Справа № 2а-8462/10/1570
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/55047/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

в складі: головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Олексієнко М.М., Юрченко
В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
громадянина Гвінеї ОСОБА_2 на постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 04.04.2011р. та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 09.08.2012р. у справі за позовом
громадянина Гвінеї ОСОБА_2 до
Державного комітету України у справах
національностей та релігій про
визнання рішення нечинним та
зобов'язання над ати статус біженця, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року позивач звернувся до
суду з позовом про визнання нечинним
рішення Державного комітету України у
справах національностей та релігій від
21.07.2010р. №21-10, яким йому було відмовлено
у наданні статусу біженця в Україні з
моменту його прийняття та зобов'язання
надати йому статус біженця в Україні.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 04.04.2011р., яка
залишена без змін ухвалою Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 09.08.2012р., відмовлено в задоволенні
позову.

З такими рішеннями судів не погодився
позивач, подав касаційну скаргу, в якій
посилається на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи. Просить скасувати постановлені
судами першої та апеляційної інстанції
рішення та направити справу на новий
розгляд.

Заслухавши доповідача по справі,
перевіривши матеріали справи та
касаційну скаргу, колегія суддів
приходить до висновку, що вона не
підлягає задоволенню з наступних
мотивів та передбачених законом
підстав.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону
України «Про біженців», чинного на час
виникнення спірних правовідносин,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Оформлення документів для вирішення
питання щодо надання статусу біженця
проводиться на підставі особистої
заяви іноземця чи особи без
громадянства або її законного
представника, поданої до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

До заяви про надання статусу біженця
додаються документи, які посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для набуття ним статусу
біженця.

Рішення про надання статусу біженця
або про відмову у наданні такого
статусу, відповідно до частини 5 статті
14 цього Закону, приймає спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади у справах міграції, на
основі всебічного вивчення і оцінки
всіх документів та матеріалів, що
можуть бути доказом наявності умов для
набуття статусу біженця.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця не надається, визначені
статтею 10 Закону України «Про
біженців». Зокрема, статус біженця не
надається особі, в якої відсутні
підстави побоюватися стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
належності до певної політичної партії
або соціальної групи.

Судами встановлено, що позивач,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї
(Конакрі). 20.07.2009р. звернувся до
міграційного органу із заявою про
надання йому статусу біженця через
політичну ситуацію в його країні.

Рішенням Державного комітету України у
справах національностей та релігій від
21.07.2010р. №21-10 позивачу було відмовлено у
визнанні його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту на
підставі абзацу 4 частини 1 статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту», як особі,
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1, 13 частини 1
статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що у позивача відсутні
обґрунтовані обставини для побоювання
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

З такими висновками судів колегія
суддів погоджується і вважає їх такими,
що відповідають нормам матеріального
права та фактичним обставинам справи.

Мотиви та доводи, наведені у касаційній
скарзі, висновки судів не спростовують
і є безпідставними, оскільки відсутні
факти переслідувань та фактичної
небезпеки для позивача, а також не
знайшли своє підтвердження обставин
для побоювання стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань, а тому суди
попередніх інстанцій дійшли законного
та обґрунтованого висновку про
правомірність рішення Державного
комітету України у справах
національностей та релігій.

Ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є вихідним
критерієм для його надання. Така
ситуація є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням в країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Жодних фактів звернення до
правоохоронних органів у країні
походження щодо свого переслідування з
боку інших етнічних груп або влади,
утисків або погроз, позивачем
представлено не було, і доказів
зазначеного суди не встановили.

Відповідно до статті 224 КАС України суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що при ухваленні
оскаржуваного рішення суд апеляційної
інстанції не допустив порушень норм
матеріального і процесуального права,
а тому касаційну скаргу слід залишити
без задоволення, а судове рішення - без
змін.

Керуючись статтями 210, 222, 223, 224, 230, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу громадянина Гвінеї
ОСОБА_2 залишити без задоволення, а
постанову Одеського окружного
адміністративного суду від 04.04.2011р. та
ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 09.08.2012р. у
даній справі - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
О.П. Стародуб

Судді:
М.М. Олексієнко

В.В. Юрченко