Справа № 826/16591/13-а
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
1-й інстанції: Костенко Д.А.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

17 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Епель О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Державної податкової інспекції у
Деснянському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14.11.2013 року у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Союз Проект
Менеджмент» до Державної податкової
інспекції у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві про визнання протиправним і
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ТОВ «Союз Проект Менеджмент»
звернулися Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправним і скасування податкового
повідомлення-рішення від 17.07.2013 року №
, яким зменшено від'ємне значення
ПДВ на 28 144 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
14.11.2013 року позов задоволено в повному
обсязі.

Не погоджуючись з зазначеною
постановою, ДПІ у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві подали апеляційну скаргу, в якій
просять скасувати незаконну, на їх
думку, постанову суду першої інстанції
та постановити нову, якою відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.
При цьому апелянт посилається на
незаконність, необґрунтованість та
необ'єктивність оскаржуваного рішення,
неповне з'ясування всіх обставин, що
мають значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція повністю
підтримує таку правову позицію з
огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем було проведено
документальну планову виїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2011 по
31.12.2012, за результатами якої складено
акт від 26.06.2013 року № 139/22-10/33149359.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем вимог:

п. 187.1 ст. 187, п. 198.6 ст. 198 ПК України, в
результаті чого завищено від'ємне
значення з ПДВ на 28 144 грн. (у т.ч.: за
жовтень 2011р. - 11 352,82 грн., за листопад
2011р. - 4 927,74 грн., за грудень 2011р. - 3 020,92
грн., за січень 2012р. - 1 162,67 грн., з
березень 2012р. - 1 675,15 грн., за квітень 2012р.
- 4 791,92 грн. за травень 2012р. - 1 211,81 грн.).

Зазначені вище обставини слугували
підставою для прийняття спірного
податкового повідомлення-рішення від
17.07.2013 №, яким позивачу зменшено
від'ємне значення ПДВ на 28144 грн.

За результатами адміністративного
оскарження до вищестоящих податкових
органів спірне рішення залишено без
змін.

Свої доводи щодо законності зазначених
вище спірних рішень апелянт
обґрунтовує нереальністю
господарських відносин позивача з його
контрагентом. Проте, апеляційна
інстанція підтримує позицію суду
першої інстанції, що вказані
твердження апелянта не ґрунтуються на
приписах чинного законодавства та є
помилковими, з огляду на слідуюче.

Так, у перевіряємому періоді позивач
мав господарські взаємовідносини з ТОВ
«Віадукт» та придбавав товари, роботи
(послуги) у ТОВ «Констракт машинері»,
ПАТ»Будівельне управління 813», ПАТ
«Південьзахідшляхбуд» і ДТГО
«Південно-західна залізниця».

Разом з тим, висновок податкового
органу про наявність ознак фіктивності
та про безтоварність господарських
операцій з контрагентами, відсутність
наміру учасників правочину досягти
реальних правових наслідків
ґрунтується на підставі Системі
автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту розбіжностей між податковими
зобов'язаннями і податковим кредитом з
ПДВ позивача і названих контрагентів,
які за твердженням відповідача не
задекларували своїх податкових
зобов'язань.

Слід одразу зауважити, що
співставлення даних податкової
звітності з бази автоматизованого
контролю, як етапу
контроль-перевірочної роботи не
передбачає здійснення податковим
органом оцінки дотримання платником
вимог податкового законодавства та
аналізу змісту та характеру
правовідносин, що стали підставою для
формування даних податкового обліку
платника. Адже питання правильності
відображення платником в обліку
проведених господарських операцій
досліджуються податковим органом при
проведенні податкової перевірки
платника з дослідженням
фінансово-господарських документів,
пов'язаних з нарахуванням і сплатою
податку.

У податковому праві визначається
критерій добросовісності платника,
який передбачає законність дій
платника у сфері податкових
правовідносин (у тому числі і щодо
формування даних податкового обліку),
доки це не спростовано у порядку,
встановленому Податковим кодексом
України.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 13.02.2013 року по справі №
К/9991/74156/12.

В обґрунтування своїх доводів апелянт
посилається на те, що в порушення п. 198.6
ст. 198 ПК позивач безпідставно відніс до
податкового кредиту суми ПДВ не
підтверджені податковими накладними
на загальну суму ПДВ у розмірі 23 708,26
грн.. Проте апелянтом не надано жодних
належних і достатніх доказів на
підтвердження даних доводів. Слід
відзначити, що акт перевірки не містить
викладу фактів, допущених позивачем
порушень, в ньому не наведено зміст і
опис порушень, відсутні жодні
посилання на конкретні господарські
операції, первинні або інші документи,
які зафіксовані в бухгалтерському та
податковому обліку, що підтверджують
наявність зазначених в акті фактів.
Крім цього, в акті не зазначено інших
суттєвих обставин
фінансово-господарської діяльності
позивача, які б мали відношення до
порушення позивачем ст.ст. 187, 198, 200 ПК.

Колегія суддів повністю підтримує
висновок суду першої інстанції, що
Система автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань
та податкового кредиту розбіжностей
між податковими зобов'язаннями і
податковим кредитом з ПДВ не віднесена
ст.ст. 187, 198, 200 ПК до підстав для
формування податкових зобов'язань,
податкового кредиту чи від'ємного
значення з ПДВ. Зазначені в Системі
відомості носять інформативний
характер і самі по собі не відображають
фактів здійснення господарських
операцій з придбання/поставки товарів
(робіт, послуг) чи оформлення
податкових накладних.

Безпідставними є твердження апелянта
щодо відсутності податкових накладних,
оскільки вказана обставина
спростовується наданими позивачем до
заперечень на акт перевірки і суду
копіями належним чином оформлених
податкових накладних, виписаних ТОВ
«Констракт машинері», ПАТ «Будівельне
управління 813», ПАТ
«Південьзахід-шляхбуд» за
результатами
фінансового-господарських операцій з
позивачем. Крім того, реальність
господарських операцій апелянтом не
заперечувалася та також
підтверджується наданими позивачем
господарськими договорами та
складеними на їх виконання первинними
документами (актами виконаних робіт,
видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними),
платіжними документами про здійснення
позивачем оплати придбаних товарів
(робіт, послуг) чи актами взаємозаліку.

Відсутність податкових накладних ДТГО
«Південно-західна залізниця»
визнається позивачем і відповідає
дійсним обставинам справи, однак це
жодним чином не свідчить про порушення
позивачем п. 198.6 ст. 198 ПК, з огляду на
слідуюче.

Так, на протязі жовтня-грудня 2011 року,
березня-травня 2012 року позивач
придбавав у ДТГО «Південно-західна
залізниця» квитки на проїзд на
залізничному транспорті працівників
ТОВ «Союз Проект Менеджмент», що
підтверджується наданими до суду
копіями квитків на загальну суму 112 399,61
грн. (у т.ч. ПДВ - 18 733,27 грн.), наказів про
відрядження, посвідчень про
відрядження, авансових звітів.

З заперечень від 04.07.2013 року № 34 на акт
перевірки (т.1 а.с.46- 59) вбачається, що
позивач повідомляв податковий орган
про вищевказані обставини щодо
придбання у ДГТО «Південно-західна
залізниця» транспортних квитків і
надав реєстр від 04.07.2013 року наявних
квитків.

Пунктом 201.11 ст. 201 ПК передбачено, що
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту
без отримання податкової накладної,
також є:

а) транспортний квиток, готельний
рахунок або рахунок, який
виставляється платнику податку за
послуги зв'язку, інші послуги, вартість
яких визначається за показниками
приладів обліку, що містять загальну
суму платежу, суму податку та
податковий номер продавця, крім тих,
форма яких встановлена міжнародними
стандартами;

б) касові чеки, які містять суму
отриманих товарів/послуг, загальну
суму нарахованого податку (з
визначенням фіскального номера та
податкового номера постачальника). При
цьому з метою такого нарахування
загальна сума отриманих товарів/послуг
не може перевищувати 200 гривень за день
(без урахування податку).

Таким чином, віднесення позивачем сум
ПДВ до податкового кредиту на підставі
транспортних квитків без складення
податкових накладних відповідає пп.
«а» п. 201.11 ст. 201 ПК, а тому спростовує
висновок апелянта про порушення
позивачем п. 198.6 ст. 196 ПК.

Не можливо не відзначити, що апелянтом
надано доказів відсутності у
контрагентів позивача спеціальної
податкової правосуб'єктності на момент
укладення і виконання правочинів,
укладених з позивачем, зокрема того, що
вказані підприємства не були
зареєстровані в якості платників
податку на додану вартість або того, що
їх реєстрація платниками податку на
додану вартість була анульована в
період укладення і виконання спірних
правочинів. Відтак, наявні в матеріалах
справи копії податкових накладних, на
підставі яких позивач сформував
податковий кредит за звітні періоди
відповідає вимогам, встановленим ст. 201
ПК України. Також відповідачем не було
надано до суду належних та допустимих
доказів, які б свідчили про відсутність
у підприємства умов для здійснення
господарської діяльності (відсутність
майна, складських приміщень,
обладнання та виробничих потужностей,
в т.ч. орендованих, а також трудових
ресурсів, тощо), в т.ч. із залученням
третіх осіб, на момент вчинення
спірного правочину. Позиція апелянта
ґрунтується виключно на Системі
автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту розбіжностей між податковими
зобов'язаннями і податковим кредитом з
ПДВ позивача і названих контрагентів.

Окрім вищевикладеного судова колегія
вважає за необхідне відзначити, що за
умови реального здійснення
господарської операції, яка призвела
до об'єктивної зміни складу активів
платника податків - покупця, будь-які
порушення постачальниками/продавцями
товару (послуг) податкового
законодавства чи правил ведення
господарської діяльності не можуть
бути підставою для позбавлення покупця
права на податковий кредит.

Платник податку на додану вартість
(покупець товару) не має обов'язку та
повноважень здійснювати контроль за
дотриманням постачальниками товару
(послуг) вимог законодавства щодо
здійснення господарської діяльності,
дотримання вимог податкового
законодавства тощо і в подальшому
зазнавати певних негативних наслідків
у вигляді позбавлення права на
податковий кредит за можливу
неправомірну діяльність будь-кого з
контрагентів. Такий платник не повинен
притягуватися до відповідальності в
тому випадку, якщо він здійснював
реальну господарську операцію.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
постачальниками з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями
постачальників чи сприяння ухиленню
постачальниками товару від виконання
податкових зобов'язань може слугувати
підставою для відмови у праві на
податковий кредит. При цьому такі
висновки не можуть ґрунтуватися на
припущеннях, а можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, а також тих
доказах, які одержані з дотриманням
закону.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 03.07.2013 року по справі №
К/800/27746/13.

Укладаючи угоду зі своїм контрагентом,
позивач мав всі документальні
підтвердження їх господарської
правосуб'єктності: здійснювати
господарську діяльність,
реалізовувати господарську
компетенцію, мати зобов'язання, нести
за ними відповідальність тощо.

Колегія суддів повністю підтримує
позицію суду першої інстанції, що
позивачем були вчинені всі необхідні
дії та досягнуто конкретних
результатів, які визначають саме
поняття господарської операції - факти
підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - це сума, на яку
платник. податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу
України встановлює, що податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається: дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

За п. 198.6 ст. 198 не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку.

Як зазначено Вищим адміністративним
судом України в інформаційному листі
від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 «Проблемні
питання застосування законодавства у
справах за участю органів державної
податкової служби», процесуальна
діяльність суду із встановлення
обґрунтованості права платника
податку на податковий кредит та/або
бюджетне відшкодування з податку на
додану вартість повинна включати такі
етапи: 1. Встановлення факту
здійснення господарської операції. 2.
Встановлення спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції. 3. Встановлення
зв'язку між фактом придбання товарів
(послуг) спорудженням основних фондів,
імпортом товарів (послуг) і
господарською діяльністю платника
податку. 4. Встановлення дотримання
платником податку спеціальних вимог
щодо документального підтвердження
сум податкового кредиту та/або
бюджетного відшкодування з податку на
додану вартість.

Крім того Вищим адміністративним судом
України в листі від 02 червня 2011 року
№742/11/13-11 визначено, що з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати, зокрема, такі обставини:
рух активів у процесі здійснення
господарської операції; установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат із господарською діяльністю
платника податку.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.
Первинні документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. ( абз. 2 п.2.1
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за № 168/704).

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій, а
якщо це неможливо - безпосередньо після
її закінчення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що для
формування податкового кредиту,
необхідно мати первинні документи, які
можуть довести реальність здійснення
господарської операції, підтвердити
факт використання придбаних
товарів/послуг в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Перевіривши дійсність господарських
взаємовідносин позивача з
контрагентом, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про наявність правових
підстав для формування податкового
кредиту, з огляду на те, що надана
позивачем документація у повній мірі
відображає реальні наслідки, що
наступили після укладення договорів та
мають силу первинної документації в
розумінні Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України».

Слід відмітити, що податковим органом
не було надано рішення суду у цивільній
чи господарській справі, або іншого
належного доказу на підтвердження
«фіктивності» здійснених позивачем
господарських операцій. Отже, спірні
податкові повідомлення-рішення
прийняті податковим органом
передчасно.

Не надано також добутих, у визначений
процесуальним законодавством спосіб,
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 25.03.2008 року по справі №
К-23642/07.

Окрім вищевикладеного судова колегія
вважає за необхідне відзначити
слідуюче:

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього
Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 228 ЦК
України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України діє презумпція правомірності
правочину, тобто правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового інспектора, оскільки були
зроблені за відсутності інформації,
яка надається в передбаченому
законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину, податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в дохід
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Дана правова позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14.11.2012 року № К/9991/50772/12.

Крім того, викладені в актах обставини,
не є підставою вважати правочини
недійсними, або такими, що не відбулись,
та не спростовують реальності
виконання господарських операцій,
оскільки угоди не визнані недійсними
судами, а також позивач не може нести
відповідальності за дії своїх
контрагентів.

Зазначена позиція відповідає рішенню
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), згідно якого
Європейський суд з прав людини визнав,
що «справедливий баланс» не
додержується, коли платника ПДВ
позбавляють права на податковий кредит
(бюджетне відшкодування) за
відсутності доказів його залучення до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо про таку діяльність його
постачальників.

За ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладає на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам апелянт, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду апеляційної інстанції достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
винесення ним спірних податкових
повідомлень-рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність залишення постанови суду
першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14.11.2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 17.12.2014
року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Епель О.В.

Кобаль М.І.