Справа № 813/7696/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
про залишення позовної заяви без
№813/7696/14
Львівський окружний адміністративний
суд в складі:
Головуючого - судді Сасевича О.М.
за участю секретаря судового засідання
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Дутки Ю.І.,
представника третьої особи Богуша І.М.,
розглянувши у відкритому попередньому
судовому засіданні клопотання
представника відповідача про
залишення позовної заяви без розгляду
в адміністративній справі за позовом
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області, за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору - Публічного
акціонерного товариства
«ЕКТІавтопром», Державного
підприємства «Науково-технічний центр
«Композит», Державного
науково-дослідного підприємства
«Конекс», Державного підприємства
дослідно-експериментальний завод
технологічного обладнання» про
визнання незаконним та скасування
наказу №2025 від 12.08.1996 року,-
ОСОБА_4 (надалі по тексту - ОСОБА_4)
звернулася до Львівського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області, за участю третіх
осіб - ПАТ «ЕКТІавтопром», ДП НТЦ
«Композит», ДП «Конекс», ДП Львівський
дослідно-експериментальний завод
технологічного обладнання, в якій
просить визнати незаконним та
скасувати наказ №2025 від 12.08.1996 року.
Ухвалою судді від 12.11.2014 року дану
позовну заяву було залишено без руху та
надано позивачу строк для усунення її
24 листопада 2014 року позивач усунула
недоліки позовної заяви, яку було
залишено без руху ухвалою судді від
Ухвалами судді від 25.11.2014 року в
адміністративній справі №813/7696/14
відкрито провадження та призначено
попереднє судове засідання.

Відповідачем 08.12.2014 року було подано до
суду заперечення проти
адміністративного позову №14-11-08249 від
05.12.2014 року. У запереченнях відповідач
просить суд відмовити у позові з
підстав безпідставності вимог та, при
цьому, відповідач указує й на пропуск
позивачем строку звернення до суду.
Загалом, відповідач зазначає, що
оспорюваний ОСОБА_4 наказ №2025 від 12.08.1996
року неодноразово досліджувався
судами різної юрисдикції при розгляді
справ, у яких позивач також брала
участь, що свідчить про те, що останній
було відомо про наявність такого
наказу ще у 2000 році. А тому, на
переконання відповідача, ОСОБА_4 було
порушено імперативні вимоги ст.99
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо можливості подачі
адміністративного позову в межах
строку звернення до адміністративного
суду.

Таким чином, враховуючи подане
представником відповідача клопотання
та долучені до матеріалів справи
додаткові документи і докази, у
попередньому судовому засіданні судом
було поставлено на вирішення
клопотання про залишення без розгляду
позовної заяви.

Представник позивача у попередньому
судовому засіданні просила суд визнати
причини пропуску строку звернення із
адміністративним позовом до суду
поважними та заперечила проти
залишення позовної заяви без розгляду.

Представник відповідача та
представник третьої особи - Публічного
акціонерного товариства
«ЕКТІавтопром» вказали, що позивачем
пропущений строк звернення до суду із
даним адміністративним позовом. Окрім
цього, представники відповідача і
третьої особи у попередньому судовому
засіданні наполягали на застосуванні
до позивача наслідків пропуску строку
для звернення до суду з цим позовом, а
саме: просили залишити позовну заяву
без розгляду.

Тож, заслухавши думку представників
сторін та представника третьої особи,
перевіривши матеріали справи, беручи
до уваги і ті обставини, які вказують на
можливий пропуск строку звернення до
адміністративного суду, суд відзначає,
що, відповідно до ч.1 ст.99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Суд зауважує, що у даній справі
предметом оскарження за
адміністративним позовом ОСОБА_4 є
наказ Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області «Про розподіл приміщень між
ВАТ «ЕКТІавтопром», ДП «Композит», ДП
«Конекс» та заводом технологічного
обладнання» №2025 від 12.08.1996 року.

Як вбачається із матеріалів справи, про
наявність такого наказу №2025 від 12.08.1996
року позивачу було відомо ще у ході
розгляду іншої справи, а саме, -
цивільної справи №2/1312/59/12 у
Личаківському районному суді м.Львова,
рішення в якій було винесене судом
першої інстанції 03.08.2012 року.

При цьому, ОСОБА_4 брала участь у справі
№2/1312/59/12 як відповідач, і в ході
розгляду справи Личаківським районним
судом м.Львова досліджувався, зокрема,
й спірний наказ №2025 від 12.08.1996 року, що
відображено у самому ж рішенні суду
першої інстанції.

А тому, суд приходить до висновку, що
ОСОБА_4 безумовно було відомо про
існування наказу №2025 від 12.08.1996 року ще
під час розгляду Личаківським районним
судом м.Львова цивільної справи
№2/1312/59/12, відповідно, про таку
обставину їй було відомо щонайменше з
03.08.2012 року, тобто з дати постановлення
рішення у справі №2/1312/59/12, в якому
наявні посилання на спірний наказ.

Суд також відзначає, що, відповідно до
приписів ч.2 ст.99 Кодексу
адміністративного судочинства
України, звернення до
адміністративного суду за захистом
прав, свобод та інтересів особи
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

При цьому, суд погоджується із тим, що у
даному випадку, день, коли позивач
дізналася про існування спірного
наказу, та день, коли їй стало відомо
або повинно було стати відомо про
порушення прав, свобод чи інтересів,
можуть не співпадати. Однак, як
вбачається зі змісту позовної заяви,
ОСОБА_4 суб'єктивно вважала, що наказ
№2025 від 12.08.1996 року не відповідає її
інтересам і порушує її права, ще в ході
розгляду цивільної справи №2/1312/59/12.
Окрім цього, про те, що наказ №2025 від
12.08.1996 року може порушувати права,
свободи й інтереси позивача, то суд
вважає, що вона очевидно повинна була
дізнатися щонайменше під час розгляду
Личаківським районним судом м.Львова
згаданої вище справи, на що вказує
зміст рішення в цій справі.

У зв'язку із наведеним, суд приходить до
переконання, що строк звернення до
адміністративного суду в
адміністративній справі №813/7696/14 слід
обчислювати не пізніше, аніж з 03.08.2012
року.

Суд відзначає, що станом на згадану
вище дату початку обчислення строку
звернення до адміністративного суду
(03.08.012 року) чинною редакцією абз.1 ч.2
ст.99 Кодексу адміністративного
судочинства України було встановлено
шестимісячний строк для звернення до
суду за захистом прав, свобод та
інтересів.

У даному ж випадку, позовна зава ОСОБА_4
про визнання незаконним та скасування
наказу №2025 від 12.08.1996 року була
надіслана/подана до суду 05.11.2014 року
(про що свідчить відбиток штампу
відділенні поштового зв'язку на
конверті та описі вкладення у цінний
лист). Таким чином, суд приходить до
висновку, що позивачем при поданні
позовної заяви до суду (справа №813/7696/14)
було пропущено шестимісячний строк
звернення до адміністративного суду,
відповідно, такий адміністративний
позов слід вважати, поданим після
закінчення передбачених строків.

Частиною 1 статті 100 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що адміністративний позов,
поданий після закінчення строків,
установлених законом, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала. У силу ч.2
ст.100 Кодексу адміністративного
судочинства України позовна заява може
бути залишена без розгляду як на стадії
вирішення питання про відкриття
провадження в адміністративній справі
без проведення судового засідання, так
і в ході підготовчого провадження чи
судового розгляду справи.

Водночас, за наведених обставин суд не
знаходить підстав для визнання причин
пропуску строку звернення позивача до
суду із даним позовом поважними.

Більш того, ОСОБА_4 у позові указує на
те, що хоча їй і було відомо про наказ
№2025 від 12.08.1996 року, який, як вона
вважає, порушує її права, ще під час
розгляду справи №2/1312/59/12, однак, він нею
не оскаржувався, оскільки позивач
вважала за можливе захистити свої
права в інший спосіб, зокрема, шляхом
вирішення уже згаданої цивільної
справи №2/1312/59/12 на її користь. Проте, як
зазначає позивач, лише отримавши 18.06.2014
року копію ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справи про відмову у прийнятті
касаційної скарги на рішення судів
першої й апеляційної інстанцій у
справі №2/1312/59/12, вона зрозуміла, що
відновити свої права й інтереси таким
чином їй не удасться.

Однак, такі доводи позивача в контексті
поважності причин пропуску строку
звернення до суду не можна вважати
обґрунтованими, позаяк, факт розгляду в
інших судах справ, дотично пов'язаних
із спірними правовідносинами, жодним
чином не перешкоджав позивачу
звернутися до адміністративного суду з
позовною заявою в межах строків,
передбачених законодавством. А також і
чинне законодавство України не містило
і не містить будь-яких заборон для
позивача щодо реалізації свого права
на звернення до адміністративного суду
за таких обставин.

Таким чином, суд приходить до
переконання, що пропущення ОСОБА_4
строків звернення до
адміністративного суду з позовом щодо
визнання незаконним та скасування
наказу №2025 від 12.08.1996 року було
обумовлене не об'єктивними й поважними
чинниками, а виключно суб'єктивною
оцінкою позивачем ситуації та обранням
нею певної стратегії захисту своїх
прав та інтересів, що вочевидь не може
вважатися поважною причиною пропуску
останньою строку звернення до суду, в
розумінні приписів процесуального
закону, зокрема, ч.1 ст.100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

При цьому, суд відзначає, що
встановлення процесуальних строків
законом та судом передбачено з метою
дисциплінування учасників
адміністративного судочинства та
своєчасного виконання ними,
передбачених Кодексом
адміністративного судочинства
України, певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному
процесі сприяє досягненню юридичної
визначеності у публічно-правових
відносинах, а також стимулює учасників
адміністративного процесу
добросовісно ставитися до виконання
своїх обов'язків. Ці строки обмежують
час, протягом якого такі
правовідносини можуть вважатися
спірними; після їх завершення, якщо
ніхто не звернувся до суду за
вирішенням спору, відносини стають
стабільними.

Подібну позицію було висловлено і
Європейським Судом з прав людини, а
саме, у п.137 рішення у справі «Олександр
Волков проти України» Суд зазначив, що
строки давності слугують кільком
важливим цілям, а саме: забезпеченню
юридичної визначеності та
остаточності, захисту потенційних
відповідачів від не заявлених вчасно
вимог, яким може бути важко
протистояти, та запобігти будь-якій
несправедливості, яка могла б
виникнути, якби від судів вимагалося
виносити рішення щодо подій, що мали
місце у віддаленому минулому, на
підставі доказів, які через сплив часу
стали ненадійними та неповними.

Зазначене в повній мірі відповідає
обставинам, які мають місце у даному
випадку, й тим правовідносинам, які
склалися. Зокрема, за відсутності
належного й достатнього обґрунтування
поважності причин пропуску строку
звернення до адміністративного суду з
оскарженням акту суб'єкта владних
повноважень, який був прийнятий понад
вісімнадцять років тому, та про який
позивачу стало відомо щонайменше два
роки тому, суд не може вважати
обґрунтованим розгляд відповідного
позову, позаяк це суперечитиме, окрім
іншого, засадам юридичної визначеності
та остаточності.

Таким чином, базуючись на викладеному
вище, суд приходить до висновку, що в
даному випадку позивачем було
пропущено встановлений законом строк
звернення до адміністративного суду, а
позовна заява та долучені до неї
матеріали не містять належних
обґрунтувань поважності причин
пропуску строку на звернення до суду із
відповідним адміністративним позовом.
При цьому, документального
підтвердження неможливості звернення
до суду у визначений строк позивачем
надано не було.

Тож, суд вважає, що позовну заяву слід
залишити без розгляду як таку, що
подана до суду після закінчення
строків, установлених законом,
застосувавши приписи ч.1 ст.100 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись ст.ст.99, 100, 106, 107, 160, 165 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд,-

У Х В А Л И В :

Клопотання представника відповідача
про залишення позовної заяви без
розгляду задовольнити.

Залишити без розгляду позовну заяву
ОСОБА_4 до Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Львівській області, за участю третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог на предмет спору - Публічного
акціонерного товариства
«ЕКТІавтопром», Державного
підприємства «Науково-технічний центр
«Композит», Державного
науково-дослідного підприємства
«Конекс», Державного підприємства
«Львівський
дослідно-експериментальний завод
технологічного обладнання» про
визнання незаконним та скасування
наказу №2025 від 12.08.1996 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Львівський окружний адміністративний
суд протягом п'яти днів з дня
проголошення ухвали. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилається особою,
яка її подає, до Львівського
апеляційного адміністративного суду. У
разі якщо ухвалу було постановлено в
письмовому провадженні або згідно з
частиною третьою статті 160 цього
Кодексу, або без виклику особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Ухвала суду першої інстанції набирає
законної сили в порядку, визначеному
ст.254 КАС України.

Суддя
Сасевич О.М.

Повний текст ухвали виготовлений та
підписаний 15 грудня 2014 року.