Справа № 813/6835/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№813/6835/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
Головуючого-судді Сасевича О.М.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача Лисого В.В.,
представника відповідача Квасниці Н.Б.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом Приватного підприємства «ЗІТ»
до Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 02.06.2014 року
Приватне підприємство «ЗІТ» (надалі -
ПП «ЗІТ») звернулося 06.10.2014 року до суду
з позовною заявою до Державної
податкової інспекції у Сихівському
районі м.Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області
(надалі - ДПІ у Сихівському районі
м.Львова ГУ Міндоходів у Львівській
області), у якій просило визнати
повідомлення-рішення від 02.06.2014 року
Ухвалою судді від 07.10.2014 року дану
позовну заяву було залишено без руху та
надано позивачу строк для усунення її
15 жовтня 2014 року позивач усунув
недоліки позовної заяви, яку було
залишено без руху ухвалою судді від
07.10.2014 року. Зокрема, позивачем було й
уточнено позовні вимоги, з урахуванням
чого ПП «ЗІТ» просило визнати
протиправним рішення ДПІ у Сихівському
районі м.Львова ГУ Міндоходів у
Львівській області та скасувати
податкові повідомлення-рішення від
Ухвалами судді від 16.10.2014 року у даній
адміністративній справі відкрито
провадження, закінчено підготовче
провадження та призначено справу до
судового розгляду.

У подальшому, в ході судового розгляду,
за клопотанням від 10.12.2014 року
позивачем було знову уточнено позовні
вимоги, з урахуванням чого ПП «ЗІТ»
просить визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення від 02.06.2014 року
№ та № ДПІ у Сихівському
районі м.Львова ГУ Міндоходів у
Львівській області.

На обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначає, що оспорювані ним
податкові повідомлення-рішення були
прийняті контролюючим органом у
зв'язку із нібито нереальністю
операцій, здійснюваних ПП «ЗІТ» із ПП
«Еко-арт-буд» у липні 2013 року.

Однак, позивач стверджує, що такі
висновки податкового органу є
помилковими, оскільки його операції з
ПП «ЗІТ» носили реальний і товарний
характер. Реальність таких операцій
підтверджується належними та
допустимими доказами - укладеними
договорами, накладними, податковими
накладними, фактом оплати за придбаний
товар, прийняттям та використанням
товару у господарській діяльності
позивача, актами виконаних робіт та ін.,
які надавалися в повному обсязі
відповідачу, але ним не були враховані.

У той же час, доводи, якими податковий
орган обґрунтував свої висновки, не
базуються на нормах закону та дійсних
обставинах. Зокрема, позивач зазначає,
що залучення перевізників для
транспортування придбаних позивачем
пристроїв не було необхідним, оскільки
здійснювалося ним самостійно, що
виключає необхідність оформлення
товарно-транспортних накладних та не
свідчить про безтоварність таких
операцій. Більш того, безпідставними є
висновки відповідача про нікчемність
укладених позивачем та його
контрагентом правочинів, позаяк вони є
голослівними.

Позивач акцентує увагу на тому, що
зазначені вище операції здійснювалися
ним із метою реалізації власної
господарської компетенції, а саме - для
проведення діяльності із облаштування
й експлуатації систем з моніторингу
транспортних засобів.

Ураховуючи наведене, позивач
стверджує, що відповідач, ґрунтуючись
на помилкових і безпідставних
висновках про порушення ПП «ЗІТ»
податкового законодавства, прийняв
протиправні податкові
повідомлення-рішення № та №
від 02.06.2014 року, у зв'язку з чим позовні
вимоги слід задовольнити в повному
обсязі.

На заперечення позовних вимог
відповідачем 24.11.2014 року було подано
заперечення проти позову, в яких він
обґрунтовує законність оспорюваних
податкових повідомлень-рішень, а його
позиція полягає в наступному.

Так, відповідач зазначає, що у ході
позапланової виїзної перевірки ПП
«ЗІТ» у квітні-травні 2014 року ним було
зібрано достатньо доказів, які у своїй
сукупності є достатнім підтвердженням
нереальності операцій між ПП «ЗІТ» із
ПП «Еко-арт-буд».

ДПІ у Сихівському районі м.Львова ГУ
Міндоходів у Львівській області
наголошує, що декларуючи придбання в ПП
«Еко-арт-буд» пристроїв GPS, позивачем не
було представлено необхідних для таких
операцій документів, якими відповідач
вважає товарно-транспортні накладні.

Також реальність операцій, які
декларували ПП «ЗІТ» із ПП
«Еко-арт-буд», на переконання
відповідача, спростовується даними
акта про результати позапланової
виїзної перевірки ПП «Еко-арт-буд» з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаєморозрахунках із
ТзОВ Рекламно-виробничий дім «Апхіл»
№431/22-40/36544979 від 30.10.2013 року та даними
акта про неможливість проведення
зустрічної звірки ТзОВ
Рекламно-виробничий дім «Апхіл» з
питань податкового та іншого
законодавства №1367/26-55-22-07/36588639 від
30.09.2013 року. Відповідач вказує на те, що
зазначеними актами встановлено
неможливість провадження ТзОВ
Рекламно-виробничий дім «Апхіл»
реальної господарської діяльності, а
тому ПП «Еко-арт-буд» не могло
придбавати товари й послуги в такого
підприємства й у подальшому
реалізовувати їх позивачеві. При цьому,
відповідач також звертає увагу на те,
що ПП «Еко-арт-буд» було відкликано
позовну заяву про скасування
податкового повідомлення-рішення, а
директора вказаного підприємства було
притягнуто до відповідальності за ч.1
ст.163-1 Кодексу України про
адміністративні правопорушення, що
свідчить про дійсне існування
обставин, на які посилається
відповідач.

У зв'язку із наведеним, відповідач
вважає, що висновки й рішення
податкового органу є обґрунтованими й
законними, спрямованими виключно на
захист прав та інтересів держави від
протиправних дій недобросовісних
платників податків, у зв'язку з чим
підстави для скасування оспорюваних
податкових повідомлень-рішень №
та № від 02.06.2014 року відсутні.

У судових засіданнях представники
позивача позовні вимоги підтримали
повністю, надали пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві та
уточненнях до неї. Просили позов
задовольнити повністю й визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення № та №
від 02.06.2014 року.

Представник відповідача проти позову
заперечила, надала пояснення,
аналогічні викладеним у запереченнях
та вказала на правомірність винесення
спірних податкових повідомлень-рішень
№ та № від 02.06.2014 року й
вважає, що вони прийняті в повній
відповідності з чинним законодавством
України, просила у позові відмовити
повністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши і дослідивши
подані документи та матеріали,
допитавши свідка, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд вважає,
що позов підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ПП «ЗІТ» як
юридична особа було зареєстроване
Виконавчим комітетом Львівської
міської ради 14.06.2007 року. На податковий
облік позивача взято 16.06.2007 року. У
періоді, який перевірявся, ПП «ЗІТ»
було зареєстровано як платник ПДВ,
згідно Свідоцтва про реєстрацію
платника ПДВ від 03.07.2007 року.

Як підтверджується матеріалами справи,
в період із 29.04.2014 року по 07.05.2014 року ДПІ
у Сихівському районі м.Львова ГУ
Міндоходів у Львівській області було
проведено позапланову виїзну
перевірку ПП «ЗІТ» з питань
правильності декларування податку на
прибуток та податку на додану вартість
при здійсненні розрахунків із ПП
«Еко-Арт-Буд» за весь період
розрахунків.

Перевірка була проведена на підставі
наказу в.о. начальника ДПІ у
Сихівському районі м.Львова ГУ
Міндоходів у Львівській області №274
від 29.04.2014 року, направлення на
перевірку №293 від 29.04.2014 року. Позивачем
було допущено контролюючий орган до
перевірки, підстави та порядок її
проведення ним не оскаржувалися.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем було складено акт
№456/13-50-22-04/35186497 від 15.05.2014 року, у якому
зафіксовано наступні порушення
податкового законодавства, допущені ПП
«ЗІТ» у своїй діяльності:

1) п.п.135.1, 135.2, 135.4, 137.1 Податкового
кодексу України, що полягало у
завищенні доходу за 2013 рік в сумі 115 000
грн.;

2) п.п.44.1, 138.2, 138.4, 139.1.9 Податкового
кодексу України, що полягало у
завищенні витрат за 2013 рік в сумі 108 333
грн.;

3) п.п.14.1.191, 185.1, 188.1, 187.1 Податкового
кодексу України, що полягало у
завищенні податкового зобов'язання з
ПДВ у липні 2013 року в сумі 23 000 грн.;

4) п.п.198.1-198.3 Податкового кодексу
України, що полягало у завищенні
податкового кредиту в липні 2013 року на
66 666,67 грн.;

5) п.п.198.1-198.3, 198.6, 200.1, 200.3
Податкового кодексу України, що
полягало у заниженні податку на додану
вартість в липні 2013 року на 28 102 грн. та
завищенні від'ємного значення
відображеного в рядку 24 Декларації
податку на додану вартість за липень 2013
року в сумі 15 565 грн.

Суд відзначає, що як випливає зі змісту
акту №456/13-50-22-04/35186497 від 15.05.2014 року,
податковий орган дійшов висновку про
те, що ряд операцій між позивачем і його
контрагентом, здійснювані в липні 2013
року, не носили реальний характер. Так,
в акті перевірки як нереальні
кваліфіковано господарські операції
між ПП «ЗІТ» і ПП «Еко-Арт-Буд» щодо
виконання останнім робіт з написання
та розробки програмного ядра єдиної
точки доступу до геопросторової
інформації для створення геопорталу та
постачання останнім пристроїв GPS.
Податковий орган вказує на те, що такі
роботи насправді не виконувалися, а
товар не постачався, оскільки з боку ПП
«Еко-Арт-Буд» відсутні необхідні дії,
відсутній управлінський та технічний
персонал, основні фонди, транспортні
засоби, що виключає реальне здійснення
таким контрагентом господарських
операцій із іншими особами. Також
відповідач вказує на те, що ПП
«Еко-Арт-Буд» фактично не
здійснювалося деклароване ним
придбання робіт (послуг) та товару
(пристроїв GPS) у ТзОВ
«Рекламно-виробничий дім «Апхіл», що
виключає можливість їх подальшого
продажу позивачу. Указані обставини
були встановлені податковими органами
в ході проведення позапланової
перевірки ПП «Еко-Арт-Буд», що
оформлено актом №431/22-40/36544979 від 30.10.2013
року, складеним ДПІ у Галицькому районі
м.Львова ГУ Міндоходів у Львівській
області, та в ході проведення
зустрічної звірки ТзОВ
Рекламно-виробничий дім «Апхіл», що
оформлено актом про неможливість
проведення зустрічної звірки
№1367/26-55-22-07/36588639 від 30.09.2013 року,
складеним ДПІ у Галицькому районі
м.Львова ГУ Міндоходів у Львівській
області. Окрім того, в акті
№456/13-50-22-04/35186497 відповідач посилається
на відсутність товарно-транспортних
накладних, складених у ході
транспортування до позивача пристроїв
GPS, як на доказ безтоварності й
нереальності таких операцій.

На підставі вказаного акту
№456/13-50-22-04/35186497 від 15.05.2014 року ДПІ у
Сихівському районі м.Львова ГУ
Міндоходів у Львівській області було
винесено податкове
повідомлення-рішення № від 02.06.2014
року щодо зменшення розміру від'ємного
значення суми податку на додану
вартість у розмірі 15 565 грн. і податкове
повідомлення-рішення № від 02.06.2014
року щодо збільшення суми грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість (28 102 грн.) та штрафними
санкціями (7 026 грн.).

Не погоджуючись із рішеннями ДПІ у
Сихівському районі м.Львова ГУ
Міндоходів у Львівській області,
позивачем було оскаржено їх в
адміністративному порядку до ГУ
Міндоходів у Львівській області та до
Державної фіскальної служби України,
які були розглянуті та залишені без
задоволення за рішенням
№19048/10/13-01-10-08-05/1200 від 07.08.2014 року та
рішенням №3012/6/99-99-10-01-15 від 08.09.2014 року,
відповідно.

Вважаючи свої права й надалі
порушеними діями та рішеннями суб'єкта
владних повноважень, не погоджуючись
із податковими
повідомленнями-рішеннями № і
№ від 02.06.2014 року, позивачем було
заявлено означений позов.

Як було встановлено судом, у липні 2013
року позивач здійснив ряд
господарських операцій із ПП
«Еко-Арт-Буд». Змістом вказаних
господарських операцій було виконання
таким контрагентом на замовлення
позивача робіт (надання послуг) і
поставка товару.

На підтвердження підставності
здійснення вказаних господарських
операцій позивачем було представлено
копії договорів, які укладені з ПП
«Еко-Арт-Буд».

Так, позивачем подано договір про
виконання робіт (надання послуг) №01/02/13
від 01.02.2013 року. Предметом такого
договору є надання ПП «Еко-Арт-Буд»
послуг позивачу, які визначені в
технічному завданні до такого
договору, у відповідності до якого,
змістом послуг є створення
географічної інформаційної системи.
Вартість таких послуг складає, згідно
умов договору, 270 000 грн., у т.ч. ПДВ. Окрім
того, позивачем представлено договір
купівлі-продажу товару №10/07/13 від 10.07.2013
року. Предметом цього договору є
постачання ПП «Еко-Арт-Буд» на користь
позивача товару за вартістю та
кількістю, згідно з відповідною
накладною до кожного конкретного факту
поставки товару.

Розглянувши представлені договори, суд
приходить до висновку про те, що такі
правочини є належним доказом
досягнення їх учасниками
домовленостей щодо здійснення, у
відповідності до погоджених умов,
певних господарських операцій,
спрямованих на задоволення їх
інтересів та на реалізацію
господарської компетенції таких
юридичних осіб.

Для підтвердження фактів реального й
дійсного виконання господарських
операцій за вказаними вище договорами
про виконання робіт (надання послуг) і
купівлі-продажу товару позивачем було
представлено копії первинних
документів.

А саме, позивачем надано до суду акт
здачі-приймання робіт (наданих послуг)
№ОУ-0000031 від 31.07.2013 року, яким сторони
засвідчили виконання робіт (надання
послуг) за договором про виконання
робіт (надання послуг) №01/02/13 від 01.02.2013
року на загальну суму 270 000 грн., у т.ч.
ПДВ. А також, видаткову накладну
№РН-0000063 від 11.07.2013 року, якою сторони
засвідчили передачу від постачальника
до позивача пристроїв GPS у кількості 100
шт. вартістю 130 000 грн., у т.ч. ПДВ, за
договором купівлі-продажу товару
№10/07/13 від 10.07.2013 року.

Дослідивши вказані первинні документи,
суд відзначає, що за своїм змістом вони
засвідчують факти передачі від
контрагентів до позивача придбаного
товару, замовлених послуг та виконаних
робіт, тобто свідчать про здійснення
конкретних господарських операцій. При
цьому, проаналізувавши зазначені
документи, суд дійшов висновку, що вони
відповідають вимогам Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», які ставляться до
підприємств у частині здійснення
облікової політики, та містять
необхідні для первинних документів
дані, що дозволяє достовірно
встановити обсяги та зміст відповідних
господарських операцій.

Окрім того, позивачем надано також
копії банківських платіжних доручень,
які підтверджують перерахування
позивачем на користь ПП «Еко-Арт-Буд»
оплати за товар, надані послуги й
виконані роботи (у т.ч. й сум ПДВ), які
були предметом зазначених вище
договорів, а саме - платіжні доручення
№81 від 11.07.2013 року, №132 від 15.10.2013 року,
№146 від 30.10.2013 року. Зазначені докази, на
переконання суду, підтверджують
спрямування намірів позивача на
реальне виконання умов укладених із ПП
«Еко-Арт-Буд» договорів, а також про
понесені у зв'язку з цим витрати
позивача та сплату ним в ціні товару і
послуг й сум податку на додану
вартість.

Також, на обґрунтування правомірності
формування податкового кредиту по
описаних господарських операціях,
позивачем представлено копії
податкових накладних, які виписувалися
ПП «Еко-Арт-Буд» при проведенні
вищевказаних операцій, а саме, надано:
податкову накладну №38 від 31.07.2013 року
за договором про виконання робіт
(надання послуг) №01/02/13 на загальну суму
ПДВ 45 000 грн. та податкову накладна №5
від 11.07.2013 року за договором
купівлі-продажу товару №10/07/13 на
загальну суму ПДВ 21 666,67 грн.

Розглянувши такі податкові накладні,
суд відзначає, що вони оформлені у
відповідності до вимог чинного на
момент їх виписки законодавства, а
відповідачем не доводиться й не
стверджується про їхню дефектність.
Окрім того, позивачем представлено
копії документів, що підтверджують
статус учасників таких господарських
операцій як платників податку на
додану вартість, що свідчить про
правомірність оформлення податкових
накладних особами зі спеціальною
податковою правосуб'єктністю, що не
заперечується й відповідачем.

Також суд приходить до висновку, що в
реальному здійсненні господарських
операцій між позивачем і ПП
«Еко-Арт-Буд» наявний і економічний
зміст, оскільки придбані товари, роботи
і послуги були необхідні позивачу для
здійснення його господарської
діяльності, пов'язаної з облаштуванням
і експлуатацією на замовлення третіх
осіб систем з моніторингу транспортних
засобів. Здійснення такої діяльності, а
отже, й використання позивачем
придбаних робіт, послуг і товарів,
підтверджується, зокрема, поданими ним
актами проведення монтажу й установки
обладнання, складеними позивачем із
ТзОВ «Львівська пивна компанія» і ТзОВ
«Хмільний дім». Зазначене підтверджує
зв'язок операцій, які відповідачем
ставляться під сумнів, із
господарською діяльністю позивача та
доцільність їх реального здійснення й,
відповідно, їх бажаність для позивача
як об'єктивно існуючої реальності, а не
лише у вигляді документування при
фактичній відсутності таких операцій.

Окрім того, при вирішенні цього спору
суд критично оцінює доводи
відповідача, якими він обґрунтовує
нереальність та безтоварність
операцій, щодо відсутності
товаросупровідних документів при
здійсненні операцій із придбання
товару, а саме, товарно-транспортних
накладних. Суд звертає увагу на те, що, у
відповідності до розд.1 Правил
перевезень вантажів автомобільним
транспортом в Україні, затверджених
наказом Міністерства транспорту
України №363 від 14.10.1997 року,
товарно-транспортна накладна є
документом обов'язковим для учасників
транспортного процесу, що призначений
для списання товарно-матеріальних
цінностей, обліку на шляху їх
переміщення, оприбуткування,
складського, оперативного та
бухгалтерського обліку, а також для
розрахунків за перевезення вантажу та
обліку виконаної роботи. Відповідно,
товарно-транспортні накладні
призначені для обліку руху
товарно-матеріальних цінностей та
розрахунків за їх перевезення
автомобільним транспортом, а відтак,
визначає взаємовідносини по виконанню
перевезення вантажів для обліку
транспортної роботи. У зв'язку з чим,
товарно-транспортні накладні не є
документами первинного
бухгалтерського обліку, які
підтверджують обставини придбання та
продажу товарно-матеріальних
цінностей, а тому відсутність таких
документів не можна розцінювати як
беззаперечне свідчення безтоварності
спірних операцій із закупівлі
позивачем пристроїв GPS та реального
виконання таких операцій. Більш того,
суд бере до уваги доводи позивача, які
не були належним чином оцінені й
спростовані відповідачем, щодо того, що
такі пристрої в силу їх незначних
обсягів (100 одиниць загальною масою до 20
кг) були ним отримані в постачальника й
доставлені самостійно, оскільки така
операція жодним чином не вимагала
залучення транспортних підприємств і
організацій.

Також, суд критично оцінює й висновки
контролюючого органу щодо
нереальності господарських операцій
позивача та, відповідно, про порушення
ним податкового законодавства, які
базуються на даних перевірок інших
осіб, тобто на фактах порушення
податкового законодавства третіми
особами.

Перш за все суд вважає за необхідне
відзначити безпідставність
обґрунтування податковим органом
висновків щодо порушення позивачем
податкового законодавства (та подальше
позбавлення його права на податкові
вигоди й притягнення до
відповідальності) тими обставинами,
які були зафіксовані в акті про
неможливість проведення зустрічної
звірки контрагента позивача. Так, зі
змісту Методичних рекомендацій щодо
організації та проведення органами
державної податкової служби
зустрічних звірок, затверджених
наказом ДПА України №236 від 22.04.2011 року,
випливає, що акт про неможливість
проведення зустрічної звірки за своєю
природою призначений виключно для
засвідчення факту об'єктивної
неможливості здійснення такого заходу
як зустрічна звірка, а не фактів
порушення платниками податків
податкового чи іншого законодавства. У
зв'язку з чим, суд вважає, що сама по
собі неможливість реалізації органом
доходів і зборів визначеної
законодавством компетенції щодо
проведення зустрічних звірок
вказаного контрагента не може
вважатись доказом вчинення ним
порушень податкового законодавства, а
тим більше неможливість проведення
зустрічних звірок не може свідчити про
вчинення порушень податкового
законодавства третіми особами (у
даному випадку - позивачем). А тому,
висновки про порушення позивачем
податкового законодавства не можуть
базуватися на відомостях акта про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТзОВ «Рекламно-виробничий дім
«Апхіл» №1367/26-55-22-07/36588639 від 30.09.2013 року.

Окрім цього, суд наголошує на тому, що
платник податків не може зазнавати
негативних наслідків внаслідок діянь
інших осіб, що перебувають поза межами
його впливу.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності одного суб'єкта
господарювання, у випадку
неправомірних дій іншого, визначено й у
практиці Європейського Суду з прав
людини. Зокрема, у п.71 рішення у справі
«Булвес» АД проти Болгарії»
Європейський Суд з прав людини дійшов
такого висновку, що компанія-заявник не
повинна нести відповідальність за
наслідки невиконання постачальником
його обов'язків щодо своєчасного
декларування ПДВ і, як наслідок,
сплачувати ПДВ повторно разом із пенею.
Суд вважає, що такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності.
Вищенаведений висновок Європейський
Суд з прав людини повторно підтвердив в
рішенні у справі «Бізнес Саппорт
Сентр» проти Болгарії», п.23 якого
зазначено, що у разі виявлення
податковими органами невиконання
постачальником своїх обов'язків як
платника ПДВ, вони могли б розпочати
податкову перевірку цього
постачальника, з тим щоб стягнути з
нього належні платежі та штрафні
санкції.

Тож, допущені порушення податкового
законодавства постачальником товару,
робіт чи послуг тягнуть негативні
наслідки саме для такої особи та не
впливають на право позивача на
віднесення до складу податкового
кредиту сум сплаченого податку на
додану вартість чи формування витрат,
що враховуються при визначенні об'єкта
оподаткування. Лише встановлення в
ході судового розгляду факту
узгодженості дій платника податків з
недобросовісними платниками податків
(постачальниками) з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями
постачальників чи сприяння ухиленню
постачальниками товару у ланцюгу
постачання від виконання податкових
зобов'язань може слугувати підставою
для висновку про необґрунтованість
податкової вигоди.

Також суд критично оцінює й інші
обставини, які були встановлені
податковим органом по відношенню до
контрагента позивача та третіх осіб, а
саме щодо відсутності у них
матеріальних і трудових ресурсів для
виконання робіт чи постачання товару.
На переконання суду декларована
відсутність у контрагента позивача
(або в інших осіб у ланцюжку постачання)
матеріальних і трудових ресурсів для
виконання робіт чи постачання товару
сама по собі не є однозначним
свідченням нездійснення таких
операцій та не свідчить про їх
безтоварність і нереальність. Так,
наявність власного персоналу чи
основних засобів не є обов'язковою
умовою виконання такого типу
господарських операцій, оскільки
необхідні засоби їх здійснення можуть
бути залучені контрагентом на інших
умовах (за цивільно-правовими
договорами або ж іншим способом, у тому
числі й поза правовим полем).

Водночас, суд відзначає, що в даному
контексті предметом інтересу позивача
як господарюючого суб'єкта є в першу
чергу бажаний для нього результат,
тобто, виконання підрядником робіт,
згідно поставлених вимог і отримання
замовленого товару, а не детальні умови
чи організаційні аспекти їх виконання.
При цьому, провадячи свою
підприємницьку діяльність, позивач не
зобов'язаний здійснювати перевірку
легальності чи правомірності
діяльності своїх контрагентів,
дотримання ними законодавства України,
повноваження їх представників,
легальності наявних у них матеріальних
засобів і ресурсів, умов залучення ним
ресурсів для виконання замовлених
робіт тощо, - для цього позивачу не
надано відповідних повноважень та
компетенції. У той же час, співпраця та
наявність господарських відносин із
особами, які допустили порушень
законодавства, не свідчить автоматично
про допущення порушень самим
позивачем, за умови якщо ним особисто
порушень закону допущено не було.

Отже, суд не вважає належним
обґрунтуванням висновків податкового
органу лише відомостями акта про
результати позапланової виїзної
перевірки ПП «Еко-арт-буд» (контрагента
позивача) №431/22-40/36544979 від 30.10.2013 року.

Окрім того, суд критично оцінює й
посилання відповідача на факт
відкликання ПП «Еко-арт-буд» позовної
заяви про скасування податкового
повідомлення-рішення № від 14.1.2013
року. Як вбачається з поданої копії
ухвали Львівського окружного
адміністративного суду від 27.05.2014 року
у справі №813/8824/13-а, дійсно, ПП
«Еко-арт-буд» в порядку п.5 ч.1 ст.155
Кодексу адміністративного судочинства
України було відкликано свою позовну
заяву у згаданій справі. Однак, зі
змісту такої ухвали та дій ПП
«Еко-арт-буд» жодним чином не можна
стверджувати про порушення
податкового законодавства іншою
особою - ПП «ЗІТ» - чи про оцінку її дій
як платника податків і можливі
порушення податкового законодавства.
На переконання суду, вказана обставина
може лише підтверджувати факт
реалізації ПП «Еко-арт-буд» свого права
як учасника адміністративного процесу
на відкликання позовної зави, а тому не
береться судом до уваги в даному спорі.

Також суд критично оцінює й посилання
відповідача на ту обставину, що
директора ПП «Еко-арт-буд» було
притягнуто до відповідальності за ч.1
ст.163-1 Кодексу України про
адміністративні правопорушення, що
нібито свідчить про підтвердження
порушення податкового законодавства
іншим платником податків -ПП «ЗІТ». Так,
і справді, як засвідчується постановою
Галицького районного суду м.Львова від
11.01.2014 року в справі №461/15498/13-п, у діях
директора ПП «Еко-арт-буд», який
допустив завищення сум податкового
кредиту протягом липня 2013 року, наявні
ознаки правопорушення, передбаченого
ч.1 ст.163-1 Кодексу України про
адміністративні правопорушення. У
зв'язку із чим, директора ПП
«Еко-арт-буд» було визнано винним у
вчиненні правопорушення,
передбаченого ч.1 ст.163-1 Кодексу України
про адміністративні правопорушення та
накладено адміністративне стягнення у
вигляді штрафу в розмірі 102 грн. Однак,
суд відзначає, що не можна вважати
обов'язковими обставини щодо діяння
фізичної особи, встановлені під час
розгляду справи про її
адміністративний проступок, при оцінці
правомірності поведінки юридичної
особи, працівником (представником) якої
була ця фізична особа, якщо йдеться про
відповідальність за порушення
юридичною особою законодавства,
дотримання якого контролюється
податковими органами (зазначена
позиція викладена й у листі Вищого
адміністративного суду України
№2379/12/13-12 від 14.11.2012 року). Тим більше, зі
змісту постанови від 11.01.2014 року не
вбачається, що в ході розгляду
Галицьким районним судом м.Львова
справи №461/15498/13-п, досліджувалася
діяльність юридичних осіб, а зокрема й
ПП «ЗІТ» або встановлювалися
обставини, що свідчили б про порушення
ПП «ЗІТ» податкового законодавства чи
про узгодженість дій ПП «ЗІТ» із ПП
«Еко-арт-буд», чи про неправомірність
формування ПП «ЗІТ» податкового
кредиту тощо.

У зв'язку із наведеним і беручи до уваги
усі докази в їх сукупності, суд не
знаходить достатнього та належного
підтвердження того, що господарські
операції між ПП «ЗІТ» і ПП
«Еко-Арт-Буд», які проводилися у липні
2013 року, є нереальними та безтоварними.
Навпаки, зібрані докази по справі
дозволяють дійти висновків про реальне
здійснення таких господарських
операцій. При цьому, суд відзначає, що
зазначені господарські операції були
документовані їх учасниками належним
чином та у відповідності до чинного
законодавства України.

Суд зауважує, що нормами ст.198
Податкового кодексу України, зокрема,
встановлено, що право на віднесення сум
ПДВ до податкового кредиту виникає у
разі здійснення операцій з: а)придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б)придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної діяльності)
тощо.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше; дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст.201 Податкового
кодексу України) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими п.201.11 ст.201
Податкового кодексу України.

Зі змісту наведених правових норм
вбачається, що у платника податку
виникає право на включення суми
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту за умови
підтвердження відповідними первинними
документами здійснення господарських
операцій, на підставі яких платником
податків було сформовано податковий
кредит, та наявності належним чином
оформлених податкових накладних.

А тому, зважаючи на наявність
податкових накладних та підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій, суд доходить до висновку про
підставне й правомірне віднесення ПП
«ЗІТ» до складу податкового кредиту
сум ПДВ, сплаченого на користь ПП
«Еко-Арт-Буд» у ціні робіт, послуг і
товару, та, відповідно, про правомірне
визначення податкового кредиту,
податкового зобов'язання з ПДВ і
від'ємного значення ПДВ.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Статтею 67 Конституції України
регламентовано, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом.

У відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується також з
практикою Європейського Суду з прав
людини. Так, у п.110 рішення у справі
«Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що адміністративні суди, які
розглядають скарги заявників стосовно
рішень податкового управління, мають
повну юрисдикцію у цих справах та
повноваження скасувати оскаржені
рішення. Справи мають бути розглянуті
на підставі поданих доказів, а довести
наявність підстав, передбачених
відповідними законами, для призначення
податкових штрафів має саме податкове
управління.

При цьому, суд вважає за потрібне
наголосити на необхідності
дотримуватися позиції, висловленої у
рішенні Європейського Суду з прав
людини, яку він висловив у п.53 рішення у
справі «Федорченко та Лозенко проти
України», відповідно до якої суд при
оцінці доказів керується критерієм
доведення «поза розумними сумнівом».
Так, наведені ДПІ у Сихівському районі
м.Львова ГУ Міндоходів у Львівській
області аргументи не є достатньо
вагомими, чіткими та узгодженими
доказами, що спростовують реальність
господарських операцій між позивачем
та його контрагентом при закупівлі
товарів, робіт і послуг, факт чого
підтверджується належними та
допустимими доказами в розумінні
положень ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень не надав до суду достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
висновки та заперечення, та ним не було
спростовано доводів позивача. А отже,
відповідачем належними документально
обґрунтованими доказами не
підтверджено наявності правових
підстав для винесення оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Аналізуючи чинне законодавство та
обставини справи, суд вважає, що суб'єкт
владних повноважень, прийнявши
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення, не дотримався
принципу верховенства права з
урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини, вимог
чинного податкового законодавства
України та передбачених ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
принципів.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача підлягають до
задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.2, 4, 7-11, 14, 18, 19, 69-71, 86, 87, 94,
143, 158, 160-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В
И В :

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м.Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області від 02.06.2014 року №.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м. Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області від 02.06.2014 року №.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь Приватного підприємства
«ЗІТ» сплачений судовий збір у сумі 182
(сто вісімдесят дві) грн. 70 коп.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення, а в
разі складення постанови у повному
обсязі у відповідності до ч.3 ст.160
Кодексу адміністративного судочинства
України, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішення за
наслідками апеляційного провадження.

Суддя
Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 15 грудня 2014 року.