Справа № 2а-8931/12/2070
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року м. Київ
К/800/9749/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Малиніна В.В. (доповідач), Ситникова О.Ф.,
Швеця В.В.,

провівши попередній розгляд
касаційної скарги ОСОБА_7 на постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 21 січня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_7 до Державної міграційної служби
України, третя особа Головне
управління державної міграційної
служби України в Харківській області
про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянка Киргизстану ОСОБА_7
(далі- позивач), звернулася до
Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України (далі-
відповідач), третя особа, яка не заявляє
вимог на предмет спору, Головне
Управління Державної міграційної
служби України в Харківській області, в
якому просить суд скасувати рішення
Державної міграційної служби України
№ 50-12 від 17 травня 2012 року,
зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути скаргу
позивача на наказ №109-о від 22 квітня 2011
року Управління міграційної служби в
Харківській області. Обґрунтовуючи
позовні вимоги зазначала, що вона має
цілком обґрунтовані побоювання стати
жертвою переслідувань за національною
ознакою в Киргизстані. В Україні подала
до міграційних органів належним чином
оформлену та обґрунтовану заяву про
надання статусу біженця. Проте, 22
квітня 2011 року позивач отримала
повідомлення Управління міграційної
служби в Харківській області № 17-01-04-89
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо надання
статусу біженця (наказ від 22 квітня 2011
року № 109-о). Не погодившись із
зазначеним рішенням, вона звернулася
до Державного комітету України у
справах національностей та релігій зі
скаргою, в якій просила скасувати
рішення Управління міграційної служби
в Харківській області. 30 липня
2012 року позивач отримала від Головного
Управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
(правонаступник Управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області) повідомлення про
те, що Державною міграційною службою
України, яка є правонаступником
Державного комітету України у справах
національностей та релігій, прийнято
рішення про відхилення скарги
позивача.

Постановою Харківського
окружного адміністративного суду від 30
жовтня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 21 січня 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить їх рішення скасувати та
постановити рішення, яким задовольнити
позов.

До Вищого адміністративного суду
України надійшло заперечення на
касаційну скаргу від Державної
міграційної служби України, в якому
вона просить залишити без змін рішення
суду першої та апеляційної інстанцій, а
касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Відмовляючи в позові, суди
виходили з того, що позовні вимоги є
необґрунтованими, недоведеними, а тому
не підлягають задоволенню у повному
обсязі. Вважає, що доказів про
обґрунтованість побоювань за особисту
небезпеку та переслідувань на
батьківщині позивачем не наведено.

Із зазначеним висновком колегія
суддів погоджується і вважає
необхідним зауважити на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_7, є громадянкою
Киргизстану, що підтверджується копією
національного паспорту, прибула в
Україну 23 грудня 2010 року через
п. Казача Лопань як громадянка СНД.

4 квітня 2011 року ОСОБА_7
звернулася до Управління міграційної
служби в Харківській області із заявою
про надання статусу біженця, в якій
вказала, що у країні її громадянства, де
вона проживала - в Киргизстані, її життю
загрожує небезпека

Наказом Управління міграції в
Харківській області від 22 квітня 2011
року №109-о позивачу відмовлено в
оформленні документів для вирішення
питання про надання статусу біженця,
оскільки її заява є очевидно
необґрунтованою.

Підставою для прийняття цього
рішення, як вбачається з матеріалів
особової справи, стало те, що
необхідних аргументів на
підтвердження обставин щодо загрози їй
на батьківщині позивач не надала, не
навела жодного конкретного факту або
інших доказів того, що її побоювання в
разі повернення на батьківщину є
обґрунтованими та відповідають
вимогам, визначеним абзацом 2 статті 1
Закону України "Про біженців".

Як вбачається з висновку
головного спеціаліста Департаменту у
справах біженців та іноземців
Державної міграційної служби України,
затвердженого директором вказаного
Департаменту Науменко Н.М. 15 травня 2012
року, підставами для прийняття рішення
Державною міграційною службою України
стало те, що за результатами оцінки
матеріалів справи не встановлено
фактів щодо можливості, у разі
повернення на батьківщину,
застосування щодо позивача смертної
кари або такого, що принижує гідність
поводження чи покарання, що
унеможливлює застосування в даному
випадку положення
статті 3 Європейської конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод та положення пункту 13 частини 1
статті 1 Закону України "Про біженців та
осіб, що потребують додаткового або
тимчасового захисту", розгляд заяви
показав, що вона є очевидно
необґрунтованою, оскільки не виявлено
ознак переслідування.

Встановлено, що позивач
користується захистом країни своєї
громадянської належності:
безперешкодно отримав національний
паспорт, який є дійсним до 29 травня 2019
року.

З протоколу співбесіди від 6
квітня 2011 року з ОСОБА_7 вбачається, що
позивач пояснює свій приїзд до України
тим, що так вирішив її чоловік,
поверненню додому нічого не
перешкоджає за наявності дозволу
чоловіка та зазначила, що причиною
виїзду було те, що у її чоловіка виникли
проблеми з правоохоронними органами
країни, зокрема, міліція сфабрикувала
проти нього справу про викрадення
мобільного телефону. Через деякий час
її чоловіку набридло, що його постійно
викликають до суду, і вони вирішили
покинути Батьківщину. Причиною
звернення позивач зазначила
побоювання за своє життя через те, що у
Киргизстані у червні 2010 року відбулися
масові сутички на межетничному
підґрунті, що призвело до чисельної
кількості жертв серед узбеків. Також,
під час співбесіди ОСОБА_7 зазначила, що
ситуація покращилася, підстав для
реальних побоювань немає. Щодо
оформленні статусу біженця та
території Казахстану та Росії
зазначила, що в цих країнах вона нікого
не знає, та чоловік віз її саме в
Україну. У серпні 2010 року, під час
масових конфліктів у Киргизстані,
позивач безперешкодно вийшла заміж та
разом зі своїм чоловіком відсвяткували
весілля у своєму рідному місті. Позивач
вказала, ще вони навіть отримали
допомогу від держави у вигляді
продуктів харчування. Звернутися до
органу міграційної служби ОСОБА_7
порадили її знайомі, оскільки в неї
відсутній документ, який би
засвідчував легальність її
перебування в Україні. Зі слів позивача
на співбесіді, події, які відбулися у
червні 2010 року, безпосередньо не
вплинули на неї та членів її-сім"ї, в
Киргизстані залишилися багато її
родичів, які безперешкодно здійснюють
свою професійну діяльність, зокрема,
працюють на власній землі та
здійснюють трудову діяльність.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
відповідно до статті 1 якого біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування
наявності умов для надання статусу
біженця знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, «побоювання стати
жертвою переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Суди дійшли висновку, що позивач
звернулася до Управління міграційної
служби у Харківській області не з метою
отримання міжнародного захисту, а
виключно в пошуках легалізації на
території України, оскільки перебуває
на її території незаконно та
намагається легально залишитись з
метою покращення
соціально-економічних, побутових та
інших умов, а пошук кращих економічних
та соціальних умов життя є сферою
правового регулювання Закону України
"Про імміграцію" з відповідним правовим
статусом, який набувається згідно з цим
законом. Позивач не навела жодних
доказів, які б свідчили про те, що в разі
повернення на батьківщину вона буде
піддана нелюдському поводженню та
матиме загрозу смерті внаслідок
особистого переслідування, а її
посилання на події липня 2010 року в
Киргизстані не можуть бути визнані
належним обґрунтуванням побоювань за
своє життя.

З огляду на вищевикладене,
обставини, на які посилається позивач,
як на підставу для надання їй статусу
біженця в Україні, не вказують на
наявність у нього об'єктивних причин
для побоювання стати жертвою
переслідувань у країні походження за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Вище зазначене свідчить про
відсутність умов для надання позивачу
статусу біженця.

Посилаючись на викладене, суди
попередніх інстанцій прийшли до
обґрунтованих висновків, що Державна
міграційна служба України діяла в
межах повноважень та у спосіб,
передбачений законодавством України,
та правомірно відмовила позивачу у
наданні статусу біженця.

Висновки судів попередніх
інстанцій є правильними,
обґрунтованими, відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
підстави для скасування чи зміни
оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків судів та обставин
справи не спростовують.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 - залишити
без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 30 жовтня 2012
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 21 січня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников

В.В.Швець