Справа № 200/7430/14-а
Суддя: Юхименко О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2014 рокусправа № 200/7430/14-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Юхименка О.В.

суддів: Мельника
В.В. Нагорної Л.М.

за участю секретаря судового
засідання: Лащенко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Громадської
організації

«Незалежна
Правозахисна Громадська Організація

«Право на захист»

в інтересах ОСОБА_2,

на ухвалу Бабушкінського
районного суду міста Дніпропетровська

від 19 травня 2014 року

у справі № 200/7430/14-а

за позовом Громадської
організації

«Незалежна
Правозахисна Громадська Організація

«Право на захист»

АДРЕСА_4

в інтересах ОСОБА_2,

до відповідача
Дніпропетровської єпархії

в особі керівника
ОСОБА_3,

АДРЕСА_3

про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії, -

встановив: Громадська організація
«Незалежна Правозахисна Громадська
Організація «Право на захист» в
інтересах ОСОБА_2 подала позов до
Дніпропетровської єпархії в особі
керівника ОСОБА_3 (Митрополит
Дніпропетровський і Павлоградський
Іриней) про -

визнання неправомірними дій за
приховування інформації і ненадання
своєчасної повної відповіді на
порушені в інформаційному запиті
питання, який було надіслано поштою
22.04.2014 року;

зобов'язання в термін п'яти днів від
набрання чинності судовим рішенням
надати відповідь на порушені в
інформаційному запиті від 22.04.2014 року
питання відповідно до змісту запитань,
викладених у запиті на адресу: 49126,
АДРЕСА_2.

Бабушкінський районний суд міста
Дніпропетровська (суддя Решетнік М.О.)
своєю ухвалою від 19 травня 2014 року
відмовив у відкритті провадження в
адміністративній справі на підставі
пункту 1 частини першої статті 109
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Ухвала суду мотивована тим, що
Дніпропетровська єпархія не є
суб'єктом владних повноважень, спір не
містить ознак публічно-правового, та
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим актом, у поданій апеляційній
скарзі Громадська організація
«Незалежна Правозахисна громадська
Організація «Право на захист», Позивач,
вказує на порушення норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення питання.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги її заявник посилається на те, що
стаття 23 Закону України «Про доступ до
публічної інформації» від 13 січня 2011
року N 2939-VI передбачає оскарження в
порядку адміністративного судочинства
рішення, дії чи бездіяльність будь-яких
розпорядників інформації - не тільки
суб'єктів владних повноважень.

Отже, будь-яка особа чи організація, у
разі порушення права на інформацію,
вправі звернутися до
адміністративного суду, в порядку,
визначеному Кодексом
адміністративного судочинства
України.

Крім того, в силу пункту другого
Розділу VI Закону України «Про доступ до
публічної інформації» від 13 січня 2011
року N 2939-VI до приведення законодавства
України у відповідність із цим Законом
акти законодавства України
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону.

Просить ухвалу Бабушкінського
районного суду міста Дніпропетровська,
яка перешкоджає подальшому
провадженню у справі, скасувати, і
направити справу для продовження
розгляду.

Дніпропетровська єпархія
процесуальним правом на участь
представника в судовому засіданні не
скористалась. Про дату, час та місце
судового розгляду повідомлялась у
встановленому порядку.

Судовий розгляд адміністративної
справи здійснювався з повним
фіксуванням судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу.

Колегія суддів, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм процесуального права при винесені
оскарженого рішення, виходить з
наступного.

Безперечно, правосуддя в Україні
здійснюється виключно судами.
Юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.

В той же час, відповідно до вимог статті
125 Конституції України, система судів
загальної юрисдикції в Україні
будується за принципами
територіальності і спеціалізації.

З огляду на приписи статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 3 Кодексу адміністративного
судочинства України справа
адміністративної юрисдикції - це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Суб'єктом владних повноважень є орган
державної влади, орган місцевого
самоврядування, їхня посадова чи
службова особа, інший суб'єкт при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень (пункт 7 частини першої
статті 3 КАС України).

Та навіть наявність в спірних
правовідносинах суб'єкта владних
повноважень не є беззаперечною ознакою
того, що спір належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства. Важливо, що права
(публічні чи цивільні) порушено
суб'єктом владних повноважень у
публічно-правових відносинах.

Отже, під адміністративною юстицією
розуміється особливий вид правосуддя,
предметом якого є конфлікти
публічно-правового характеру.

Тут держава в особі органу, наділеного
владними повноваженнями, виступає не
як рівноправна сторона, а як носій
суверенної влади. І визначальною рисою
адміністративних правовідносин є
владне підпорядкування однієї зі
сторін цих відносин іншій стороні. Що
означає можливість вимагати певної
поведінки від іншої особи, необхідної
для реалізації права, та можливість
забезпечити дотримання такої
поведінки шляхом застосування
примусової сили держави.

При цьому, характерними особливостями
є прямий вплив на об'єкт управління;
обов'язковий характер виконання
вказівок, розпоряджень, постанов та
інших адміністративних рішень вищих
органів управління для
підпорядкованих об'єктів; суворо
визначена відповідальність за
невиконання.

В силу частини третьої статті 23 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» від 13 січня 2011 року N 2939-VI,
на яку посилається заявник апеляційної
скарги, оскарження рішень, дій чи
бездіяльності розпорядників
інформації до суду здійснюється
відповідно до Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Проте, публічна інформація, у
відповідності зі статтею 1 Закону
України «Про доступ до публічної
інформації» від 13 січня 2011 року N 2939-VI,
це відображена та задокументована
будь-якими засобами та на будь-яких
носіях інформація, що була отримана або
створена в процесі виконання
суб'єктами владних повноважень своїх
обов'язків, передбачених чинним
законодавством, або яка знаходиться у
володінні суб'єктів владних
повноважень, інших розпорядників
публічної інформації, визначених цим
Законом.

Статтею 13 Закону України «Про доступ до
публічної інформації» від 13 січня 2011
року N 2939-VI розпорядниками інформації
для цілей цього Закону визначені:

1) суб'єкти владних повноважень - органи
державної влади, інші державні органи,
органи місцевого самоврядування,
органи влади Автономної Республіки
Крим, інші суб'єкти, що здійснюють
владні управлінські функції
відповідно до законодавства та рішення
яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з
державного, місцевих бюджетів, бюджету
Автономної Республіки Крим, - стосовно
інформації щодо використання
бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані
повноваження суб'єктів владних
повноважень згідно із законом чи
договором, включаючи надання освітніх,
оздоровчих, соціальних або інших
державних послуг, - стосовно
інформації, пов'язаної з виконанням
їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають
домінуюче становище на ринку або
наділені спеціальними чи виключними
правами, або є природними монополіями, -
стосовно інформації щодо умов
постачання товарів, послуг та цін на
них.

Частиною другою наведеної норми до
розпорядників інформації, зобов'язаних
оприлюднювати та надавати за запитами
інформацію, визначену в цій статті, у
порядку, передбаченому цим Законом,
прирівнюються суб'єкти господарювання,
які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових
продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи,
небезпечні природні явища та інші
надзвичайні події, що сталися або
можуть статися і загрожують здоров'ю та
безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить
суспільний інтерес (суспільно
необхідною інформацією).

У Законі України «Про доступ до
публічної інформації» від 13 січня 2011
року N 2939-VI визначення терміну
«суспільно необхідна інформація»
відсутнє.

Таке визначення надано частиною другою
статті 29 Закону України «Про
інформацію» від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII -
предметом суспільного інтересу
вважається інформація, яка свідчить
про загрозу державному суверенітету,
територіальній цілісності України;
забезпечує реалізацію конституційних
прав, свобод і обов'язків; свідчить про
можливість порушення прав людини,
введення громадськості в оману,
шкідливі екологічні та інші негативні
наслідки діяльності (бездіяльності)
фізичних або юридичних осіб тощо.

Отже, критерієм визначення «суспільної
значимості» може бути лише суспільно
небезпечне діяння, тобто «суспільної
значимості» інформація набуває лише за
наявності в ній відомостей про
порушення чинного законодавства або
про загрозу інтересам особи,
суспільству й державі, що, відповідно
до чинного законодавства, виключає
можливість обмеження доступу до таких
даних.

Очевидно, що релігійна організація, з
огляду на приписи Закону України «Про
свободу совісті та релігійні
організації» від 23 квітня 1991 року N 987-XII,
не є ані суб'єктом владних повноважень,
ані розпорядником інформації.

В межах апеляційної скарги підстави
для скасування або зміни рішення суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 199, ст. 200
Кодексу адміністративного судочинства
України, Дніпропетровський
апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу Громадської
організації «Незалежна Правозахисна
Громадська Організація «Право на
захист» в інтересах ОСОБА_2 залишити
без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду
міста Дніпропетровська від 19 травня 2014
року у справі № 200/7430/14-а залишити без
змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної
сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга подається
безпосередньо до адміністративного
суду касаційної інстанції у порядку та
у строки, визначені статтею 212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Ухвалу складено у повному обсязі
15 грудня 2014 року.

Головуючий:
О.В. Юхименко

Суддя:
В.В. Мельник

Суддя:
Л.М. Нагорна