Справа № 2а-5465/11/0170/12
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2014 року
м. Київ К/9991/31163/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі: Лосєва А.М., Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М., розглянувши у
попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу
Сімферопольської міжрайонної
державної податкової інспекції
Автономної Республіки Крим Державної
податкової служби

на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 27.07.2011

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 10.04.2012

у справі № 2а-5465/11/0170/12

за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової
інспекції у Сімферопольському районі
Автономної Республіки Крим

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 27.07.2011, залишеною
без змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 10.04.2012, задоволено позовні вимоги
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
(надалі - позивач, фізична
особа-підприємець ОСОБА_4.) до Державної
податкової інспекції у
Сімферопольському районі Автономної
Республіки Крим, правонаступником якої
є Сімферопольська міжрайонна державна
податкова інспекція Автономної
Республіки Крим Державної податкової
служби (надалі - відповідач, ДПІ у
Сімферопольському районі АР Крим), про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
30.12.2010: № /0, яким визначено суму
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб у розмірі 2 475,00
грн. та нараховано штрафні санкції у
розмірі 4 950,00 грн.; № /0, яким
визначено суму податкового
зобов'язання з єдиного податку у
розмірі 1 100,00 грн.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, у
якій просить скасувати постанову
Окружного адміністративного суду
Автономної Республіки Крим від 27.07.2011
та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 10.04.2012 і відмовити у задоволенні
позову.

Позивач не надав письмових заперечень
на касаційну скаргу, що не перешкоджає
її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що документальною
перевіркою фінансово-господарської
діяльності з питань дотримання
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
податкового законодавства про працю за
період з 01.01.2008 по 30.11.2008 встановлено
порушення: п. 2 Указу Президента України
від 03.07.1998 № 727/98 «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва»; пп.
8.1.2 п. 8,1 ст. 8, пп. 4.2.1 п. 4.2 ст. 4 Закону
України від 22.05.2003 № 889-IV «Про податок з
доходів фізичних осіб».

Згідно пояснень найманого працівника
ОСОБА_5, наданих в ДПІ в
Сімферопольському районі АР Крим від
04.11.2010, встановлено, що позивач для
здійснення підприємницької діяльності
використовував працю даної найманої
особи, яка була водієм вантажного
автомобіля з 01.01.2008 по 30.11.2008, отримувала
заробітну плату та з якою було укладено
трудовий договір, що не був
зареєстрований у державній службі
зайнятості.

За результатами перевірки складено акт
№ 2630/17-01/НОМЕР_1 від 17.12.2010.

На підставі акта перевірки ДПІ у м.
Сімферопольському районі АР Крим
прийнято спірні податкові
повідомлення-рішення.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про відсутність
підстав для задоволення касаційної
скарги, з огляду на наступне.

ОСОБА_4 був зареєстрований як фізична
особа-підприємець Сімферопольською
районною державною адміністрацією
29.10.1999 та взятий на податковий облік до
ДПІ в Сімферопольському районі 20.01.2000
за № 851. Позивач є платником єдиного
податку, що підтверджується Свідоцтвом
від 01.01.2011.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, рішенням Сімферопольського
районного суду від 12.03.2010 по справі №
2-1045/2010, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду АР Крим від 16.08.2010,
встановлено, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 уклав з
громадянином ОСОБА_5 договір доручення,
відповідно до якого ОСОБА_5 виконував
роботи по перевезенню товару, який
належить позивачеві, у зазначені
останнім населені пункти України,
отримував гроші за товар, які повинен
був передавати фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 Робота мала
періодичний характер. Крім того, як
вказано у рішенні суду, було
встановлено, що ОСОБА_5 не перебував з
позивачем у трудових відносинах, а
наявність укладеного трудового
договору між позивачем та ОСОБА_5 не
свідчить про виконання останнім саме
трудових обов'язків.

Таким чином, Сімферопольським районним
судом встановлено, що між сторонами
фактично був укладений договір
доручення, відповідно до якого позивач
є довірителем, а ОСОБА_5 - повіреним,
який на підставі ст. 1000 Цивільного
кодексу України діє від імені та за
рахунок довірителя.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про
працю трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 1000 Цивільного кодексу
України за договором доручення одна
сторона (повірений) зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок другої
сторони (довірителя) певні юридичні
дії. Угода, укладена повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Договір доручення має
цивільно-правовий характер і не тягне
за собою виникнення трудових відносин.

Рішенням Сімферопольського районного
суду по справі № 2-1045/2010 було
встановлено, що між позивачем та
ОСОБА_5, незважаючи на наявність
трудового договору, були відсутні
трудові відносини, а існували тільки
цивільно-правові відносини. Тобто,
укладений трудовий договір не був
реалізований.

Суду не було надано належних та
допустимих доказів, які б свідчили про
отримання ОСОБА_5 доходу найманого
працівника від позивача.

Згідно ч.1 ст. 72 Кодексу
адміністративного судочинства України
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

В силу положень ст. 255 даного Кодексу,
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.
Обставини, які були встановлені
постановою, що набрала законної сили, в
одній адміністративній справі не
можуть оспорюватися в іншій судовій
справі за участю тих самих сторін.

Враховуючи викладене, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
погоджується з висновком судів першої
та апеляційної інстанцій, що з
урахуванням обставин, встановлених
рішенням Сімферопольського районного
суду у справі № 2-1045/2010, про відсутність
трудових правовідносин між позивачем і
ОСОБА_5, позовні вимоги підлягають
задоволенню, а податкові
повідомлення-рішення відповідача -
скасуванню.

Відтак, рішення судів попередніх
інстанцій прийнято з дотриманням норм
чинного процесуального та
матеріального права, що доводами
касаційної скарги не спростовується.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Сімферопольської
міжрайонної державної податкової
інспекції Автономної Республіки Крим
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 27.07.2011 та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 10.04.2012 у
справі № 2а-5465/11/0170/12 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис)
Т.М. Шипуліна