Справа № 872/2916/13
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2014 рокусправа № 2а/0470/14120/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Баранник Н.П.

суддів: Малиш Н.І.
Щербака А.А.

за участю секретаря судового
засідання: Фірсік Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби на постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2012
року у справі № 2а/0470/14120/12 за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «Фінгрін» до
Державної податкової інспекції у
Жовтневому районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Фінгрін» (далі -
позивач) звернулося до суду з позовом
про визнання протиправним скасування
податкового повідомлення-рішення від 02
жовтня 2012р. №, прийнятого
Державною податковою інспекцією у
Жовтневому районі
м. Дніпропетровська
Дніпропетровської області Державної
податкової служби
(правонаступником є Державна податкова
інспекція у Жовтневому районі
м. Дніпропетровська
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області) (далі -
відповідач).

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
грудня 2012 року позовні вимоги
задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм процесуального
та матеріального права, просив
скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 20 грудня 2012
року та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача у
судовому засіданні підтримав доводи та
обґрунтування вимог апеляційної
скарги, наполягав на її задоволенні.

Представник позивача у судове
засідання не з'явився.

Заслухавши представника
відповідача та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції слід скасувати з
огляду на наступне.

Проведеною перевіркою
встановлено, що позивачем, серед
іншого, було порушено п. 5.1, п.п.5.2.1, п.5.3.9
п.5.3 ст.5, п.6.1 ст. 6 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
п. 138.10.2 п.138.10 ст. 138, п.139.1 ст. 139
Податкового кодексу України, а
саме у перевіряємих періодах з 3 кв. 2009р.
по 1 кв. 2012р. віднесено до складу валових
витрат суму витрат, що документально не
підтверджено щодо зв'язку з веденням
господарської діяльності, чим завищено
суму таких витрат.

На підставі акту перевірки
відповідачем прийнято податкове
повідомлення-рішення від 02 жовтня 2012р.
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на прибуток у розмірі 186 265,00
грн. та нараховано фінансові санкції у
сумі 45 420,50 грн..

Вважаючи зазначене рішення
відповідача протиправним, позивач
звернувся до суду з вимогами про його
скасування.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги та
скасовуючи оскаржене рішення
відповідача, дійшов висновку, що
позивачем правомірно було віднесено у
перевіряємому періоді до складу
валових витрат, витрати, які
підтверджені належними первинними
документами по господарським
операціям з ПП ОСОБА_1, з ТОВ
«Менеджмент інвестицій» та з оренди
приміщення.

З такими висновками не
погоджується колегія суддів
апеляційної інстанції, враховуючи
наступне.

Так, на підтвердження
правомірності дій під час формування
валових витрат позивачем були надані
документи по зазначеним вище
господарським операціям.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивачем укладено договори
факторингу з регресом №1 09/ЮЛ від 24.09.09,
№2-09/ЮЛ від 27.11.09., №02-10/ЮЛ від 24.06.10 з ТОВ
«Менеджмент інвестицій», в яких
останній - Фактор, а позивач - Клієнт.
Предметом договорів є право грошової
вимоги до третіх осіб , строк платежу за
якою настав, а також право вимоги, яке
виникне в майбутньому. Клієнт у
визначений договором строк сплачує
Фактору комісію за розрахункове
обслуговування операцій факторингу в
визначеному розмірі. Фактор передає
грошові кошти в розпорядження Клієнта
за плату, а Клієнт відступає факторові
своє право вимоги грошових коштів до
дебіторів на підставі документів, що
підтверджують таке право відповідно до
контракту.

В додатку №1 до Генерального
договору зазначено найменування
дебітора, його місцезнаходження, номер
і дата контракту, строк платежу, що
засвідчує дату настання права вимоги,
розмір і дата сплати комісії за
розрахункове обслуговування операції
факторингу.

Операції проведено до настання
строків платежу по договорах,
укладених ТОВ «КУА «Фінгрін» з
дебіторами.

Судом першої інстанції не було
враховано, що понесені позивачем
витрати за вказаними договорами
факторингу у вигляді комісійної
винагороди, які враховані позивачем у
складі валових витрат, виникають лише з
дня виникнення права вимоги до
дебіторів.

Пунктом 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств» ( в редакції на час
виникнення спірних правовідносин)
(далі Закон №334) передбачалося, що до
складу валових витрат включаються суми
будь-яких витрат, сплачених
(нарахованих) протягом звітного
періоду у зв'язку з підготовкою,
організацією, веденням виробництва,
продажем продукції (робіт, послуг) і
охороною праці, у тому числі витрати з
придбання електричної енергії, з
урахуванням обмежень, встановлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Щодо завищення валових витрат на
вартість отриманих
інформаційно-консультаційних послуг.

Так, позивачем у складі валових
витрат за 2010р. було відображено
вартість інформаційно-консультаційних
послуг, отриманих від ПП ОСОБА_1 за
договорами №020710/1 від 02.07.2010 та №021010/1
від 02.10.10.

В той же час, надані позивачем на
підтвердження правомірності
формування валових витрат акти
приймання-передачі
інформаційно-консультаційних послуг
не розкривають змісту наданих послуг, а
містять лише згоду сторін щодо
виконання зобов'язань за договорами.

Ні під час перевірки, ні суду
позивачем не було надано
документальних доказів на
підтвердження подальшого використання
у власній господарській діяльності
отриманих від ПП ОСОБА_1 таких
консультаційних послуг.

Відповідно до пункту 2 статті 3
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Частинами другою та третьою
статті 9 цього ж Закону передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, що фіксують факт здійснення
господарської операції.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю й
упорядкування оброблених даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні і зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати
обов'язкові реквізити: назва документа;
дату і місце складання; назва
підприємства, від імені якого
складається документ; зміст і обсяг
господарської операції; одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що мають можливість
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.5.1 Закону України
№334, валові витрати виробництва та
обігу - сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку (пп. 5.3.9 п. 5.3
ст. 5 Закону №334).

Оскільки надані позивачем на
спростування доводів відповідача
документи (договори та акти наданих
послуг), всупереч приписів ч. 2 ст. 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", крім узагальненого
найменування консультаційних послуг
та їх вартості, не містять чіткого
визначення їх змісту та обсягу, не
надано й інших доказів, що
підтверджують використання позивачем
таких послуг у власній господарській
діяльності, такі документи є
недостатніми доказами та не
підтверджують фактичного виконання
договірних робіт.

Колегія суддів погоджується і з
висновками податкового органу,
відображеними в акті перевірки, щодо
безпідставності віднесення позивачем
до складу валових витрат сплачених
членських внесків у загальній сумі
38500,00грн., перерахованих Українській
асоціації інвестиційного бізнесу та
вартість отриманих
інформаційно-консультаційних послуг з
питань професійної діяльності і ринку
цінних паперів України та з питань
фінансового моніторингу професійних
учасників фондового ринку у загальній
сумі 6 510,00грн..

За змістом пп. 5.4.2 п. 5.4 ст.5 Закону
України №334, до валових витрат, зокрема,
включаються витрати платника податку,
пов'язані з професійною підготовкою,
навчанням, перепідготовкою або
підвищенням кваліфікації осіб, які
перебувають у трудових відносинах з
таким платником податку; витрати на
навчання та (або) професійну підготовку
у вітчизняних вищих та
професійно-технічних навчальних
закладах інших осіб, які не перебувають
з таким платником податку у трудових
відносинах, але уклали з ним письмову
угоду (договір, контракт) про взяті ними
зобов'язання відпрацювати у платника
податку після закінчення вищого та
(або) професійно-технічного
навчального закладу та отримання
спеціальності (кваліфікації) не менше
трьох років; витрати на організацію
навчально-виробничої практики за
профілем основної діяльності платника
податку або в структурних підрозділах,
що забезпечують його господарську
діяльність, осіб, які навчаються у
вищих та професійно-технічних
навчальних закладах. Зазначені витрати
включаються до валових витрат у
розмірі до 3 відсотків фонду оплати
праці звітного періоду.

Обов'язки з доведення зв'язку
витрат на цілі, обумовлені цим
підпунктом, з основною діяльністю
платника податку, покладаються на
такого платника податку.

Позивачем ні податковому органу,
ні суду відповідні розрахунки не
надавалися.

Щодо витрат з орендної плати за
приміщення на загальну суму 82 000,00грн..

Так, в акті перевірки зазначено,
що 27.04.2010р. позивачем подано до ДПІ
уточнюючий розрахунок податкових
зобов'язань у зв'язку з виправленням
самостійно виявлених помилок за
звітний період 2009р. та збільшення рядка
04 декларації на суму 82000,00грн..

Позивач зазначає, що до складу
валових витрат 2008 та 2009р. не в повному
обсязі включено суми , сплачені за
оренду приміщення.

У акті попередньої перевірки від
25.06.2009 №1757/220/35607718 відображено, що
позивачем було завищено витрати на
загальну суму 6605грн., у т.ч. за 3 кв. 2008р
5000,00грн. витрат по оренді приміщення у
ТОВ «Корнер», які не підтверджено
належним чином оформленими
документами. Позивачем висновки,
викладені в зазначеному акті
перевірки, не оскаржувались.

Враховуючи норми Закону України
№334, зокрема пп. 5.2.1 п. 5.2, пп.5.3.9 п. 5.3
ст. 5, висновок податкового органу про
необґрунтоване збільшення Товариством
рядка 04.1 декларації на суму 8 2000,00 грн.,
шляхом подання уточнюючого розрахунку
за 2009р., є правомірним.

Оскільки порушення позивачем
приписів податкового законодавства за
вказаний вище період знайшло своє
підтвердження, підстави для
задоволення позовних вимог та
скасування оскарженого податкового
повідомлення-рішення відсутні.

Оскільки, застосовуючи
законодавство, яке регулює спірні
правовідносини, суд першої інстанції
дав невірну правову оцінку обставинам
у справі та допустив помилкове
застосування норм матеріального права,
колегія суддів приходить до висновку,
що постанову суду першої інстанції
необхідно скасувати з прийняттям
нового рішення - про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.ст. 202,205,207
КАС України, суд, -

ПОСТВНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Жовтневому
районі м.
Дніпропетровська Дніпропетровської
області Державної податкової служби -
задовольнити.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 20
грудня 2012 року у справі №
2а/0470/14120/12 - скасувати та прийняти нову
постанову.

У задоволенні позовних вимог
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Фінгрін» -
відмовити в повному обсязі.

Постанова Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
порядку та строки, визначені ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови
виготовлено 08.12.2014р..

Головуючий:
Н.П. Баранник

Суддя:
Н.І. Малиш

Суддя:
А.А. Щербак