Справа № 808/2852/14
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

09 грудня 2014 рокусправа № 808/2852/14

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Дадим Ю.М.

суддів:
Богданенка І.Ю. Кругового О.О.

за участю секретаря судового
засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Запоріжжі Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів на постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 13 червня 2014
року у справі за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Крок Г.Т." до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Запорізького окружного
адміністративного суду від 13 червня 2014
року адміністративний позов
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Крок Г.Т." до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень - задоволено
повністю: визнано протиправними та
скасовано податкові повідомлення -
рішення від 15.04.2014 року №, №
прийняті Спеціалізованою державною
податковою інспекцією з
обслуговування великих платників у м.
Запоріжжі Міжрегіонального головного
управління Міндоходів відносно
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Крок Г.Т.".

Відповідач - Спеціалізована державна
податкова інспекція з обслуговування
великих платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального Головного управління
Міндоходів, не погодившись з
вищезазначеною постановою суду подала
апеляційну скаргу, у якій посилаючись
на те, що висновки суду першої
інстанції не відповідають фактичним
обставинам справи, судом першої
інстанції під час розгляду справи не
було з'ясовано обставини, які мають
суттєве значення для вирішення справи,
що призвело до постановлення судом
рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржувану постанову суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог позивача відмовити у
повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
оскарження та доводів апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідно до наказу СДПІ з
обслуговування ВПП у м. Запоріжжі №177
від 14.03.2014 року посадовими особами
відповідача проведено документальну
позапланову виїзну перевірку позивача
з питань дотримання вимог податкового
законодавства по господарських
взаємовідносинах з ТОВ
"Укрхімтрейдінггруп" за серпень -
жовтень 2011 р., ТОВ "Яніта-Україна" за
жовтень 2013 р., ТОВ "Буд Ворк" за серпень,
вересень 2010 р., ТОВ "Імас-2005" за листопад
2011 р., ФОП ОСОБА_2 за квітень, червень,
липень 2012 р., та ТОВ "ТД Гарант" за
квітень 2011 р., за результатами якої
складено акт №123/28-04-48-00/13638750 від 31.03.2014
року.

В акті перевірки зроблені висновки про
порушення ТОВ "Крок Г.Т": п.138.2 ст.138,
пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
податок на прибуток в періоді, що
перевірявся на загальну суму 371569 грн.;
п.198.1 п.198.3 ст.198, п.200.1, п.200.2, п.200.3 ст.200
Податкового кодексу України занижено
суму податку на додану вартість, яка
підлягає нарахуванню та сплаті до
бюджету у розмірі 455881 грн. у т.ч. по
періодам: квітень 2011 року - 255000 грн.,
серпень 2011 року - 41125 грн., вересень 2011
року - 75200 грн., жовтень 2011 року - 37781 грн.,
листопад 2011 року - 1059 грн., травень 2012
року - 3100 грн., червень 2012 року - 7558 грн.,
липень 2012 року - 9558 грн., жовтень 2013 року
- 25500 грн..

15.04.2014 року на підставі акту перевірки
відповідачем було прийняті податкові
повідомлення-рішення: №, №,
якими позивачеві було збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у загальному розмірі 556
322,50 грн., у тому числі за основним
платежем у розмірі 455 881 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями у
розмірі 100 411,50 грн. та суму грошового
зобов'язання з податку на прибуток у
загальному розмірі 391 928 грн., у тому
числі за основним платежем у розмірі 371
569 грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями у розмірі 20 359 грн..

Правомірність та обґрунтованість
податкових повідомлень-рішень,
прийнятих на підставі вказаного акту
перевірки, є предметом спору,
переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та
задовольняючи повністю позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції виходив
з того, що позивач діяв у відповідності
до чинного законодавства, а податковий
орган при прийнятті податкових
повідомлень-рішень дійшов хибного
висновку про порушення позивачем
положень Податкового кодексу України.
За таких обставин, суд дійшов висновку,
що прийняті відповідачем податкові
повідомлення-рішення є протиправними,
а відтак, підлягають скасуванню.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції з огляду на наступне.

У відповідності до вимог п. 44.1 ст. 44
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством. Платникам податків
забороняється формування показників
податкової звітності, митних
декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 р.
№996-XIV "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" (далі -
Закон України №996-XIV) передбачено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Враховуючи викладене, для
підтвердження даних податкового
обліку необхідно брати до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України №996-XIV
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Відповідно до ст. 134 ПК України об'єктом
оподаткування податком на прибуток є:
прибуток із джерелом походження з
України та за її межами, який
визначається шляхом зменшення суми
доходів звітного періоду, визначених
згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу,
на собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та суму
інших витрат звітного податкового
періоду, визначених згідно зі статтями
138-143 цього Кодексу, з урахуванням
правил, встановлених статтею 152 цього
Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента,
що підлягає оподаткуванню згідно зі
статтею 160 цього Кодексу, з джерелом
походження з України.

Згідно з пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138 ПК
України визначено, що витрати
операційної діяльності включають:
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку.

За приписами пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України встановлено, що не включаються
до складу витрат: витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

У відповідності до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит визначено як
суму, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно до п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК України
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Згідно до п.п. 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

Таким чином, вказаними нормами права
визначено підстави за яких платник
податків має право на віднесення
понесених витрат, у зв'язку з
придбавання товарів (робіт, послуг), до
складу витрат операційної діяльності
та сплачених сум ПДВ, у вартості
товарів (робіт, послуг), до складу
податкового кредиту підприємства. До
таких підстав віднесено: наявність
господарської операції, наслідком якої
є поставка товарів (робіт, послуг),
понесення витрат, у зв'язку з
господарською діяльністю платника,
сплата (нарахування) податку на додану
вартість у вартості товарів (робіт,
послуг), факт сплати податку на додану
вартість має підтверджуватися
відповідними податковими накладними.

Встановлені обставини справи свідчать
про те, що позивач у перевіряємому
періоді мав взаємовідносини з ТОВ
"Укрхімтрейдінггруп", ТОВ
"Яніта-Україна", ТОВ "Буд Ворк", ТОВ
"Імас-2005", ФОП ОСОБА_2 та ТОВ "ТД Гарант".

На підтвердження здійснення
господарських операцій з придбання
товарів та послуг у зазначених
постачальників, позивачем були надані
як під час перевірки відповідачу, так і
до суду, копії первинних
бухгалтерських та податкових
документів, а саме: договори, податкові
накладні, акти виконаних робіт,
товарно-транспортні накладні,
подорожні листи, виписки з банку, акти
та звіти про використання придбаних у
постачальників товарів у виробництві
власної продукції.

Дослідивши вищезазначені первинні
документи, колегія суддів приходить до
висновку, що дані первинні документи
відповідають вимогам встановленим
Законом України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", містять всі необхідні
реквізити (печатки підприємств,
підписи уповноважених осіб тощо) як
наслідок - вони є такими, які підлягають
обов'язковому врахуванню як в
бухгалтерському, так і в податковому
обліку.

З урахуванням зазначеного, колегія
суддів робить висновок про те, що
фактичні обставини справи об'єктивно
засвідчують здійснення господарської
діяльності між позивачем і його
контрагентами та підтверджують
правомірність формування позивачем
витрат та податкового кредиту по
спірним господарським операціям
відповідно до досліджених судом
первинних бухгалтерських документів.

Разом з тим, слід зауважити, що на
момент здійснення господарських
операцій з позивачем, його контрагенти
були зареєстровані як юридичні особи
та як платники податку на додану
вартість. Крім того, у акті перевірки не
було спростовано фактів наявності
контрагентів ТОВ "Крок Г.Т." на час
здійснення господарських операцій в
Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України та
наявності в них свідоцтва про
реєстрацію платника ПДВ.

Окрім того, судом встановлено, що
фактично податкові зобов'язання
донараховані податковим органом ТОВ
"Крок Г.Т." на підставі податкової
інформації, отриманої від податкових
органів, а саме:

- ДПІ в Заводському районі м.
Запоріжжя - від 12.08.11р. №962/23/37129802 та від
26.10.11р. № 1929/23/37129802 невиїзної перевірки
ТОВ "ТД Гарант";

- ДПІ у Кіровському районі м.
Дніпропетровська №774/22-01/36640503 про
неможливість проведення перевірки ТОВ
"Укрхімтрейдінггруп";

- Лівобережної МДПІ
Дніпропетровської області від 15.01.2013 р.
№149/227/33855779 про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ "Імас-2005";

- ДПІ у Красногвардійському районі
м. Дніпропетровська від 20.11.2012 р.
№1954/17-2-16/НОМЕР_1 про результати
документальної невиїзної перевірки
ФОП ОСОБА_2 щодо підтвердження
відомостей, отриманих від особи, яка
мала правові відносини з ТОВ "Лігран";

- ДПІ у Печерському районі м. Києва
від 23.12.13 р. №3018/26-55-22-01 про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
"Яніта-Україна", на яку є посилання у
акті перевірки позивача та саме на
підставі якої відповідач дійшов
висновку про відсутність факту
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та його
постачальниками.

У зв'язку з ненаданням документів
постачальниками, відповідач у акті
перевірки вказує, що правочини,
укладені позивачем з цими
постачальниками, спрямовані виключно
на зменшення бази оподаткування, тому
відповідач дійшов висновку про
відсутність фактів здійснення
операцій з придбання позивачем товарів
у постачальників.

Однак, колегія суддів вважає, що
вказані обставини не є достатніми і
безпосередніми доказами фактичного
нездійснення господарських операцій
між позивачем та його контрагентом.

Судом першої інстанції було вірно
зазначено, що можливе невиконання
контрагентом своїх обов'язків перед
бюджетом не може бути підставою для
відмови у формуванні витрат та
податкового кредиту на підставі
господарських операцій інших суб'єктів
господарювання, оскільки відповідно до
ст. 61 Конституції України, юридична
відповідальність особи має
індивідуальний характер, а тому до
відповідальності може бути
притягнутий лише порушник, яким у
даному випадку ТОВ "Крок Г.Т." не є.

Вищенаведене узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини у
справі "Булвес" АД проти Болгарії"
(заява № 3991/03). Європейський суд з прав
людини у своєму рішенні від 22 січня 2009
року зазначив, що платник податку не
повинен нести наслідків невиконання
постачальником його зобов'язань зі
сплати податку і в результаті
сплачувати податок на додану вартість
вдруге, а також сплачувати пеню. На
думку Суду, такі вимоги стали надмірним
тягарем для платника податку, що
порушило справедливий баланс, який
повинен підтримуватися між вимогами
суспільного інтересу та вимогами
захисту права власності.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дій чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Отже, дослідивши вищевикладені
обставини справи, колегія суддів
вважає, що у діях платника податків
(позивача) немає порушень тих норм
законів, на які посилається відповідач
і приходить до висновку, що твердження
податкового органу про наявність таких
порушень ґрунтуються на припущеннях та
належним чином не доведені, доводи
відповідача не ґрунтуються на законі
та спростовуються наявними у
матеріалах справи доказами.

Згідно до п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; обґрунтовано, тобто з
урахуванням обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення дії).

Отже, проаналізувавши вищевикладені
обставини справи та правовідносини, що
їм відповідають та оцінивши докази
надані сторонами по справі у їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що податкові
повідомлення-рішення від 15.04.2014 року
№, № прийняті
Спеціалізованою державною податковою
інспекцією з обслуговування великих
платників у м. Запоріжжі
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів, не відповідають п.п. 1,3 ч. 3
ст. 2 КАС України, оскільки винесені
відповідачем на підставі, у межах
повноважень, але не у спосіб,
передбачений законодавством та без
урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення, отже є
протиправними та підлягають
скасуванню, а позовні вимоги позивача є
цілком обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції
викладене достатньо повно,
обґрунтовано та мотивовано з
посиланням на конкретні пункти законів
України, які регулюють спірні
правовідносини, що свідчить про
відсутність підстав для його
скасування.

З огляду на встановлені судом першої
інстанції фактичні обставини справи та
обрану правову позицію, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої
державної податкової інспекції з
обслуговування великих платників у м.
Запоріжжі Міжрегіонального Головного
управління Міндоходів - залишити без
задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 13 червня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
постановлення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Ю.М. Дадим

Суддя:
І.Ю. Богданенко

Суддя:
О.О. Круговий