Справа № 804/10709/14
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2014-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЛуніна О.С. при
секретаріГамовій Л.І. за участю:
представника позивача - представника
відповідача - представника
відповідача - свідка - Продайка О.В.
Плюсніної О.М. Макушенцевої А.В. ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства «Дніпровський
металургійний комбінат ім. Ф.Е.
Дзержинського» до Спеціалізованої
державної податкової інспекції
обслуговування великих платників у м.
Дніпропетровську Міжрегіонального
головного управління Міндоходів про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення=рішення, -
У липні 2014 року ПАТ «Дніпровський
металургійний комбінат ім. Ф.Е.
Дзержинського» (далі - позивач)
звернулось до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до СДПІ по
роботі з ВПП у м. Дніпропетровську
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів (далі - відповідач), в якому
- визнати нечинним та скасувати
податкове повідомлення-рішення СДПІ по
роботі з ВПП у м. Дніпропетровську
Міжрегіонального головного управління
про зменшення суми бюджетного
відшкодування (в тому числі заявленого
в рахунок зменшення податкових
зобов'язань наступних періодів) з
податку на додану вартість у сумі 29 361 746
грн. із застосуванням штрафної
(фінансової) санкції у сумі 14 680 873 грн.;
- присудити судові витрати у розмірі 4
872,00 грн. на користь ПАТ «Дніпровський
металургійний комбінат ім. Ф.Е.
Дзержинського» за рахунок Державного
В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на безпідставність та
необґрунтованість висновків
викладених у акті перевірки
№154/28-01-46-02-05393043 про результати
документальної позапланової виїзної
перевірки правомірності нарахування
ПАТ «Дніпровський металургійний
комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» (код за
податку на додану вартість на
розрахунковий рахунок за грудень 2013
року, на підставі якого прийнято спірне
податкове повідомлення-рішення, що
винесене без урахування фактичних
обставин справи та в порушення
приписів податкового законодавства.
Тому позивач вимушений звернутись до
суду за захистом своїх законних прав та
Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив їх задовольнити.
Представники відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнали у
повному обсязі, в задоволенні
адміністративного позову просили
відмовити, зазначили, що перевірка ПАТ
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е. Дзержинського» проведена на
виконання повноважень податкового
органу, при наявності порушень
позивачем податкового законодавства
року прийнято правомірно, на законних
підставах та не підлягає скасуванню, у
зв'язку із чим підстави для задоволення
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, свідка, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає за необхідне адміністративний
позов задовольнити частково виходячи з
Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що ПАТ
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е. Дзержинського» зареєстровано 27
лютого 1998 року розпорядженням
виконавчого комітету
Дніпродзержинської міської ради за
№101-р. Код суб'єкта господарювання за
господарювання, відповідно до
Дніпропетровська обл., м.
Дніпродзержинськ, вул. Кірова, 18-Б.
Фактичне місцезнаходження відповідає
місцезнаходженню відповідно до
установчих документів. Підприємство
взято на податковий облік в СДПІ по
роботі з ВПП у м. Дніпропетровську
03.03.2011 року за №730 та станом на момент
перевірки перебуває на обліку в СДПІ по
роботі з ВПП у м. Дніпропетровську.
Фактичний вид діяльності - виробництво
чувуну сталі та феросплавів.
Як вбачається з матеріалів справи, СДПІ
по роботі з ВПП у м. Дніпропетровську на
підставі п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.8 п. 78.1
ст. 78 Податкового кодексу України (далі
- ПК), проведено документальну
позапланову виїзну перевірку
правомірності нарахування позивачем
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на розрахунковий
рахунок у сумі 38 966 648 грн.,
відображеного у податковій декларації
з ПДВ за грудень 2013 року.
Перевірка проводилась у період з 10.02.2014
року по 17.03.2014 року, за результатами
якої складено акт від 24.03.2014 року
№154/28-01-46-02-05393043.
Перевіркою встановлено порушення:
- п.198.1, 198.2, 198.6 ст.198 ПК України, що
призвело до завищення податкового
кредиту в сумі 407 644 грн., в тому числі по
листопад 2013 року - 391 648 грн.,
грудень 2013 року - 15 996 грн.,
- абз «г» п. 198.5 ст.198 ПК України, що
призвело до заниження суми податкових
зобов'язань в сумі 28 954 102 грн., в тому
листопад 2013 року - 15 301 848 грн.,
грудень 2013 року - 13 652 254 грн.
Вищевикладене призвело до порушення п.
200.1 ст. 200 розділу V ПК України, а саме:
- завищення від'ємного значення різниці
між сумою податкових зобов'язань та
сумою податкового кредиту на загальну
суму 15 693 496 грн.,
- заниження позитивного значення
різниці між сумою податкових
зобов'язань та сумою податкового
кредиту поточного звітного періоду на
Вищевикладене призвело до порушення:
- абз «а» п.200.4 ст. 200 розділу V ПК України,
внаслідок чого завищено суму, що
підлягала бюджетному відшкодуванню за
грудень 2013 року на 29 361 746 грн.
На підставі вказаного акту
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення від 02.04.2014 року
відшкодування з податку на додану
вартість у розмірі 29 361 746 грн. із
застосуванням штрафної (фінансової)
санкції у розмірі 14 680 873 грн
Судом встановлено, що вказане
податкове повідомлення-рішення
позивач за вих. №01/668 від 16.04.2014 року в
адміністративному порядку оскаржив до
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів-Центрального офісу з
обслуговування великих платників
податків, на що рішенням, вих.
надійшло на адресу позивача 23.06.2014 року,
податкове повідомлення-рішення від
скаргу без задоволення.
Повторна скарга до Міністерства
доходів та зборів України, вих. №01/1128
від 02.07.2014 року, рішенням від 08.07.2017 року
за вих. №254116/99-99-10-01-15, що надійшло на
адресу позивача 14.07.2014 року, залишена
Під час судового розгляду справи
встановлено, що у перевіряємий період
ПАТ «Дніпровський металургійний
комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» мало
взаємовідносини з ПАТ «ПРИВІД ПЛЮС».
Податковим органом при здійсненні
перевірки не підтверджено реальність
здійснення господарських операцій між
даними підприємствами, оскільки такі
операції не обумовлені економічними
причинами (цілями ділового характеру),
за результатами аналізу наданих до
перевірки первинних документів
встановлена їх невідповідність
вимогам діючого податкового
законодавства України, а саме
товаро-транспортні документи
оформлені неналежним чином, відсутнє
фактичне місце завантаження та
розвантаження продукції.
Проте, суд не може погодитись з такими
висновками податкового органу з огляду
Як підтверджується матеріалами справи,
між ПАТ «Дніпровський металургійний
комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» та ПАТ
«ПРИВІД ПЛЮС» 06.06.2012 року укладено
договір на поставку обладнення.
На підтвердження реальності
здійснення даної операції ПАТ
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е. Дзержинського» надані:
- рахунки-фактури №3701392 від 17.04.2013
року, №3701392-1 від 16.10.2013 року;
- видаткова накладна №РН-0000125 від
- товаро-транспортна накладна
- банківські виписки за 02.09.2013 року,
04.12.2013 року, 06.12.2013 року на суму 75 978,00
грн., 33 684,67 грн., 42 293,33 грн. відповідно.
Згідно товаро-транспортної накладної
вантажоодержувачу ПАТ «Дніпровський
металургійний комбінат ім. Ф.Е.
Дзержинського» вантажовідправник ПАТ
«ПРИВІД ПЛЮС» відвантажив з пункту
навантаження м. Дніпропетровськ до
пункту розвантаження м.
Дніпродзержинськ, а перевізник
здійснив перевезення автомобілем
Мерседес №АЕ 1469ЕР мотору-редуктору ВК
4ОG10X-11U/DR08MA4-TOB-SP, кількістю 7 шт., за ціною
21 708,00 грн на загальну суму 151 956,00 грн
Щодо тверджень відповідача про те, що
відсутність у товарно-транспортній
накладній пункту навантаження та
пункту розвантаження продукції
підтверджує відсутність факту
перевезення товару, то слід відзначити
те, що наявність або відсутність
товарно-транспортних накладних може
підтверджувати дотримання або
порушення правил перевезення вантажів
автомобільним транспортом, які не
пов'язані з дотриманням вимог
податкового законодавства та не
свідчить про безтоварність операції;
відсутність саме товарно-транспортних
накладних не позбавляє покупця товарів
права включити понесені ним витрати з
придбання товарів до складу валових
витрат та віднести до податкового
кредиту відповідні суми податку на
додану вартість. Умовами договорів,
укладених сторонами, не передбачено
обов'язкову наявність
товарно-транспортних накладних.
Сама собою наявність або відсутність
окремих документів, а так само помилки
у їх оформленні не є підставою для
висновків про відсутність
господарської операції, якщо з інших
даних вбачається, що фактичний рух
активів або зміни у власному капіталі
чи зобов'язаннях платника податків у
зв'язку з його господарською
діяльністю мали місце.
Крім того, згідно листа Міністерства
доходів і зборів України від 19.09.2013 року
документацією підтверджуються
операції надання послуг перевезення
вантажу, а не факт придбання товарів, то
при наявності документів,
підтверджуючих фактичне одержання
товару та його використання у власній
господарській діяльності, ненадання
такого документу, як
товарно-транспортна накладна, не може
бути єдиною підставою для невизнання
товарно-матеріальних цінностей та
товарно-транспортна накладна відсутня
в переліку документів, визначаючих
право на оформлення податкового
Отже, у товаро-транспортній накладній
про пункт навантаження - м.
Дніпропетровськ, та пункт
розвантаження - м. Дніпродзержинськ, що
не суперечить та відповідає наказу
Міністерства транспорту України від
14.10.1997 року №363 «Про затвердження
Правил перевезення вантажів
автомобільним транспортом в Україні».
Таким чином, суд приходить до висновку,
що перевіряючим органом не
підтверджено факту, який свідчить про
умисел ПАТ «Дніпровський
металургійний комбінат ім. Ф.Е.
Дзержинського» на укладення договорів
без наміру створити наслідки, які
передбачені договорами.
За таких обставин, ПАТ «Дніпровський
металургійний комбінат ім. Ф.Е.
Дзержинського» безпідставно
позбавлений права на бюджетне
відшкодування ПДВ за грудень 2013 року у
сумі 15 996,33 грн., а тому податкове
повідомлення-рішення в цій частині
підлягає скасуванню.
Крім того, судом встановлено, що у
період, що перевірявся, ПАТ
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е. Дзержинського» мало
взаємовідносини з ТОВ «ВЕКТРА 3000».
Так, перевіряючим встановлена
наявність розбіжності у податковій
звітності більше 1 тис. грн. по
взаємовідносинам з ТОВ «ВЕКТРА 3000» та
завищення ПАТ «Дніпровський
металургійний комбінат ім. Ф.Е.
Дзержинського» податкового кредиту в
листопаді 2013 року на суму ПДВ 318 184,52 грн.
За даними перевіряючи ТОВ «ВЕКТРА 3000»
не задекларовано податкові
зобов'язання за листопад 2013 року, крім
того, товариство має стан платника «9» -
направлено повідомлення про
відсутність за місцезнаходженням,
свідоцтво платника ПДВ анульовано за
ініціативою податкової за місцем
реєстрації платника 11.11.2013 року,
податкова декларація з податку на
додану вартість за листопад 2013 року не
прийнята ДПІ за місцем реєстрації.
Такого висновку СДПІ у м.
Дніпропетровську прийшов на підставі
відповіді на запит про проведення
зустрічної звірки ТОВ «ВЕКТРА 3000» з ПАТ
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е. Дзержинського» за листопад 2013
року, а також акту від 13.11.2013 року
№1/22/373777252 про неможливість проведення
Проте, суд не може погодитись з таким
висновком податкового органу з огляду
Судом встановлено, що між ПАТ
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е. Дзержинського» та ТОВ «ВЕКТРА
3000» 01.04.2013 року укладено договір
поставки №13-0781-02.
Предметом поставки є продукція з
найменуванням, указаним у
специфікаціях до даного договору.
На підтвердження реальності
здійснення даної операції ПАТ
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е. Дзержинського» надані:
- специфікація №10,
- витяг з реєстру виданих та
отриманих податкових накладних,
- договір оренди №1 від 01.01.2013 року,
- договір перевезення від 04.01.2012
- статут ТОВ «ВЕКТРА 3000»,
- відомості на виплату грошей за
2012-2013 роки ТОВ «ВЕКТРА 3000»,
- табель обліку робочого часу ТОВ
- витяг є Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, з зазначенням
місцязнаходження ТОВ «ВЕКТРА 3000».
Суд зазначає, що ПАТ «Дніпровський
металургійний комбінат ім. Ф.Е.
Дзержинського» у декларації з ПДВ за
листопад 2013 року включені податкові
накладні датовані до дати анулювання
свідоцтва платника ПДВ ТОВ «ВЕКТРА 3000».
Крім того, суд звертає увагу, що
постановою Луганського окружного
адміністративного суду від 03.12.2013 року
у справі №812/9646/13-а, визнано
протиправними дії реєстраційної
служби щодо внесення до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців запису про
відсутність за місцезнаходженням
юридичної особи ТОВ «ВЕКТРА 3000».
Крім того, постановою у справі
рішення ДПІ про анулювання реєстрації
в якості платника податку на додану
вартість ТОВ «ВЕКТРА 3000», дані
постанови набрали законної сили та
наявні у матеріалах справи.

Свідок ОСОБА_6, допитаний у судовому
засіданні, пояснив, що на час
взаємовідносин ТОВ «ВЕКТРА 3000» з ПАТ
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е. Дзержинського» займав посаду
генерального директора ТОВ «ВЕКТРА 3000»
, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ,
підтвердив, що обладнання товариство
орендувало у ТОВ «ВАПНО», що
підтверджується договорами оренди та
платіжними дорученнями за оплату
оренди, а саме за листопад 2013 року.
Транспортування вапна здійснювалось
залізницею на умовах поставки СРТ-ст.
Правда Придніпровської залізниці.
Відправником товару було ТОВ
«Укрконтракт» з яким ТОВ ВЕКТРА 3000»
уклало договір на перевезення вантажу.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд зазначає
наступне.

Відповідно п.198.1 - 198.2 ст. 198 ПК України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезений
необоротних активів на митну терн
торію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредит) вважається дата
тієї події, яка відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг: дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Таким чином, аналіз вищевикладених
норм податкового законодавства вказує,
що необхідною умовою для віднесеним
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використанні в
господарській/пильності. Тому, витрати
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток, а
також податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтвердженні
належним чином складеними первин ними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Тобто, лише в разі фактичного
здійснення господарської операції
документ може вважатися первинним та
тим самим підтверджувати реальність
проведення такої господарської
операції. Тому, якщо фактичного
здійснення господарської операції не
було, відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку,
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чий ним законодавством.

Суд зазначає, що обов'язок підтвердити
правомірність та обґрунтованість
сформованого податкового кредиту
належними документами первинного
обліку покладається на
платника-покупця товарів (робіт,
послуг), проте як саме він є суб'єктом,
який здійснює дії, що підлягають
перерахуванню до бюджету, на суму
податкового кредиту, визначеного
постачальником.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є його податковим ризиком. З
ціллю підтвердження обґрунтованості
заявленої податкової вигоди необхідно
встановити їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку достовірність
представлених первинних документів, у
тому числі щодо відомостей про
учасників та умови господарських
операцій.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» визначено, що первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена підпунктом 1.2
пункту 1, підпункту 2.1 пункту 2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.95 р. № 88,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України від 05.06.95 р. за № 168/704,
первинні документи - це письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.
статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.99 р. №
996-ХІУ, із змінами та доповненнями,
встановлені вимоги до первинних
документів, які є підставою для
бухгалтерського та податкового обліку.

Згідно з даною нормою, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за
№ 168/704 первинні документи (на паперових
і машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити; назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа. Відповідно до
пунктів 2.15, п.2.16 вищевказаного
Положення забороняється приймати до
виконання первинні документи на
операції, що суперечать законодавчим
та нормативним актам.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Якщо ж фактичного здійснення
господарської операції не було,
відповідні документи не можуть
вважатися первинними документами для
цілей ведення податкового обліку
навіть за наявності всіх формальних
реквізитів таких документів, що
передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для
підтвердження даних податкового
обліку можуть братися до уваги лише ті
первинні документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від
16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» господарською операцією є дія
або подія, яка викликає зміни в
структурі активів та зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою
господарської операції є те, що вона
повинна спричиняти реальні зміни
майнового стану платника податків.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення
сплачених у ціні товарів (послуг) сум
податку на додану вартість є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Таким чином, господарські операції для
цілей визначення податкового кредиту з
податку на додану вартість мають бути
фактично здійснені і підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту
придбання товарів чи послуг або в разі,
якщо придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу витрат для цілей
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість навіть за наявності
формально складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Разом з тим, суд зазначає, що в своїй
більшості висновки податкового органу
базуються лише на інформації,
отриманої на підставі перевірок
контрагентів позивача.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України), правочнном є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

У статті 203 ЦК України наведено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Законом закріплено презумпцію
правомірності правочину: правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним (ст. 204
ЦК). З наведеного випливає, що правочин
(договір) є правомірним, а отже й
дійсним. Неправомірність (недійсність)
правочину повинна бути прямо
передбачена законом або встановлена
рішенням суду, що набрало законної
сили.

Відповідно до Пленуму Верховного суду
України від 06 листопада 2009 року №9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» встановлений перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо. Усі інші
правочини, спрямовані на порушення
інших об'єктів права, передбачені
іншими нормами публічного права, не є
такими, що порушують публічний порядок.
При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Акт оскаржуваної перевірки не тільки
не містить таких посилань, а й не
доводить умислу ПАТ «ДМК ім.
Дзержинського» щодо порушення
публічного порядку, не містить
посилання і на те, в чому таке порушення
полягає.

Згідно частин 2, 3 статті 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Визнання
правочину недійсним судом не
вимагається лише у тому випадку, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Згідно ст. 228 ЦК України правочин, який
порушує публічний порядок, є нікчемним.
Правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, територіальної громади,
незаконне заволодіння ним.

Недійсними правочини можуть вважатися
лише за умови доведеності фактів, що
свідчать про нікчемність даного
правочину.

Як вбачається із змісту акту перевірки
висновок відповідача про нікчемність
правочинів є необгрунтованим, оскільки
ним не наведено жодної підстави та не
надано належних доказів вважати
укладені позивачем угоди - нікчемними
правочинами.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства та має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочини, зазначені в акті
оскаржуваної перевірки, до
теперішнього часу не визнані
недійсними у судовому порядку. Згідно
статті 216 ЦК України до моменту
визнання правочину недійсним або
нікчемним правові наслідки, а саме те,
що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю - не
настають.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 № 9
Верховний Суд України відзначив, що для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Частиною 1 статті 207 Господарського
кодексу України (далі - ГК України)
встановлено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Частиною 2 статті 207 ГК України
встановлено, що недійсною може бути
визнано також нікчемну умову
господарського зобов'язання, яка
самостійно або в поєднанні з іншими
умовами зобов'язання порушує права та
законні інтереси другої сторони або
третіх осіб. Нікчемними визнаються,
зокрема, такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
умовою для визнання недійсним
правочину, який суперечить інтересам
держави та суспільства, є встановлення
умислу в діях осіб, що уклали такий
правочин. При цьому носіями
протиправного умислу юридичних
осіб-сторін такого правочину є
посадові особи цих юридичних осіб.

При цьому обов'язковість установлення
умислу поширюється лише на визнання
недійсними правочинів, вчинених із
метою, що суперечить інтересам держави
та суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України).

Під час перевірки податковий орган не
встановив обставин, які б свідчили про
умисел ПАТ «ДМК ім. Дзержинського» на
укладення договорів з іншими
контрагентами (та їх умислу) без наміру
створити наслідки, які передбачені
договорами.

Відтак, протиправного умислу сторін,
зокрема позивача, на укладення
фіктивного правочину не встановлено,
що виключає його кваліфікацію як
недійсного. З огляду на відсутність
доказів умислу сторін, вищезгадані
правочини не можуть вважатися
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок за ст. 228 ЦК України.

Викладені в акті перевірки судження
перевіряючого про порушення платником
податків вимог статей 203, 215, 216, 228 ЦК
України не підтверджуються
дослідженими судом доказами.

Проте встановлення факту нереальності
вчинення господарської операції не
потребує з'ясування змісту умислу
учасників такої операції. Відсутність
реально вчиненої господарської
операції та, як наслідок, юридична
дефектність відповідних первинних
документів, за змістом пункту 44.1 ПК
України не дозволяє формувати дані
податкового обліку незалежно від
спрямованості умислу платників
податку-учасників відповідної
операції (Лист Вищого
адміністративного суду України №
742/11/13-11, 02.06.2011).

Висновок відповідача про нереальність
вчинених правочинів ґрунтується
тільки на припущеннях перевіряючих та
на підставі акту перевірки контрагента
ПАТ «ДМК ім. Дзержинського», що
свідчить про необґрунтованість та
неправомірність висновків акту від
24.03.2014 року №154/28-01-46-02-05393043

Суд критично оцінює використання
відповідачем акту іншої перевірки як
підставу для висновків оскаржуваної
перевірки, оскільки у відповідності до
роз'яснень Листа Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011р. №742/11/13-11 оцінюватися при
дослідженні факту здійснення
господарської операції повинні
відносини безпосередньо між
учасниками тієї операції, на підставі
якої сформовані дані податкового
обліку. Не є обов'язковою передумовою
для визначення контролюючими органами
грошових зобов'язань визнання
недійсними (у тому числі нікчемними)
правочинів, які укладалися за ланцюгом
між попередніми посередниками, через
ланцюг яких декларувався рух товарів
чи послуг, нібито придбаних останнім у
такому ланцюгу платником податку. При
цьому відносини між учасниками
попередніх ланцюгів постачань товарів
та послуг не мають безпосереднього
впливу на дослідження факту реальності
господарської операції, вчиненої між
останнім у ланцюгу постачань платником
податків та його безпосереднім
контрагентом.

Таким чином, висновки відповідача про
недійсність та нереальність спірних
угод були зроблені на підставі
необґрунтованих та недоведених
припущень. Відповідачем не надано суду
достовірних доказів, якими б
спростовувався рух активів у процесі
здійснення вказаних господарських
операцій, відсутність спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарських операцій та
відсутність зв'язку між фактом
придбання товарів та господарською
діяльністю позивача.

Відповідач під час розгляду справи не
навів суду жодних обставин та доказів,
які б свідчили про невідповідність
господарських операцій цілям та
завданням статутної діяльності сторін
цих операцій, незвичності цих операцій
для цих осіб, про незвичність цін за
спірними операціями або про їх
збитковості, або інших обставин, які б в
сукупності могли свідчити про
фіктивність вчинених операцій,
відсутність факту поставки товарів та
послуг, а також того, що вчинення
зазначених операцій не було обумовлено
розумними економічними причинами
(цілями ділового характеру), а дії
позивача та його контрагентів були
спрямовані на отримання
необґрунтованої податкової вигоди.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що ПАТ «ДМК ім. Дзержинського»
безпідставно позбавлено права на
бюджетне відшкодування ПДВ за грудеь
2013 року у сумі 391 648 грн.

Що стосується заниження ПАТ «ДМК ім.
Дзержинського» суми податкових
зобов'язань у розмірі 28 954 102 грн., то суд
погоджується з таким висновком
податкового органу з огляду на
наступне.

Так, за даними акту від 24.03.2014 року
№154/28-01-46-02-05393043 про документальну
позапланову виїзну перевірку
правомірності нарахування позивачем
бюджетного відшкодування податку на
додану вартість на розрахунковий
рахунок за грудень 2013 року, визначено
та не спростовується позивачем, що
основним покупцем продукції ПАТ
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е.Дзержинського» в перевіряємому
періоді є Корпорація «Індустріальна
Спілка Донбасу» (99,03%).

Основний товар, з яким проводились
операції реалізації - квадратна та
трубна заготовка, сортовий прокат,
металопродукція, балки, швелери, та
інші в основному власного виробництва.

Перевіркою підприємства позивача
встановлено, що одним із засновників
ПАТ «ДМК ім. Ф.Е. Дзержинського», згідно
установчих документів, є Корпорація
«Індустріальна Спілка Донбасу».

У статутному фонді ПАТ «ДМК ім. Ф.Е.
Дзержинського» сума внеску до
статутного фонду складає 1 684 267 334,50 грн.
(99,42%) та інші юридичні та фізичні особи -
9 868 655,50 грн. (0,58%).

Станом на 01.05.2012 року статутний фонд
складає 1 694 136 000.00 грн., або 6 776 544 000 штук
акцій, які належать: юридичним особам 6
746 742 926 шт. (99,56%) в тому числі Корпорації
«Індустріальна Спілка Донбасу» - 6 737 069
338 шт. (99,42%); Фізичним особам 29 801 074 шт.
(0,44%). Дані відомості підтверджені
копією витягу з ЄДР щодо юридичної
особи.

Отже, Корпорація «Індустріальна Спілка
Донбасу» є пов'язаною особою з
позивачем.

Так, відповідно до п.п 14.1.159 п. 14,1 ст. 14
Податкового кодексу України до
пов'язаних осіб відносяться юридичні
та/або фізичні особи, взаємовідносини
між якими можуть впливати на умови або
економічні результати їх діяльності чи
діяльності осіб, яких вони
представляють і які відповідають
будь-якій з наведених нижче ознак:
юридична особа, що здійснює контроль за
господарською діяльністю платника
податку або контролюється таким
платником податку чи перебуває під
спільним контролем з таким платником
податку.

Під контролем господарської
діяльності платника податку слід
розуміти:

а) володіння безпосередньо або через
пов'язаних фізичних та/або юридичних
осіб часткою (паєм, пакетом акцій)
статутного фонду платника податку в
розмірі не менш як 20 відсотків
статутного фонду платника податку;

б) вплив безпосередньо або через
пов'язаних фізичних та/або юридичних
осіб на господарську діяльність
суб'єкта господарювання в результаті:
надання права, яке забезпечує
вирішальний влив на формування складу,
результати голосування та рішення
органів управління платника податку;
обіймання посад членів наглядової
(спостережної) ради, правління, інших
наглядових чи виконавчих органів
платника податку особами, які вже
обіймають одну чи декілька із
зазначених посад в іншому суб'єкті
господарювання; обіймання посади
керівника, заступника керівника
спостережної ради, правління, іншого
наглядового чи виконавчого органу
платника податку особою, яка вже
обіймає одну чи декілька із зазначених
посад в інших суб'єктах господарювання;
надання права на укладення договорів і
контрактів, які дають можливість
визначати умови господарської
діяльності, давати обов'язкові до
виконання вказівки або здійснювати
делеговані повноваження і функції
органу управління платника податку.

Порядок оподаткування операцій із
пов'язаними особами визначено п. 153.2 ст.
152 ПК України.

Зокрема абз. 2 пп.153.2.6 п. 153.2 ст. 153 ПК
України визначено, що витрати, понесені
у зв'язку з продажем (обміном) товарів,
виконанням робіт, наданням послуг
пов'язаним з таким платником податку
особам або за операціями з
давальницькою сировиною, визнаються в
розмірі, що не перевищує доходи,
отримані від такого продажу (обміну).

Таким чином, при здійснені платником
податку операцій з продажу/обміну
товарів, виконання робіт, надання
послуг з пов'язаними з таким платником
особами, або за операціями з
давальницькою сировиною всі витрати,
понесені у зв'язку з такими операціями,
не повинні перевищувати отримані від
таких операцій доходи, тобто ці
операції не призводять до виникнення
збитків у податковому обліку.

Згідно п. 138.8 ст. 138 ПК України,
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Відповідно до п.п. 138.10.3., п. 138.10 ст. 138 ПК
України, до складу інших витрат
включаються витрати на збут, які
включають витрати, пов'язані з
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг:

а) витрати на пакувальні матеріали для
затарювання товарів на складах готової
продукції;

б) витрати на ремонт тари;

в) оплата праці та комісійні винагороди
продавцям, торговим агентам та
працівникам підрозділів, що
забезпечують збут;

г) витрати на рекламу та дослідження
ринку (маркетинг), на передпродажну
підготовку товарів;

ґ) витрати на відрядження працівників,
зайнятих збутом;

д) витрати на утримання основних
засобів, інших необоротних
матеріальних активів, пов'язаних зі
збутом товарів, виконанням робіт,
наданням послуг (оперативна оренда,
страхування, амортизація, ремонт,
опалення, освітлення, охорона);

е) витрати на транспортування,
перевалку і страхування товарів,
транспортно-експедиційні та інші
послуги, пов'язані з транспортуванням
продукції (товарів) відповідно до умов
договору (базису) поставки;

є) витрати на гарантійний ремонт і
гарантійне обслуговування;

ж) витрати на транспортування готової
продукції (товарів) між складами
підрозділів підприємства;

з) інші витрати, пов'язані зі збутом
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг.

Таким чином, поняття «собівартість» та
«витрати на збут» неможливо
ототожнювати, це є окремі статті
витрат.

Судом встановлено, що ПАТ «ДМК ім. Ф.Е.
Дзержинського» впродовж перевіряємого
періоду реалізовував продукцію
власного виробництва за цінами,
нижчими за собівартість її
виготовлення, в результаті чого
відбулось зменшення такої складової
власного капіталу, як активи (в розмірі
собівартості продукції) та збільшення
активів на суму грошових коштів
отриманих від продажу продукції
власного виробництва.

Так, згідно наданих до перевірки
документів та регістрів
бухгалтерського обліку встановлено
здійснення ПАТ «ДМК ім. Ф.Е.
Дзержинського» реалізації продукції
власного виробництва з отриманням
збитків в листопаді та грудні 2013 року
на загальну суму 204 247 331,67 грн.
(розрахунок наведено з урахуванням
нерозподіленої поставки
загальновиробничих витрат при
невиконанні нормативної потужності та
витрат на збут).

Визначення фінансового результату
здійснено виходячи з різниці між
вартістю реалізації та сумою витрат, що
врахована ПАТ «ДМК ім. Ф.Е.
Дзержинського» у складі собівартості
виготовлених та реалізованих товарів
за податковим обліком (відображених у
податковій звітності за перевіряємий
період).

З даних журналів «Головна книга» за
листопад, грудень 2013 року здійснено
співставлення рахунків 70202 «Дохід від
реалізації (квадратна заготовка)», 70203
«Дохід від реалізації (сортовий
прокат)», 70204 «Дохід від реалізації
(трубна заготовка)», 70207 «Дохід від
реалізації (інша металопродукція)», 70210
«Дохід від реалізації іншої
промислової продукції», 90202
«Собівартість реалізованої продукції
(квадратна заготовка)», 90203
«Собівартість реалізованої продукції
(сортовий прокат)», 90204 «Собівартість
реалізованої продукції (трубна
заготовка)», 90207 «Собівартість
реалізованої продукції (інша
металопродукція)», 90210 «Собівартість
реалізованої іншої промислової
продукції», рахунку 90601 «нерозподілена
поставка загальновиробничих витрат
при невиконанні нормативної
потужності» та витрат на збут.

Крім того, для підтвердження даних,
зазначених у розрахунку сум ПДВ від
здійснення збиткової діяльності
(додаток №13.2 до акту перевірки), а також
враховуючи заперечення позивача
стосовно даних розрахунку, судом
оглянуто під час розгляду справи
Головну книгу позивача, в якій
зазначена собівартість по кожному виду
сортового прокату (продукції).

Таким чином, судом встановлено факти
підтвердження даних вищевказаного
розрахунку з даними Головної книги
позивача стосовно собівартості
реалізованої продукції витрат на збут,
дохід від реалізації продукції. Після
огляду судом даних Головної книги,
представник позивача вже не
заперечував проти вказаних у
розрахунку сум ПДВ від здійснення
збиткової діяльності (додаток №13.2 до
акту перевірки), а посилався лише на те,
що підприємство на свій розсуд веде
свою господарську діяльність.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що
такі дії позивача щодо ведення
господарської діяльності призвели не
до росту, а до зменшення власного
капіталу на різницю між собівартістю
виготовлення продукції та ціною її
продажу, що підтверджено відповідною
документацією наданою під час
проведення перевірки.

Відповідно до положень п. 44.1 ст.44 ПК
України, для цілей оподаткування
платники податків зобов'язані вести
облік доходів, витрат та інших
показників, пов'язаних з визначенням
об'єктів оподаткування та/або
податкових зобов'язань, на підставі
первинних документів, регістрів
бухгалтерського обліку, фінансової
звітності, інших документів, пов'язаних
з обчисленням і сплатою податків і
зборів, ведення яких передбачено
законодавством. Платникам податків
забороняється формування показників
податкової звітності, митних
декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об'єкта оподаткування
платник податку на прибуток
використовує дані бухгалтерського
обліку щодо доходів та витрат з
врахуванням положень цього Кодексу
(п.44.2 ст.44 ПК України).

Витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II ПК
України (пп. 138.2 ст.138 ПК України).

За податковим законодавством витрати,
що перевищують доходи (збитки) не
можуть бути враховані в податковому
обліку, так як операція не відповідає
основному принципу господарської
діяльності (пп.14.1.36 п.14.1 ст. 14 ПК
України), тобто, не призводить до
отримання доходу. Такі збитки
підлягають відшкодуванню за рахунок
відповідних інших джерел.

З огляду на вищевказане, суд вважає, що
правочин, який спрямований винятково
на зменшення бази оподаткування, та не
маючий під собою розумної,
економічно-обгрунтованої, необхідної і
достатньої ділової (господарської)
мети, може бути визнаний недійсним. При
цьому для запобігання ухиленню від
сплати податків, одержана податкова
вигода не визнається діловою метою
правочину.

Відповідно до статті 3 Господарського
Кодексу України господарська
діяльність, що здійснюється для
досягнення економічних і соціальних
результатів та з метою одержання
прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти
підприємництва - підприємцями.
Господарська діяльність може
здійснюватись і без мети одержання
прибутку (некомерційна господарська
діяльність).

Отже, відповідач обґрунтовано прийшов
до висновку про порушення ПАТ «ДМК ім.
Ф.Е. Дзержинського» абз «г» п. 198.5 ст.198
ПК України, що призвело до заниження
суми податкових зобов'язань в сумі 28 954
102 грн., в тому числі по періодах:
листопад 2013 року - 15 301 848 грн., грудень 2013
року - 13 652 254 грн., та довів наявність
завищення підприємством від'ємного
значення різниці між сумою податкових
зобов'язань та сумою податкового
кредиту, внаслідок чого завищено суму,
що підлягала бюджетному відшкодуванню
за грудень 2013 року на суму 28 954 102,00 грн.

Таким чином, враховуючи викладене, суд
зазначає, що намір одержати дохід лише
в обраний позивачем спосіб - не можна
розглядати як самостійну ділову мету.
За наведених обставин наявність у
товариства належно оформлених
документів, які відповідно до ПКУ
необхідні для віднесення певних сум до
податкового кредиту, зокрема, виданих
податкових накладних, не є підставою
для формування податкового кредиту,
оскільки платником не доведено
об'єктивність та поважність причин
продажу товарів за ціною, нижчою від
ціни придбання. Тобто, при здійсненні
операцій з реалізації соротового
прокату, позивач не мав мети отримати
дохід.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про правомірність та
обгрунтованість податкового
повідомлення-рішення в цій частині.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних
повноважень, частково довів
правомірність своїх дій та рішень.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги ПАТ
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е.Дзержинського» визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення
підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 11, 71, 72, 86, 94, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства
«Дніпровський металургійний комбінат
ім. Ф.Е.Дзержинського» до
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Дніпропетровську
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення-рішення - задовольнити
частково.

Визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення-рішення
Спеціалізованої державної податкової
інспекції з обслуговування великих
платників у м. Дніпропетровську
Міжрегіонального головного управління
Міндоходів № від 02.04.2014 року про
зменшення суми бюджетного
відшкодування з податку на додану
вартість в частині 407 644,00 грн. основного
платежу та 203 822,00 грн. штрафних санкцій.

В іншій частині в задоволенні позову
відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 29
жовтня 2014 року.

Суддя О.С.
Луніна