Справа № 826/9138/14
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 826/9138/14
інстанції: Костенко Д.А.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

11 грудня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Сорочко Є.О.

за участю
секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Навігатор"
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01 серпня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Навігатор"
про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, Київське обласне відділення
Фонду соціального захисту інвалідів,
звернулось до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Навігатор" про
стягнення заборгованості із сплати
адміністративно-господарських санкцій
у сумі 201214,26 грн. і пені в сумі 26015,16 грн.,
нарахованих за невиконання нормативу
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів у 2012 р.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01 серпня 2014 року позов задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Навігатор" на
користь Київського міського
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів 227229,42 грн., у тому числі: 201214,26
грн. - адміністративно-господарський
штраф, 26015,16 грн. - пеня.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
представник Товариства з обмеженою
відповідальністю "Навігатор" подаво
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
помилковим застосуванням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову. В своїй
апеляційній скарзі апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
рішення суду, неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом норм
процесуального права, що є підставою
для скасування судового рішення. Так,
відповідач вважає, що позивачем
невірно пораховано кількість місць для
працевлаштування інвалідів, оскільки
вважає, що створюючи нормативи робочих
місць для працевлаштування інвалідів
необхідно враховувати лише кількість
робочих місць, які не пов'язані з
шкідливими, важкими та небезпечними
умовами праці, а тому відповідач
вважає, що він не повинен створювати
робочі місця та працевлаштовувати
інвалідів. В зв'язку з чим цього і не
робив.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
залишенню без змін, з наступних
підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини справи, наданим
доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи і
підтверджується наявною у справі
копією акта перевірки додержання
суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування №28-26-22/04/98 від
14.01.2014 року, складеним Державною
інспекцією України з питань праці за
результатами перевірки ТОВ "Навігатор",
що відповідачем порушено вимоги ст. 19
Закону №875 та не виконується норматив
робочих місць, призначених для
працевлаштування інвалідів.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено сторонами,
середньооблікова кількість штатних
працівників у 2012р. становила 140 осіб, у
зв'язку з чим згідно з ч. 1 ст. 19 Закону
№875 4-х відсотковий норматив
працевлаштування інвалідів становив 6
осіб.

Водночас середньооблікову кількість
штатних працівників, яким відповідно
до чинного законодавства встановлена
інвалідність, становила 0 осіб.

Доказів створення робочих місць для
працевлаштування інвалідів у 2012р.
відповідач суду не надав.

Також, як вбачається з наявної у справі
копії листа Шевченківського районного
центру зайнятості від 08.08.2014 №4027,
відповідач протягом 2012р. не подавав до
служби зайнятості звітів за формою
№3-ПН "Звіт про наявність вакансій".

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, прийшов до висновку, що
відповідач не довів і належними
доказами не підтвердив вжиття всіх
залежних від нього заходів для
виконання вимог Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», а подані письмові
докази підтверджують невиконання
відповідачем покладених на нього
Законом № 875-XII обов'язків щодо
повідомлення державної служби
зайнятості для забезпечення
працевлаштування інвалідів.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки вони знайшли своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України
"Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" від 21 березня 1991
року №875-XII (далі Закон №875-XII), з метою
реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно ст. 18 Закону №875-XII передбачено,
що підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України (частина третя).

Згідно зі статтею 19 Закону №875-XII
порядок реєстрації у Фонді соціального
захисту інвалідів, його відділеннях,
строки подання йому звітів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів, зарахування кількості
робочих місць для працевлаштування
інвалідів, контролю за виконанням
нормативів робочих місць та перевірки
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, щодо їх реєстрації у
Фонді соціального захисту інвалідів,
його відділеннях, подачі щорічного
звіту та сплати ними
адміністративно-господарських
санкцій, а також надання державній
службі зайнятості інформації,
необхідної для організації
працевлаштування інвалідів,
визначаються Кабінетом Міністрів
України (частина сьома).

Київське міське відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
відповідно до покладених на нього
завдань здійснює контроль за
виконанням нормативу робочих місць,
передбаченого ч.1 ст.19 Закону №875-XII, має
право в порядку, передбаченому
Кабінетом Міністрів України,
здійснювати перевірки підприємств,
установ, організацій, у тому числі
підприємств, організацій громадських
організацій інвалідів, фізичних осіб,
які використовують найману працю, щодо
реєстрації у Фонді соціального захисту
інвалідів, подачі ними звітів про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів, виконання нормативу робочих
місць, призначених для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі шляхом зарахування, та сплати
ними адміністративно-господарських
санкцій (частина восьма).

Відповідно до з ч.1 ст.19 Закону №875-XII для
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, установлюється норматив
робочих місць для працевлаштування
інвалідів у розмірі чотирьох відсотків
середньооблікової чисельності штатних
працівників облікового складу за рік, а
якщо працює від 8 до 25 осіб, у кількості
одного робочого місця.

При цьому, згідно зі ст. 20 Закону №
875-ХІІ, підприємства (об'єднання),
установи і організації незалежно від
форми власності і господарювання, де
кількість працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим частиною першою статті 19
цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів штрафні
санкції, сума яких визначається у
розмірі середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві (в
об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом. Для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, на яких
працює від 8 до 15 осіб, розмір
адміністративно-господарських санкцій
за робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом, визначається в розмірі
половини середньої річної заробітної
плати на відповідному підприємстві, в
установі, організації, у тому числі
підприємстві, організації громадських
організацій інвалідів, у фізичної
особи, яка використовує найману працю.

Частиною 2 статті 20 Закону № 875-ХІІ
передбачено, що порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій тягне за собою нарахування
пені. Пеня обчислюється виходячи з 120
відсотків річних облікової ставки
Національного банку України, що діяла
на момент сплати, нарахованої на повну
суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до Порядку сплати
підприємствами, установами,
організаціями та фізичними особами, що
використовують найману працю, суми
адміністративно-господарських санкцій
та пені за невиконання нормативу
робочих місць для працевлаштування
інвалідів затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 31 січня
2007 року №70, роботодавці сплачують суму
адміністративно-господарських санкцій
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів за місцем їх державної
реєстрації як юридичних осіб або
фізичних осіб-підприємців на рахунки,
відкриті в органах Державного
казначейства, до 15 квітня року, що
настає за роком, в якому відбулося
порушення нормативу робочих місць для
працевлаштування інвалідів.

Отже судом першої інстанції правомірно
встановлено, що кількість інвалідів
штатних працівників відповідача, які
повинні працювати на робочих місцях,
створених відповідно до вимог статті 19
Закону №875-XII становила 6 осіб.

Згідно з поданим ТОВ "Навігатор" звітом
з праці за січень-грудень 2012р. фонд
оплати праці штатних працівників - 4695,0
тис. грн.; середньооблікова кількість
штатних працівників - 140 осіб, звідси
середня річна заробітна плата штатного
працівника - 33535,71 грн., а відтак сума
адміністративно-господарських санкцій
складає 201214,26 грн. (33535,71 грн.*6).

Вказана сума
адміністративно-господарських санкцій
відповідачем сплачена не була,
кількість днів прострочення за період
з 16.04.2013 року по 20.06.2014 року склав 431 днів,
у зв'язку з чим позивачем була
нарахована пеня в сумі 26015,16 грн.

Письмовий розрахунок
адміністративно-господарських санкцій
та пені додано до позовної заяви і
відповідачем не заперечувався.

Доказів сплати
адміністративно-господарських санкцій
і пені в загальному розмірі 227229,42 грн.
відповідач суду не надав.

Таким чином, сума штрафних санкцій та
пеня нараховані вірно.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
відповідно до п. 2 Положення «Про робоче
місце інваліда і про порядок
працевлаштування інвалідів» (далі -
Положення), затвердженого постановою
КМУ від 03.05.1995 року № 314, робочим місцем
інваліда може бути звичайне робоче
місце, якщо за умовами праці та з
урахуванням фізичних можливостей
інваліда воно може бути використано
для його працевлаштування, і
спеціалізоване місце інваліда, тобто
робоче місце, обладнане спеціальним
технічним оснащенням та приладами для
праці інваліда в залежності від
анатомічних дефектів чи нозологічних
форм захворювань і з урахуванням
рекомендацій медико-соціальної
експертної комісії, професійних
навичок і знань інваліда.

Згідно із п. 3 зазначеного Положення,
робоче місце інваліда вважається
створеним, якщо воно відповідає
встановленим вимогам робочого місця
для інвалідів відповідної нозології,
атестовано спеціальною комісією
підприємства за участю представників
МСВК, органів Держнаглядохоронпраці,
громадських організацій інвалідів, і
введено шляхом працевлаштування на
ньому інваліда.

Відповідно до п. 4 Положення місцеві
органи соціального захисту
населення разом із громадськими
організаціями інвалідів з
урахуванням рекомендацій МСЕК,
побажань інвалідів, їхніх професійних
навичок і знань готують пропозиції
щодо створення нових робочих місць, у
тому числі для роботи з гнучкими
формами зайнятості, і передають їх

відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів і центрам зайнятості.

Згідно п. 5 Положення, підприємства
розробляють заходи щодо створення
робочих місць для інвалідів, включають
їх до колективного договору,
інформують центри зайнятості. Місцеві
органи соціального захисту населення
та відділення Фонду соціального
захисту інвалідів про створення
(пристосування) робочих місць для
працевлаштування інвалідів.

Пунктом 10 Положення передбачено, що
працевлаштування інвалідів
здійснюється державною службою
зайнятості, органами Мінсоцзахисту,
місцевими Радами народних депутатів,
громадськими організаціями інвалідів
з урахуванням побажань, стану здоров'я
Інвалідів, їхніх здібностей і
професійних навичок відповідно до
висновків МСЕК.

Тобто, чинним законодавством
передбачений обов'язок повідомлення
підприємствами, установами та
організаціями уповноважених органів
про наявність вільних робочих місць
для працевлаштування інвалідів (форма
3-ПН), за наслідками розгляду яких
компетентні органи направляють на
підприємство для працевлаштування
інвалідів.

Так, сам відповідач вказує на ту
обставину, що ним не створено робочі
місця для інвалідів. Крім тьго, ним не
подавалась довідка форма 3-ПН.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що відповідач не виконав
вимоги закону. Оскільки, обов'язок з
виявляння інвалідів, які бажають
працювати і спроможні реалізовувати
свої здібності та можливості на
підставі індивідуальних програм
реабілітації покладено на місцеві
органи соціального захисту населення
(п. 11 Положення), а державна служба
зайнятості відповідно до п. 12 Положення
сприяє працевлаштуванню інвалідів.
Обов'язок такого працевлаштування
виникає у вказаних органів лише після
виконання підприємствами вимог п. 14
Положення, а саме, поінформування
державної служби зайнятості та
місцевих органів соціального захисту
населення про вільні робочі місця та
вакантні посади, на яких може
використовуватись праця інвалідів.

Тобто, обов'язок
підприємства щодо інформування
органів, зазначених в ст. 18 Закону "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" про вільні робочі
місця та вакантні посади, на яких може
використовуватись праця інвалідів,
передує обов'язку зазначених органів
стосовно безпосереднього
працевлаштування інвалідів.

Крім того, статтею 218 Господарського
кодексу України встановлено, що
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Учасник господарських відноси
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу
України передбачено, що за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків.

Відтак, при вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що відповідачем не було
вжито необхідних заходів, спрямованих
на виконання покладеного на нього
обов'язку щодо створення робочих місць
для працевлаштування інвалідів.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що
під час розгляду справи в суді першої
інстанції, а також під час апеляційного
перегляду даної справи, відповідачем в
порушення ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
не надано жодних доказів, які б
підтверджували, що ним було
працевлаштовано за 2012 рік осіб, яким
встановлено інвалідність, а також
доказів того, що ним подавалась до
позивача статистична звітність форми
№ 3-ПН із зазначенням вакантних посад
для осіб, яким встановлено
інвалідність.

Навпаки, матеріали справи свідчать, що
відповідач за період, що перевірявся до
центру зайнятості звітність не подавав
та вакансії для працевлаштування
інвалідів не замовляв.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що враховуючи встановлений
і беззаперечний факт невиконання
відповідачем нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2012р. у
кількості 6 осіб, беручи до уваги
неналежне виконання відповідачем
встановлено ч. 3 ст. 18, ч. 1 ст. 19 Закону
№875 обов'язку в частині фактичного
створення 1 робочого місця, можливість
чого відповідачем не спростована, а
також з огляду на не сплату
відповідачем санкцій та пені на
загальну суму 227229,42 грн., то позов про
стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
і пені в судовому порядку
обґрунтований та підлягає задоволенню.

Що стосується посилань апелянта на
пропуск строку звернення до суду то
колегія суддів зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
Державна інспекція з питань праці у
січня 2014 року провела перевірку
відповідача, за результатами якої
складено акт від 14.01.2014 року №28-26-22/04/98.

Листом від 29.01.2014 року Державної
інспекції України з питань праці
позивача повідомлено про порушення
відповідачем вимог Закону №875, надано
витяг з акта перевірки і копію звіту.

Після чого позивач провів розрахунок
суми заборгованості та 26.06.2014 року
звернувся до суду з позовом про
стягнення даної заборгованості.

З огляду на зазначене та беручи до
уваги достатній і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності колегія суддів
дійшла висновку, що викладені у
позовній заяві доводи позивача є
обґрунтованими та, відповідно, його
вимоги такими, що підлягають
задоволенню.

При цьому апеляційна скарга не містить
посилання на обставини, передбачені
статтями 202 - 204 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за яких рішення суду підлягає
скасуванню.

Доводи, викладені заявником в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження суду першої інстанції і не
знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційній скарзі
процесуальні порушення не призвели до
неправильного вирішення справи і не є
підставою для скасування судового
рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
апеляційна скарга залишається без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Навігатор"
- залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 01 серпня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів із дня
складання у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України у
порядку ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

Є.О. Сорочко

Повний текст виготовлено 15 грудня 2014
року

Головуючий суддя
Земляна Г.В.

Судді:
Горбань Н.І.

Сорочко Є.О.