Справа № 808/4654/14
Суддя: Шара Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2014-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року о 15 год. 25 хв.Справа №
808/4654/14 м.ЗапоріжжяЗапорізький
окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Шари І.В.

за участю секретаря судового засідання
Пелеха С.І.

представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - Волжиної Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду адміністративну
справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Гуляйполе

Запорізької області

до Пологівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління

Міндоходів у Запорізькій області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, вимоги

про сплату боргу (недоїмки), рішення про
застосування штрафних санкцій,
розрахунку

пені

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, звернувся до суду з позов до
Пологівської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Запорізькій
області, в якому просить визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення відповідача від
02.07.2014 №, №; від 03.07.2014
№; вимогу про сплату боргу
(недоїмки) від 02.07.2014 №Ф-; рішення
№ від 02.07.2014 про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску;
розрахунок пені, обчислений на
виявлені відповідачем суми занижень
податкових зобов'язань до податкових
рішень від 02.07.2014 № та №.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилається на те, що
відповідачем неправомірно прийнято
спірні податкові повідомлення -
рішення, вимогу про сплату боргу
(недоїмки), рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником не нарахованого
єдиного внеску та розрахунки пені,
оскільки позивачем не порушувалися
вимоги Податкового кодексу України
щодо заниження позивачем доходу, що
враховується при визначенні об'єкта
оподаткування на суму 74805,84 грн.,
оскільки позивачем на власний
розрахунковий рахунок зараховувалися
власні кошти не пов'язані з
провадженням господарської
діяльності, які були помилково
враховані податковим органом, як
виручка від провадження господарської
діяльності. Крім того, позивач
зазначає, що ним правомірно віднесено
до складу податкового кредиту суми
коштів по операціям з контрагентами,
оскільки у позивача наявні всі
первинні документи податкової та
бухгалтерської звітності передбачені
чинним законодавством, які подавались
також податковому органу під час
проведення перевірки. Просить
задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти позову
заперечує. В обґрунтування заперечень
зазначає, що під час проведення
перевірки позивача було встановлено
порушення п.177.2 ст.177 Податкового
кодексу України, п.177.10 ст.177 Податкового
кодексу України та Порядку ведення
книги обліку доходів та витрат, абз.1
п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України,
п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та
обік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», п.1 ст.3 Закону
України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг», у зв'язку з
встановленням під час перевірки
невідповідності суми виручки
отриманої від реалізації та
відображеної в Книзі обліку доходів та
витрат №1 від 03.01.2011, з торгівельною
виручкою, яка надійшла на
розрахунковий рахунок підприємця.
Зазначає, що з виписок з банку
податковим органом було встановлено,
що всі кошти, що зараховувались на
рахунок позивача, за перевіряємий
період, мали позначку «внесення
виручки готівкою». Крім того,
представник відповідача зазначив, що
підчас проведення перевірки у позивача
були відсутні первинні документи, які
надають позивачу право на віднесення
коштів до складу податкового кредити.
Просить відмовити в задоволенні
позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, оцінивши надані
докази, їх достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, зазначає
наступне.

З матеріалів справи встановлено,
що співробітниками Пологівської ОДПІ
проведено документальну планову
невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів, виконання вимог валютного та
іншого законодавства за період з 01.01.2012
р. по 31.12.2013 р., дотримання законодавства
щодо укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, правильності
нарахування, обчислення та сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування за
період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р., за
результатами якої складено акт
№833/1702/НОМЕР_1 від 13.06.2014 р.

За результатами проведеної
перевірки податковий орган дійшов
висновку про порушення позивачем:

абз.1 п.187.1 ст.187 Податкового
кодексу України, у зв'язку з чим
занижено суму податку на додану
вартість в розмірі 28982,00 грн.;

п.177.2 ст.177 Податкового кодексу
України, у зв'язку з чим занижено суму
податку на доходи фізичних осіб, який
необхідно сплатити до бюджету на
загальну суму 11220,88 грн.;

п.177.10 ст.177 Податкового кодексу
України та Порядок ведення книги
обліку доходів та витрат, затверджений
наказом ДПА України від 24.12.2010 №1025;

п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір
та обік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», що призвело до
заниження сум єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в 2012 році в
розмірі 11857,77 грн. та в 2013 році в розмірі
14099,88 грн.;

п.198.6 ст.198 Податкового кодексу
України, в результаті чого занижено
суму податку на додану вартість всього
на суму 224308,84 грн.;

п.1 ст.3 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг».

02 липня 2014 року відповідачем на
підставі акту перевірки №833/1702/НОМЕР_1
від 13.06.2014 р. прийнято:

податкове - повідомлення рішення
№ від 02.07.2014 р., яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на доходи фізичних осіб, що
сплачується фізичними особами за
результатами річного декларування на
загальну суму 14026,10 грн., в т.ч. за
основним платежем в розмірі 11220,88 грн.
та 2805,22 грн. за штрафними санкціями.

податкове - повідомлення рішення
№ від 02.07.2014 р., яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість на
загальну суму 379936,26 грн., в т.ч. за
основним платежем 253290,84 грн. та 126645,42
грн. за штрафними санкціями;

вимога про сплату боргу (недоїмки)
№Ф-, якою позивача зобов'язано
сплатити суму недоїмки зі сплати
єдиного соціального внеску, штрафів та
пені на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в розмірі 25957,65
грн.;

рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником не нарахованого
єдиного внеску №, яким до
позивача застосовано штрафні санкції в
розмірі 1890,75 грн.

Також, 02.07.2014 р. відповідачем
складено розрахунки пені, обчислений
на виявлені відповідачем суми занижень
податкових зобов'язань до податкових
рішень від 02.07.2014 № та №.

Крім того, 03.07.2014 р. відповідачем
на підставі акту перевірки
№833/1702/НОМЕР_1 від 13.06.2014 р. прийнято
податкове - повідомлення рішення
№, яким до позивача, за порушення
Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг», застосовано
штрафну санкцію в розмірі 1,00 грн.

Позивач, не погодившись з
прийнятими податковими повідомленнями
- рішеннями, вимогою про сплату боргу
(недоїмки), рішенням про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником не нарахованого
єдиного внеску та розрахунками пені,
звернувся з позовом до суду.

Під час розгляду справи судом
встановлено, що підставою для
встановлення в діях позивача порушень
п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України,
п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України
та Порядку ведення книги обліку
доходів та витрат, абз.1 п.187.1 ст.187
Податкового кодексу України, п.1 ч.2 ст.6
Закону України «Про збір та обік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування», п.1
ст.3 Закону України «Про застосування
реєстраторів розрахункових операцій у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг», а як наслідок і
прийняття податковим органом
податкових - повідомлень рішень №
від 02.07.2014 р., № від 03.07.2014 р.,
№ від 02.07.2014 р. в частині
донарахованого зобов'язання з податку
на додану вартість в розмірі 28982,00 грн.,
вимоги про сплату боргу (недоїмки)
№Ф-, рішення про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником не нарахованого
єдиного внеску №, став висновок
податкового органу про заниження
позивачем доходу, що враховується при
визначенні об'єкта оподаткування на
74805,84 грн.

Вказаного висновку податковий
орган дійшов у зв'язку з встановленням
під час перевірки невідповідності суми
виручки отриманої від реалізації та
відображеної в Книзі обліку доходів та
витрат №1 від 03.01.2011, з торгівельною
виручкою, яка надійшла на
розрахунковий рахунок підприємця.

Разом з тим, суд не може
погодитись з правомірністю та
обґрунтованістю такого висновку
податкового органу з огляду на
наступне.

З пояснень позивача судом
встановлено, що виявлена під час
проведення перевірки невідповідність
суми виручки отриманої від реалізації
та відображеної в Книзі обліку доходів
та витрат №1 від 03.01.2011, з сумою, яка
фактично надійшла на розрахунковий
рахунок позивача виникла у зв'язку з
внесенням позивачем на розрахунковий
рахунок власних грошових коштів
отриманих, як дивіденди у вигляді акцій
в розмірі 400000,00 грн. (ознака доходу 142) та
дивіденди, крім тих, що не змінюють
пропорцій часток участі в розмірі
1083881,87 грн. (ознака доходу 109), що
підтверджується довідкою «Відомості з
Центральної бази даних державного
реєстру фізичних осіб Міністерства
доходів і зборів України» (сторінка 3
акту перевірки).

Відповідно до п.177.2 ст.177
Податкового кодексу України об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця. Згідно п.177.10 ст.177
Податкового кодексу України фізичні
особи - підприємці зобов'язані вести
Книгу обліку доходів і витрат та мати
підтверджуючі документи щодо
походження товару.

Отже, до складу загального
оподатковуваного доходу зараховується
виручка, що надійшла фізичній особі -
підприємцю, як в грошовій, так і в
натуральній формі від провадження
господарської діяльності, а саме:

виручка у вигляді безготівкових
коштів, що надійшли на банківський
рахунок чи в готівковій формі
безпосередньо підприємцю чи його
працівникам на місці здійснення
розрахунків (в т.ч. відсотки банку);

виручка в натуральній (не
грошовій формі);

суми штрафів і пені, отримані від
інших суб'єктів підприємництва за
договорами цивільно - правового
характеру за порушення умов договорів
та інші доходи, які пов'язані із
здійсненням підприємницької
діяльності.

Таким чином, суд зазначає, що інші
кошти, які не включаються до складу
доходу в розумінні п.177.2 ст.177
Податкового кодексу України не повинні
відображатися у Книзі обліку доходів
та витрат.

Суд зазначає, що відповідно до
пп.14.1.49 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу
України дивіденди - платіж, що
здійснюється юридичною особою -
емітентом корпоративних прав чи
інвестиційних сертифікатів на користь
власника таких корпоративних прав,
інвестиційних сертифікатів та інших
цінних паперів, що засвідчують право
власності інвестора на частку (пай) у
майні (активах) емітента, у зв'язку з
розподілом частини його прибутку,
розрахованого за правилами
бухгалтерського обліку.

Згідно пп.165.1.18 п.165.1 ст.165
Податкового кодексу України до
загального місячного (річного)
оподатковуваного доходу платника
податку не включаються такі доходи:
дивіденди, які нараховуються на
користь платника податку у вигляді
акцій (часток, паїв), емітованих
юридичною особою - резидентом, що
нараховує такі дивіденди, за умови, що
таке нарахування жодним чином не
змінює пропорцій (часток) участі всіх
акціонерів (власників) у статутному
фонді емітента, та в результаті якого
збільшується статутний фонд емітента
на сукупну номінальну вартість
нарахованих дивідендів.

Враховуючи викладене, суд
зазначає, що сума дивідендів, яка
зараховується на розрахунковий
розрахунок фізичної особи - підприємця,
не включаються до складу доходу
(виручки у грошовій та натуральній
формі) та не відображаються у Книзі
обліку доходів та витрат.

Щодо правомірності зарахування
дивідендів на розрахунковий рахунок
позивача поряд із зарахуванням
виручки, суд зазначає наступне.

Постановою Національного банку
України №492 від 12.11.2003 р. затверджено
Інструкцію про порядок відкриття,
використання і закриття рахунків у
національній та іноземних валютах
(далі - Інструкція), яка регулює
правовідносини, що виникають під час
відкриття банками, їх відокремленими
підрозділами, які здійснюють
банківську діяльність від імені банку,
та філіями іноземних банків в Україні
(далі - банки) поточних і вкладних
(депозитних) рахунків у національній та
іноземних валютах суб'єктам
господарювання, фізичним особам,
іноземним представництвам,
нерезидентам-інвесторам, ініціативній
групі з проведення всеукраїнського
референдуму (далі - клієнти).

Відповідно до п.1.3 Інструкції
фізичні особи мають право відкривати
рахунки для здійснення
підприємницької, незалежної
професійної діяльності та для власних
потреб.

Згідно п.5.1 Інструкції за
поточними рахунками, що відкриваються
банками суб'єктам господарювання в
національній валюті, здійснюються всі
види розрахунково-касових операцій
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст.19 Конституції
України правовий порядок в Україні
ґрунтується на засадах, відповідно до
яких ніхто не може бути примушений
робити те, що не передбачено
законодавством.

Враховуючи вищевикладене, суд
зазначає, що чинне законодавство не
забороняє суб'єкту господарювання
використовувати один розрахунковий
рахунок в цілях зберігання власних
коштів та виручки від провадження
підприємницької діяльності.

Також при розгляді справи
позивачем пояснено, що бухгалтером
помилково при внесенні на рахунок
власних коштів позивача зазначалось
«внесення виручки готівкою», що
підтверджується тим, що суми коштів
відображені у Книзі обліку доходів та
витрат та кошти проведенні через
реєстратор розрахункових операцій
співпадають. Відповідачем в порушення
ч.2 ст.71 КАС України не надано доказів,
що кошти які вносились позивачем на
власний рахунок були виключно виручкою
від провадження господарської
діяльності.

Таким чином, суд дійшов висновку,
що відповідач під час проведення
перевірки дійшов необґрунтованого
висновку про заниження валового доходу
позивача внаслідок визначення його
дивідендів на своєму розрахунковому
рахунку як валовий доход підприємця.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про протиправність прийняття
податковим органом податкових -
повідомлень рішень № від 02.07.2014 р.,
№ від 03.07.2014 р., № від 02.07.2014 р.
в частині донарахованого зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі
28982,00 грн., вимоги про сплату боргу
(недоїмки) №Ф- від 02.07.2014 р.,
рішення про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником не нарахованого
єдиного внеску № від 02.07.2014 р. та
наявність підстав для задоволення
позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправними та скасування
розрахунків пені, обчислені на
виявлені відповідачем суми занижень
податкових зобов'язань до податкових
рішень від 02.07.2014 № та №, суд
зазначає наступне.

Оскільки наслідком розв'язання
публічно-правового спору по суті має
бути захист порушеного суб'єктивного
права позивача, то при розгляді
позовних вимог про визнання
протиправними та скасування
розрахунків пені, обчислені на
виявлені відповідачем суми занижень
податкових зобов'язань до податкових
рішень від 02.07.2014 № та № слід
встановити, чи є оскаржувані
розрахунки відповідача такими, що
породжують для позивача настання
будь-яких юридичних наслідків і
впливають на його права та обов'язки у
сфері публічно-правових відносин, а
також чи буде задоволення таких
позовних вимог мати своїм правовим
наслідком безпосередній захист прав
позивача.

Обов'язковою ознакою
нормативно-правового акту чи правового
акту індивідуальної дії є створення
юридичних наслідків у формі прав,
обов'язків, їх зміни чи припинення.

Суд зазначає, що оскаржувані
позивачем розрахунки не є окремими
рішеннями податкового органу, якими
позивачу нараховується податкове
зобов'язання з того чи іншого податку.
Вказані розрахунки містять виключно
більш детальну інформації щодо
податкового зобов'язання нарахованого
податковими повідомленнями - рішеннями
від 02.07.2014 № та №.

Отже, саме податкові повідомлення
- рішення від 02.07.2014 № та №
повинні бути предметом
адміністративного оскарження,
оскільки саме вони створюють юридичні
наслідки для позивача, а не розрахунки
пені до вказаних податкових
повідомлень - рішень.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог в частині
визнання протиправними та скасування
розрахунків пені, обчислені на
виявлені відповідачем суми занижень
податкових зобов'язань до податкових
рішень від 02.07.2014 № та №.

Щодо правомірності прийняття
податковим органом податкового -
повідомлення рішення № від 02.07.2014
р., яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість на загальну суму 379936,26
грн., в т.ч. за основним платежем 253290,84
грн. та 126645,42 грн. за штрафними
санкціями, суд зазначає наступне.

Згідно до п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.
Положеннями п. 198.2 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно п.198.3 ПК України податковий
кредит звітного періоду визначається,
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Таким чином, податковий кредит
для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість має бути підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Суд зазначає, що відповідно до ч.4
ст.70 Кодексу адміністративного
судочинства України, обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору. Статтею 1 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій.

Відповідно до пп.14.1.181 п.14.1 ст.14
Податкового кодексу України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу. Згідно п. 201.10 ст. 201
Кодексу, податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.
Пунктом 201.6 ст.201 Кодексу встановлено,
що податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Отже, податкова
накладна є документом, який
підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у
ціні товару.

Відповідно до п.198.6 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно п.44.1 ст.44 Податкового
кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством України.
Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Під час розгляду справи судом
встановлено, що підставою для
висновків податкового органу про
порушення позивачем п.198.6 ст.198
Податкового кодексу України, стало
невідповідність номерів податкових
накладних з номерами зареєстрованими в
реєстрі виданих та отриманих
податкових накладних, а саме те що
номери податкових декларацій виписані
продавцями були зазначені через дріб, а
в реєстрі накладних номери податкових
декларацій були зазначені без дробу.

Суд зазначає, що відповідно до
пункту 2 Порядку заповнення податкової
накладної, затвердженого наказом
Державної податкової адміністрації
України від 21.12.2010 №969 (далі - Порядок
№969), податкову накладну складає особа,
яка зареєстрована як платник податку в
податковому органі та якій присвоєно
індивідуальний податковий номер
платника податку на додану вартість.

Пунктом 3 Порядку №969 передбачено,
що порядковий номер податкової
накладної присвоюється відповідно до
її номера в реєстрі виданих та
отриманих податкових накладних.
При складанні податкової накладної
філією чи структурним підрозділом
платника податку порядковий номер
податкової накладної встановлюється з
урахуванням присвоєного числового
номера і визначається числовим
значенням через дріб. У чисельнику
порядкового номера податкової
накладної проставляється порядковий
номер, а в знаменнику - числовий номер
філії чи структурного підрозділу.

Відповідно до п.4 Порядку №969
сплачена (нарахована) сума податку на
додану вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних.

При розгляді справи судом
встановлено, що суми податку на додану
вартість у податкових накладних
відповідають сумам податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних, що не заперечується
представниками податкового органу.

Суд зазначає, що під час розгляду
справи встановлено, що позивачем до
перевірки надавалися податкові
накладні, реєстри виписаних та
отриманих накладних, податкові
декларації з податку на додану
вартість та розшифровки до цих
декларацій, проте позивач дійшов
висновку про включення до податкового
кредиту суми з придбання
товарно-матеріальних цінностей на
момент перевірки не підтверджені
податковими накладними (у зв'язку з
невідповідністю номерів виписаних
контрагентами податкових накладних із
номерами зазначеними в реєстрі виданих
та отриманих накладних).

Суд зазначає, що відповідно до п.5
Порядку №969 податкова накладна
вважається недійсною у разі її
заповнення іншою особою, ніж зазначена
у пункті 2 цього Порядку.

Відповідно до п.201.6 ст.201
Податкового кодексу України податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Контролюючі органи
за даними реєстрів виданих та
отриманих податкових накладних,
наданих в електронному вигляді,
повідомляють платника податку про
наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.

При розгляді справи судом
встановлено, що позивачем податкова
звітність подається до контролюючого
органу в електронному вигляді.

Суд зазначає, що наказом
Державної податкової адміністрації
України №233 від 10.04.2008 р. затверджено
Інструкцію з підготовки і подання
податкових документів в електронному
вигляді засобами телекомунікаційного
зв'язку (далі-Інструкція), яка визначає
загальні принципи організації
інформаційного обміну під час подання
платниками податків податкової
звітності до органів державної
податкової служби України в
електронній формі із використанням
електронного цифрового підпису.
Вказана Інструкція поширюється на
Державну податкову адміністрацію
України та її територіальні органи,
платників податків, які за власним
бажанням подають податкові документи в
електронному вигляді.

Відповідно до п.1 Інструкції
податковий документ в електронному
вигляді - податкова звітність, реєстри
отриманих та виданих податкових
накладних з податку на додану вартість
та інші звітні податкові документи,
інформація в яких зафіксована у
вигляді електронних даних, включаючи
обов'язкові реквізити документа.

Згідно п.7.6 Інструкції, якщо
надіслані податкові документи
сформовано з помилкою, то платнику
податків надсилається друга квитанція
в електронному вигляді у текстовому
форматі про неприйняття податкових
документів в електронному вигляді із
зазначенням причин. На цю квитанцію
накладається ЕЦП органу ДПС,
здійснюється її шифрування та
надсилання платнику податків засобами
телекомунікаційного зв'язку. Другий
примірник другої квитанції в
електронному вигляді зберігається в
органі ДПС.

Суд зазначає, що під час розгляду
справи в суді податковим органом до
суду не надано доказів на
підтвердження виявлення та
повідомлення позивача, відповідно до
п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України,
про наявність у реєстрах виданих та
отриманих податкових накладних
розбіжностей з даними контрагентів.
Також суд зазначає, що подані позивачем
до податкового органу в електронному
вигляді реєстри виданих та отриманих
податкових накладних приймалися
податковим органом без зауважень, що
підтверджується квитанціями про
отримання податковим органом
податкових документів.

Таким чином суд зазначає, що
оскільки податкові накладні, на
підставі яких позивачем віднесено
кошти до складу податкового кредиту,
відповідно до Порядку №969 заповнені
особами, які зареєстровані як платники
податку в податковому органі та яким
присвоєно індивідуальні податкові
номери платників податку на додану
вартість, доказів протилежного суду не
надано, та суми податку на додану
вартість у податкових накладних
відповідають сумам податкових
зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
накладних, у позивача не було підстав
для не включення таких коштів до складу
податкового кредиту.

Стосовно написання номеру
податкової накладної через дріб, або
без зазначення дробу податкової
накладної, суд зазначає, що ані
Податковий кодекс України, ані Порядок
заповнення податкової накладної не
містить підстав для визнання такої
податкової накладної недійсною та не
позбавляє суб'єкта господарювання
права на віднесення коштів за такою
накладною до складу податкового
кредиту.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
задоволення позовних вимог в цій
частині та скасування податкового -
повідомлення рішення № від 02.07.2014
р.

Стаття 19 Конституції України
встановлює, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

В силу ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.
Відповідачем не доведено
правомірність прийнятих рішень.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку, що відповідачем протиправно
прийнято оскаржувані податкові
повідомлення - рішення, вимогу про
сплату боргу (недоїмки), рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником не
нарахованого єдиного внеску, а отже
наявні підстави для задоволення
позовних вимог цій частині. В іншій
частині, суд вважає позовні вимоги не
обґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.2 КАС
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій, бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, серед іншого, чи
прийняті вони обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення. При
розгляді справи встановлено, що при
прийнятті оскаржуваних податкових
повідомлень - рішень, вимоги про сплату
боргу (недоїмки), рішення про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником не
нарахованого єдиного внеску
відповідач діяв необґрунтовано, тобто
без врахування всіх обставин, які мають
значення при прийнятті рішення.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України
якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Згідно ч.3 ст.4 Закону України «Про
судовий збір» під час подання
адміністративного позову майнового
характеру сплачується 10 відсотків
розміру ставки судового збору. Решта
суми судового збору стягується з
позивача або відповідача пропорційно
до задоволеної чи відхиленої частини
вимоги. Отже, у зв'язку з відмовою в
задоволенні в часті позовних вимог про
визнання протиправними та скасування
розрахунків пені, обчислених на
виявлені відповідачем суми занижень
податкових зобов'язань до податкових
рішень від 02.07.2014 № та №, суд
дійшов висновку про стягнення з
позивача решти судового збору в
розмірі 324,80 грн.

У судовому засіданні, відповідно
до ст.160 КАС України, сторонам
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

Керуючись ст.ст. 86, 158, 160-163,167 КАС
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними та
скасувати винесені Пологівською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області
податкові повідомлення - рішення від
02.07.2014 року № та №, від 03.07.2014
року №.

Визнати протиправними та
скасувати винесені Пологівською
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Запорізькій області
вимогу про сплату боргу (недоїмки) від
02.07.2014 року №Ф- та рішення про
застосування штрафних санкцій від
02.07.2014 року №.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (НОМЕР_1) на
користь Державного бюджету України
суму судового збору в розмірі 324,80 грн.
(триста двадцять чотири гривні
вісімдесят копійок).

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлені строки. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Запорізький окружний адміністративний
суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня
її проголошення, а в разі складення
постанови у повному обсязі відповідно
до статті 160 КАС України, або прийняття
постанови у письмовому провадженні - з
дня отримання копії постанови,
апеляційної скарги, з подачею її копії
відповідно до кількості осіб, які
беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Суддя
І.В.Шара