спрощення процедури відведення
земельних ділянок у власність, зокрема
запроваджено принцип мовчазної згоди
на етапі отримання дозволу на
розроблення документації із
землеустрою, оскільки у випадку
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, внаслідок якої протягом
місяця не розглянута заява про надання
дозволу на виготовлення проектної
документації, заявник має право
здійснити замовлення проекту
відведення земельної ділянки.

Наведене, відповідає правовій позиції
висловленій Верховним Судом України у
постанові від 10 грудня 2013 року справа
№21-358а13.

Чинне законодавство не містить
категоричних вимог до графічних
матеріалів, які додаються до
відповідного клопотання (заяви), лише
вказує, що в них повинно зазначатися
(відображатися) бажане місце
розташування земельної ділянки та її
орієнтовні розміри.

Наведені вище, долучені до Заяви
документи (графічні матеріали), в
повній мірі відповідають таким
вимогам.

Підстави та порядок примусового
припинення права власності на земельну
ділянку з 01.01.2002 визначені в главі 22 ЗК
України. Ці норми передбачають
підстави припинення прав (права
власності та права користування) на
земельні ділянки як у добровільному,
так і примусовому порядку, з
об'єктивних і суб'єктивних причин, а
також за наявності та за відсутності
вини власників і землекористувачів.

Однією із підстав припинення права
користування земельною ділянкою є
добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою (п. «а»
ч.1 ст.141 ЗК України).

Згідно з частинами 3, 4 ст.142 цього ж
Кодексу припинення права постійного
користування земельною ділянкою у разі
добровільної відмови землекористувача
здійснюється за його заявою до
власника земельної ділянки. Власник
земельної ділянки на підставі заяви
землекористувача приймає рішення про
припинення права користування
земельною ділянкою, про що повідомляє
органи державної реєстрації.

Встановлено, що до моменту прийняття
Рішення №1198 ОСОБА_1 не виготовила
Проекту.

Земельний кодекс Української
Радянської Соціалістичної Республіки
1970 року (далі - ЗК Української РСР 1970
року), який був чинним на час прийняття
виконавчим комітетом Міської ради
Рішення №75, встановлював безстрокове і
тимчасове користування землею (ст.15).
Землекористувачами визначалися:
колгоспи, радгоспи, інші
сільськогосподарські державні,
кооперативні, громадські підприємства,
організації і установи; промислові,
транспортні, інші
несільськогосподарські державні,
кооперативні, громадські підприємства,
організації та установи; громадяни
(ст.13).

Згідно зі ст.16 ЗК Української РСР 1970
року надання земельної ділянки, що є в
користуванні, іншому
землекористувачеві провадиться тільки
після вилучення даної ділянки в
порядку, передбаченому статтями 37-41
цього Кодексу.

Відповідно до ст.51 ЗК Української РСР
1970 року підприємствам, організаціям і
установам можуть надаватися земельні
ділянки для колективного садівництва
та городництва в порядку і на умовах,
передбачених главою 28 цього Кодексу.

За змістом ст.135 ЗК Української РСР 1970
року земельні ділянки під колективні
сади можуть надаватися підприємствам,
установам і організаціям із земель
державного запасу, державного лісового
фонду, вільних земель міст, селищ
міського типу - виконавчими комітетами
обласних, міських Рад депутатів
трудящих у порядку, встановленому
Радою Міністрів Української РСР.

Статтею 136 ЗК Української РСР 1970 року
передбачено, що земельні ділянки,
зайняті колективними садами,
знаходяться в користуванні
садівницьких (виноградарських)
товариств, що організуються з
працівників підприємств, організацій і
установ, яким у встановленому законом
порядку ці земельні ділянки надані.

Садівницькі (виноградарські)
товариства використовують ці ділянки
відповідно до цілей, визначених їх
статутом, зареєстрованим виконавчим
комітетом районної (міської) Ради
депутатів трудящих.

ЗК Української РСР 1990 року (зі змінами
та доповненнями, внесеними Законом
України від 13.03.1992 №2196-ХІІ) закріпив
право колективної і приватної
власності громадян на землю, зокрема
право кооперативів громадян
Української РСР на отримання земельних
ділянок для ведення колективного
садівництва.

Отже, підставою для виникнення права на
земельну ділянку є відповідний
юридичний факт. Чинний ЗК України серед
підстав набуття права на землю
громадянами та юридичними особами не
називає оформлення чи переоформлення
прав на земельні ділянки.

Отже, не встановивши Садово-городнього
кооперативу «Вишенька» (в користуванні
якого б знаходилася земельна ділянка,
що підтверджено також представником
апелянта) та профкому РВ (РОВД),
отримавши погодження (заяву)
землекористувача - РВ, Міська рада,
Рішенням №1198, доповнивши Рішення №951,
правомірно припинила його (РВ) право
користування спірною земельною
ділянкою (вилучила з користування), до
передачі цієї земельної ділянки у
власність (затвердження Проекту та
надання її у власність).

При цьому, ч.6 ст.118 ЗК України на відміну
від ч.2 ст.123 цього ж Кодексу, не
передбачає обов'язкової вимоги до
відповідного погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб), як його
нотаріальне посвідчення.

Покликання апелянта на порушення
відповідачем та судом першої інстанції
вимог ст.123 ЗК України, є надумане та
безпідставне, оскільки така правова
норма регулює «Порядок надання
земельних ділянок державної або
комунальної власності у користування»,
а в даній справі оскаржені Рішення №951
та №1198 стосувалися передачі земельної
ділянки у власність (ст.118 ЗК України), а
не надання її у користування. Таким
чином, є необхідність в розрізнянні
правових термінів та понять.

За змістом статей 118, 123, 142, 152 ЗК України,
ст.50 Закону України «Про землеустрій»
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) відсутність
нотаріального посвідчення погодження
землекористувача на вилучення
земельної ділянки, за відсутності його
заперечень щодо дійсності висловлених
намірів (волі), та при прийнятті
відповідним органом рішення про
припинення права користування такою
земельною ділянкою, не є підставою для
скасування подальших рішень про
надання дозволу на розроблення Проекту
чи передачу земельної ділянки у
власність іншій особі.

Принагідно, слід відзначити, що
переведення земель з однієї категорії
до іншої здійснюється у разі зміни
цільового призначення цих земель.

Віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади,
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень. Зміна цільового
призначення земельних ділянок
здійснюється за проектами землеустрою
щодо їх відведення. Зміна цільового
призначення земельних ділянок
державної або комунальної власності
провадиться Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про затвердження
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок та передачу цих
ділянок у власність або надання у
користування відповідно до
повноважень, визначених ст.122 цього
Кодексу (частини 1, 2 ст.20 ЗК України).

Підсумовуючи, суд апеляційної
інстанції приходить до висновку, що суд
першої інстанції при вирішенні даного
публічно-правового спору правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку. Доводи
апелянта висновків суду не
спростовують та не дають правових
підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд,

У Х В А Л
И В :

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Львівської області залишити
без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 26 червня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.Я. Качмар

Суддя
О.М. Гінда

Суддя
В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 05 грудня 2014
року.