Справа № 813/6735/14
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2014-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 813/6735/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючий суддя
секретар судового засідання
розглянув у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_2 до Уповноваженого
Верховної Ради України з прав людини
Валерії Лутковської про визнання
бездіяльності протиправною,
зобов'язання вчинити дії та
відшкодування шкоди завданої
протиправною бездіяльністю.
Суть справи.
До Львівського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_2 (далі - позивач) з
адміністративним позовом до
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини Валерії Лутковської
(відповідач, Уповноважений з прав
людини), в якому, з урахуванням заяв про
збільшення, зміну та доповнення
позовних вимог /а.с.3, 27, 39 /, просить:
- визнати незаконною у відповідях
від 21.08.2014 року № 12.3/7-0.233551.14/13-01 та від
24.09.2014 року № 12.3/7-0234666.14/13-24 фактичну
відмову у відкритті провадження з
підстав, викладених у заявах позивача
від 29.07.2014 року та від 28.08.2014 року на ім'я
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини Валерії Лутковської про
порушення прав позивача Вищою
кваліфікаційно-дисциплінарною
комісією адвокатури України;
- зобов'язати відповідача вчинити
дії шляхом відкриття провадження з
підстав передбачених законодавством у
справі про визнання рішення № IV-030/2014
Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної
комісії адвокатури України від 20.06.2014
- повернути копії звернення
позивача на ім'я відповідача від 29.07.2014
року та від 24.09.2014 року;
- відшкодувати шкоду у сумі 3,30 грн.,
завдану протиправною бездіяльністю
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що Уповноважений не
відреагував на його прохання повернути
звернення для оскарження
бездіяльності Уповноваженого до суду.
Також, заперечення відповідача позивач
вважає незаконними та
необґрунтованими, оскільки, на його
думку, Уповноважений мав усі підстави
відкрити провадження за скаргами
ОСОБА_2 у справі про визнання рішення №
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури України від 20.06.2014 року
незаконним /а.с.3, 27, 39, 102-106/.
Позивач в судове засідання не прибув,
уповноваженого представника не
направив, про дату, час і місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
подав клопотання про розгляд справи за
його відсутності /а.с.101/.
Представник відповідача проти позову
заперечив повністю з підстав
викладених у письмовому запереченні
/а.с.41-45/. Вважає дії Уповноваженого в
частині розгляду звернень позивача
законними та обґрунтованими, а тому
просить у задоволенні позову
Суд заслухав пояснення представника
відповідача, з'ясував обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги і
заперечення, а також ті, які мають інше
значення для вирішення справи, повно,
всебічно та об'єктивно дослідив докази
у справі, та -
ОСОБА_2 вперше звернувся до
Уповноваженого з прав людини з заявою
від 29.07.2014 року, в якій повідомив про
незгоду з рішенням Вищої
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури від 20.06.2014 року, прийнятим за
результатами розгляду його скарги на
рішення дисциплінарної палати
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури Львівської області від
28.01.2014 року, про відмову у порушенні
дисциплінарної справи відносно
адвоката ОСОБА_3 У заяві викладене
прохання відкрити провадження за цим
зверненням з метою визнання
вищезазначеного рішення Вищої
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури від 20.06.2014 року незаконним
/а.с.46, 48/.

Листом Секретаріату Уповноваженого з
прав людини від 21.08.2014 року №
12.3/7-0.233551.14/13-01 ОСОБА_2 роз'яснено порядок
та підстави притягнення до
дисциплінарної відповідальності
адвокатів, порядок оскарження рішень,
прийнятих компетентними органами за
наслідками розгляду його скарг на дії
згаданого ним адвоката, а також
повідомлено про відсутність
повноважень Уповноваженого з прав
людини відміняти та переглядати
компетенцію вказаних органів щодо
прийняття ними рішень /а.с.50/.

ОСОБА_2 вдруге звернувся до
Уповноваженого з прав людини з
зауваженням від 28.08.2014 року, де висловив
незадоволення відповіддю Секретаріату
Уповноваженого з прав людини від 21.08.2014
року № 12.3/7-0.233551.14/13-01, просив
невідкладно надіслати на його домашню
адресу копію звернення від 29.07.2014 року
для оскарження відповіді
Уповноваженого з прав людини у суді та
роз'яснити до якого суду слід
звернутися з позовом /а.с.49/.

У відповідь на зауваження ОСОБА_2 від
28.08.2014 року листом Секретаріату
Уповноваженого з прав людини від 24.09.2014
року № 12.3/7-0234666.14/13-24 повторно звернуто
увагу на відсутність повноважень у
відповідача щодо вирішення порушених
ним питань, а також роз'яснено судовий
порядок оскарження рішення Вищої
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури та відповіді Секретаріату
Уповноваженого з прав людини /а.с.43/.

Завданням адміністративного
судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2
Кодексу адміністративного судочинства
України (далі - КАС України) є захист
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб
у сфері публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів, згідно з ч. 2
цієї ж статті, можуть бути оскаржені
будь-які рішення, дії чи бездіяльність
суб'єктів владних повноважень, крім
випадків, коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією чи
законами України встановлено інший
порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів,
відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України,
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку з здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, а також у
зв'язку з публічним формуванням
суб'єкта владних повноважень шляхом
виборів або референдуму.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України
принцип змагальності сторін
передбачає, що розгляд і вирішення
справ в адміністративних судах
здійснюється на засадах змагальності
сторін та свободи в наданні ними суду
своїх доказів і у доведенні перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України,
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Предметом доказування відповідно до ч.
1 ст. 138 КАС України є обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги чи
заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку звернення до
адміністративного суду тощо) та які
належить встановити при ухваленні
судового рішення у справі.

Враховуючи предмет та підставу
позовних вимог спір виник з приводу
відмови Уповноваженого з прав людини
відкрити провадження за скаргою ОСОБА_2
на рішення Вищої
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури від 20.06.2014 року про відмову у
порушенні дисциплінарної справи
відносно адвоката ОСОБА_3, прийняте за
результатами розгляду його скарги на
рішення дисциплінарної палати
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури Львівської області від
28.01.2014 року.

Вирішуючи дану справу слід керуватися
положеннями Конституції України,
Закону України від 23.12.1997 р. № 776/97-ВР
"Про Уповноваженого Верховної Ради
України з прав людини", Закону України
від 02.10.1996 р. № 393/96-ВР "Про звернення
громадян", Законом України від 05.07.2012 р.
№ 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність» (в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Повноваження Уповноваженого Верховної
Ради України з прав людини визначені
Законом України від 23.12.1997 р. № 776/97-ВР
"Про Уповноваженого Верховної Ради
України з прав людини" (далі - Закон №
776/97-ВР), згідно зі ст. 1 якого
парламентський контроль за
додержанням конституційних прав і
свобод людини і громадянина та захист
прав кожного на території України і в
межах її юрисдикції на постійній
основі здійснює Уповноважений
Верховної Ради України з прав людини
(далі - Уповноважений), який у своїй
діяльності керується Конституцією
України, законами України, чинними
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України.

Згідно з приписами ч.ч. 1-3 ст. 17 Закону №
776/97-ВР Уповноважений приймає та
розглядає звернення громадян України,
іноземців, осіб без громадянства або
осіб, які діють в їхніх інтересах,
відповідно до Закону України "Про
звернення громадян".

Звернення подаються Уповноваженому в
письмовій формі протягом року після
виявлення порушення прав і свобод
людини і громадянина. За наявності
виняткових обставин цей строк може
бути подовжений Уповноваженим, але не
більше ніж до двох років.

При розгляді звернення Уповноважений:

1) відкриває провадження у справі про
порушення прав і свобод людини і
громадянина;

2) роз'яснює заходи, що їх має вжити
особа, яка подала звернення
Уповноваженому;

3) направляє звернення за належністю в
орган, до компетенції якого належить
розгляд справи, та контролює розгляд
цього звернення;

4) відмовляє в розгляді звернення.

Відповідно до ст. 2 Закону № 776/97-ВР
сферою застосування Закону є
відносини, що виникають при реалізації
прав і свобод людини і громадянина між
громадянином України, незалежно від
місця його перебування, іноземцем чи
особою без громадянства, які
перебувають на території України, та
органами державної влади, органами
місцевого самоврядування та їх
посадовими і службовими особами. Дія
цього Закону також поширюється на
відносини, що виникають між юридичними
особами публічного та приватного
права, а також фізичними особами, які
перебувають на території України, у
випадках, передбачених окремим
законом.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону № 776/97-ВР
діяльність Уповноваженого доповнює
існуючі засоби захисту конституційних
прав і свобод людини і громадянина, не
відміняє їх і не тягне перегляду
компетенції державних органів, які
забезпечують захист і поновлення
порушених прав і свобод.

Також, за правилами передбаченими ст. 52
Закону України «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність» Вища
кваліфікаційно-дисциплінарна комісія
адвокатури є колегіальним органом,
завданням якого є розгляд скарг на
рішення, дії чи бездіяльність
кваліфікаційно-дисциплінарних комісій
адвокатури (ч. 1 ст. 52). Рішення Вищої
кваліфікаційно-дисциплінарної комісії
адвокатури може бути оскаржено до суду
протягом 30 днів з дня його прийняття (ч.
7 ст. 52).

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд погоджується з представником
відповідача щодо того, що інститут
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини виступає додатковим
(субсидіарним) засобом захисту прав
людини щодо інших правозахисних
механізмів, усуває прогалини та
компенсує недоліки судових засобів
захисту прав людини, парламентського
контролю і відомчого контролю за
адміністративними органами.

З огляду на вищевикладене, суд звертає
увагу позивача, що його звернення від
29.07.2014 року не залишене відповідачем
без розгляду, однак у відкритті
провадження Уповноваженим з прав
людини відмовлено обґрунтовано,
оскільки відповідач не може своєю
діяльністю підміняти існуючі засоби
захисту прав людини та переглядати
компетенцію вказаних органів щодо
прийняття ними рішень.

Оскільки суд не знайшов підстав для
визнання протиправною бездіяльності
відповідача, позовна вимога про
відшкодування матеріальної шкоди у
сумі 3,30 грн. теж є необґрунтованою та
задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги позивача про
зобов'язання відповідача повернути
звернення позивача направлені на
адресу відповідача від 29.07.2014 року та
від 24.09.2014 року суд зауважує, що ні
Законом України «Про звернення
громадян», в порядку якого
Уповноважений з прав людини розглядає
звернення громадян ні Законом України
«Про Уповноваженого Верховної Ради
України з прав людини» не передбачено
обов'язку повернення громадянам копій
чи оригіналів їх звернень після
розгляду.

Суд зважає на покликання позивача на
те, що звернення йому потрібні були для
оскарження до адміністративного суду
відповідей на них, однак зауважує, що не
надіслання копій звернень
відповідачем ніяким чином не впливає
на право позивача оскаржити відповіді
на ці звернення до суду.

Крім того, представник відповідача у
судовому засіданні пояснив, що копії
звернень від 29.07.2014 року та від 28.08.2014
року на прохання позивача направлені
відповідачем на його адресу,
свідченням чого є супровідний лист
долучений відповідачем до матеріалів
справи № 12.3/7-О234666.14-1/13-24 від 07.11.2014 року
/а.с.52, 58-61/.

З врахуванням встановлений обставин,
позовна вимога про зобов'язання
відповідача повернути звернення
позивача направлені на адресу
відповідача від 29.07.2014 року та від 24.09.2014
року є безпідставною.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Враховуючи встановлені фактичні
обставини справи, проаналізувавши
норми чинного законодавства, суд
дійшов висновку про необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_2, а отже у
задоволенні адміністративного позову
слід відмовити повністю.

Оскільки позивач на підставі ухвали
суду від 16.10.2014 року звільнений від
сплати судових витрат, та суд дійшов
висновку про повну відмову у
задоволенні позову, судові витрати у
цій справ зі сторін стягувати не
належить.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 88, 98,
138, 158-163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. У задоволенні адміністративного
позову відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сторін не
стягувати.

Постанову може бути оскаржено, згідно
зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з
дня її проголошення чи отримання копії
постанови, шляхом подання апеляційної
скарги до Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Львівський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом 10 днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили,
згідно зі ст. 254 КАС України, після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку не було подано. У разі
подання апеляційної скарги постанова,
якщо її не скасовано, набирає законної
сили після повернення апеляційної
скарги, відмови у відкритті
апеляційного провадження або набрання
законної сили рішенням за наслідками
апеляційного провадження. Якщо строк
апеляційного оскарження буде
поновлено, то вважається, що постанова
суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Повний текст постанови складено та
підписано 17.12.2014 року.

Суддя
Кравців О.Р.