Справа № 2а-11467/12/0170/28
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/44734/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів: Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І., Шипуліної
Т.М.,розглянувши у порядку письмового
провадження

касаційну скаргу Керченської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим

на постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 18.02.2013

та ухвалу Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 25.07.2013

у справі № 2а-11467/12/0170/28

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Шакуда-Інвест»

до Державної податкової
інспекції у м. Керчі Автономної
Республіки Крим

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення

В С Т А Н О В И В:

Постановою Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 18.02.2013 залишеною
без змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 25.07.2013 адміністративний позов
задоволено повністю, визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення відповідача
№ від 05.10.2012.

У порядку статті 55 Кодексу
адміністративного судочинства України
первинного відповідача - Державну
податкову інспекцію у м. Керчі
Автономної Республіки Крим замінено на
належного правонаступника - Керченську
об'єднану державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів в
Автономній Республіці Крим.

Вважаючи, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України із
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати рішення судів попередніх
інстанцій та прийняти нову постанову
про відмову в задоволенні позову.

Позивач надав письмові заперечення на
касаційну скаргу відповідача, в яких
наводить доводи законності та
обґрунтованості оскаржуваних судових
рішень.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

У зв'язку з неприбуттям у судове
засідання жодної з осіб, які беруть
участь у справі, що були належним чином
повідомлені про дату, час і місце
судового засідання, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України,
на підставі частини першою статті 222
Кодексу адміністративного судочинства
України, вирішила розглядати справу у
порядку письмового провадження.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведена
документальна планова виїзна
перевірка позивача з питань дотримання
вимог податкового валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2011 по
30.06.2012, за результатами якої
встановлено порушення позивачем
пункту 186.4. статті 186 Податкового
кодексу України, що призвело до
заниження податку на додану вартість
на суму 504 280,00 грн.

У зв'язку з виявленими порушеннями,
відповідачем було прийнято податкове
повідомлення-рішення № від
05.10.2012, яким збільшено позивачу суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем в
розмірі 504 280,00 грн. та нараховано
штрафні (фінансові) санкції в сумі 126070,00
грн.

Підставою для донарахування
податкових зобов'язань з податку на
додану вартість, стало його заниження в
сумі 504 280,00 грн. за період, що
перевірявся, за результатами
здійснення операцій з надання послуг
буксирів за межами митної території
України.

Задовольняючи адміністративний позов
та скасовуючи спірне податкове
повідомлення-рішення, суди першої та
апеляційної інстанцій виходили з того,
що позивач надавав послуги плавзасобів
за межами митної території України, у
тому числі буксирного обслуговування,
в рамках укладених із замовниками
договорів, які є видом допоміжної
діяльності в сфері транспорту (код 63.22.0
КВЕД-2005 та код 52.22 КВЕД-2010) та
відносяться до послуг, визначених як у
підпункті а), так і підпункті в)
підпункту 186.2.1. пункту 186.2. статті 186
Податкового кодексу України. Отже, суди
вважають, що надання позивачем
буксирних послуг резидентам,
нерезидентам та агентам нерезидентів в
місцях, які знаходяться за межами
митної території України не є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, тому товариством під час
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість
обґрунтовано застосовані вказані
норми Податкового кодексу України (на
думку позивача.

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшла висновку, що касаційна скарга
відповідача підлягає задоволенню, з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій було
правомірно встановлено, що позивач
надавав послуги, які за своїм змістом
підпадають під підпункт 186.2.1. пункту
186.2. статті 186 Податкового кодексу
України та не надавав
транспортно-експедиторських послуг.

Також, судом апеляційної інстанції
правомірно встановлено, що наявність у
позивача Ліцензії Серії АВ № 347556 на
надання послуг з перевезення пасажирів
і вантажів річковим, морським
транспортом (надання послуг з
перевезення вантажів морським
транспортом; надання маневрових і
буксировочних послуг), видану
Державним департаментом морського і
річкового транспорту, не обмежує право
суб'єкта господарювання на надання
послуг, що не підлягають ліцензуванню.

Поряд з цим, судами попередніх
інстанцій було також встановлено, що
позивач на договірних засадах надавав
контрагентам послуги плавзасобів
(буксирне обслуговування, послуги
лоцманського катера, послуги
плавкранів), які є окремим видом
діяльності у сфері транспорту
(відмінною від
транспортно-експедиторської).

При цьому, плавзасіб (скор. від
«плавучий засіб») - це самохідна або
несамохідна плавуча споруда (вантажне
судно, баржа, понтон, нафтовидобувна
платформа, пліт, батискаф, плавкран і т.
п.), використовувана для перевезення
вантажів, багажу і пошти, пасажирів,
рибного або іншого морського або
річкового промислу, рятування людей,
буксирування інших плавучих об'єктів,
військових, гідротехнічних, наукових,
учбових, спортивних, розважальних
цілей і що експлуатується в умовах
водного середовища.

Згідно КВЕД (ДК 009:2005), що діяв на момент
виникнення спірних правовідносин,
перевезення вантажів морським
транспортом усіх видів сполучення,
включаючи послуги буксирів, або
плавучих платформ, бурових установок
відноситься до підкласу 61.10.2
Діяльність морського вантажного
транспорту класу 61.10. Діяльність
морського вантажного транспорту. За
КВЕД (ДК 009:2010), що набрав чинності від
01.01.2012, діяльність вантажного морського
транспорту обліковується за кодом 50.2.
(50.20.).

Відповідно до підпункту б) пункту 158.1.
статті 185 Податкового кодексу України,
об'єктом оподаткування є операції
платників податку з постачання послуг,
місце постачання яких розташоване на
митній території України, відповідно
до статті 186 цього Кодексу.

За правилами пункту 186.4. статті 186
Податкового кодексу України, місцем
постачання послуг є місце реєстрації
постачальника, крім операцій,
зазначених у пунктах 186.2 і 186.3 цієї
статті.

При цьому, згідно підпункту 186.2.1. пункту
186.2. статті 186 Податкового кодексу
України, місцем постачання послуг є
місце фактичного постачання послуг,
пов'язаних з рухомим майном, зокрема:

а) послуг, що є допоміжними у
транспортній діяльності: навантаження,
розвантаження, перевантаження,
складська обробка товарів та інші
аналогічні види послуг;

в) послуг, пов'язаних із перевезенням
пасажирів та вантажів, у тому числі з
постачанням продовольчих продуктів і
напоїв, призначених для споживання.

Згідно підпункту «ж» пункту 186.3. статті
186 Податкового кодексу України, місцем
постачання (надання)
транспортно-експедиторських послуг,
вважається місце, в якому отримувач
послуг зареєстрований як суб'єкт
господарювання або - у разі відсутності
такого місця - місце постійного чи
переважного його проживання.

Відповідно до пункту 194.1. статті 194
Податкового кодексу України, операції,
зазначені у статті 185 цього Кодексу,
крім операцій, що не є об'єктом
оподаткування, звільнених від
оподаткування, та операцій, до яких
застосовується нульова ставка та 7
відсотків, оподатковуються за ставкою,
зазначеною в підпункті «а» пункту 193.1
статті 193 цього Кодексу, яка є основною
(20 відсотків від бази оподаткування).

Таким чином, перевезення вантажів
морським транспортом (плавзасобом)
усіх видів сполучення (включаючи
послуги буксирів) є самостійним видом
діяльності та не відноситься до послуг,
передбачених пунктом 186.3. статті 186
Податкового кодексу України. Отже
виходячи з системного аналізу норм
пункту 186.1, підпункту 186.2.1 пункту 186.2,
пункту 186.4 статті 186 Податкового
кодексу України операції з постачання
вищезазначених послуг повинні
оподатковуватися позивачем за ставкою
20 відсотків від бази оподаткування.

Враховуючи вищенаведене, фактично
підмінивши види наданих послуг та
неправомірно застосувавши норми
Податкового кодексу України (пп. а), в)
пп.186.2.1. п.186.1. ст.186), позивач порушив
положення пункту 186.4. статті 186
Податкового кодексу України, що
призвело до заниження ним податку на
додану вартість на суму 504280,00 грн.

Не зважаючи на те, що судами першої та
апеляційної інстанцій обставини
справи встановлено повно та всебічно, з
урахуванням доводів касаційної скарги,
неправильне застосування
вищезазначених норм матеріального
права є підставою, відповідно до статті
229 Кодексу адміністративного
судочинства України, для скасування
судових рішень судів попередніх
інстанцій та прийняття нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Частиною шостою статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що якщо суд апеляційної чи
касаційної інстанції, не повертаючи
адміністративної справи на новий
розгляд, змінить судове рішення або
ухвалить нове, він відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Враховуючи, що у матеріалах справи
немає відомостей про понесення
відповідачем будь-яких із судових
витрат, передбачених частиною 2 статті
94 Кодексу адміністративного
судочинства України, підстав
вирішувати питання щодо розподілу
судових витрат немає.

Керуючись ч.2 ст.94, ст. 210, 214, 215, 220, 222, 223,
229, 230, 232, ч.5 ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Керченської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів в Автономній Республіці
Крим задовольнити.

2. Постанову Окружного
адміністративного суду Автономної
Республіки Крим від 18.02.2013 року та
ухвалу Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 25.07.2013 року
у справі № 2а-11467/12/0170/28 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в позові
відмовити.

3. Постанова набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, які беруть участь у
справі, та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236- 238, 239-1 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис) А.М. Лосєв
Судді:(підпис) Л.І. Бившева
(підпис)Т.М. Шипуліна