Справа № 2а-1970/1418/11
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року м. Київ
К/800/41154/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу за
касаційною скаргою Державної
фінансової інспекції у Тернопільській
області на постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від 14
червня 2011 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17 липня 2013 року у справі за позовом
Контрольно-ревізійного управління в
Тернопільській області до Управління
Пенсійного фонду України в Козівському
районі Тернопільської області про
стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Контрольно-ревізійне управління в
Тернопільській області звернулось до
суду з позовом про стягнення з
Управління Пенсійного фонду України в
Козівському районі Тернопільської
області в дохід місцевого бюджету
коштів у сумі 6536,18 грн.

Позовні вимоги мотивовано зайвим
перерахуванням Будилівською сільською
радою до органу Пенсійного фонду
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування на працюючих інвалідів із
розрахунку 33,2%, а не 4% суми фактичних
витрат на оплату праці, що призвело до
заподіяння місцевому бюджету збитків
на суму 6536,18 грн.

Постановою Тернопільського окружного
адміністративного суду від 14 червня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17 липня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі Державна
фінансова інспекція у Тернопільській
області як правонаступник
Контрольно-ревізійного управління в
Тернопільській області із посиланням
на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та
постановити нове, про задоволення
позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що Контрольно-ревізійним
управлінням в Тернопільській області
проведено планову ревізію
Будилівського сільського бюджету за
період з 01.01.2009 по 01.01.2010, за
результатами якої складено акт від
06.01.2011 №224-21/1.

Ревізією дотримання законодавства при
використанні коштів на сплату
обов'язкових платежів до державних
цільових фондів встановлено, що в
порушення пункту 1 статті 4 Закону
України "Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування"
сільською радою проводилось
нарахування та сплата внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування працюючих інвалідів
протягом 2009-2010 років в розмірі 33,2%, а не
4% суми фактичних витрат на оплату
праці, внаслідок чого до Пенсійного
фонду України зайво перераховано кошти
у сумі 6536,18 грн.

Вказуючи на безпідставність отримання
органом Пенсійного фонду зазначених
коштів, орган контрольно-ревізійної
служби звернувся до суду із позовом про
їх стягнення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з позицією якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з недоведеності з боку органу
контрольно-ревізійної служби
наявності підстав для звернення до
суду із вказаним позовом.

Колегія суддів, виходячи з меж
касаційного перегляду, встановлених
статтею 220 Кодексу адміністративного
судочинства України погоджується із
позицією судів попередніх інстанцій
щодо відсутності підстав для
задоволення позову, у той же час, вказує
на помилковість висновків судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
у органу контрольно-ревізійної служби
права звернення до суду із вказаним
позовом.

Згідно з пунктами 7, 10 статті 10 Закону
України "Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні",
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин, Головному
контрольно-ревізійному управлінню
України, контрольно-ревізійним
управлінням в Республіці Крим,
областях, містах Києві і Севастополі,
контрольно-ревізійним підрозділам
(відділам, групам) у районах, містах і
районах у містах надається право,
зокрема, пред'являти керівникам та
іншим службовим особам підконтрольних
установ, що ревізуються, вимоги щодо
усунення виявлених порушень
законодавства з питань збереження і
використання державної власності та
фінансів, а також звертатися до суду в
інтересах держави, якщо підконтрольною
установою не забезпечено виконання
вимог щодо усунення виявлених ревізією
порушень законодавства з питань
збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм свідчить про те,
що необхідними умовами для виникнення
у органу контрольно-ревізійної служби
права на звернення до суду на підставі
пункту 10 статті 10 Закону є
незабезпечення підконтрольною
установою виконання вимог щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства з питань збереження і
використання активів. При цьому,
категорія осіб, до якої може бути
пред'явлений такий позов, положеннями
пункту 10 статті 10 Закону України "Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні" не визначена.

За вказаних обставин, колегія суддів
вказує на помилковість висновків судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
у органу контрольно-ревізійної служби
права звернення до суду із вказаним
позовом з мотивів обґрунтування
органом контрольно-ревізійної служи
підстав для звернення до суду
висновками акту ревізії, що була
проведена в іншій підконтрольній
установі.

У той же час, погоджуючись із позицією
судів попередніх інстанцій щодо
відсутності підстав для задоволення
позову, колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до частини першої статті 2
Закону України "Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні",
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин, головним завданням
державної контрольно-ревізійної
служби є здійснення державного
фінансового контролю за використанням
і збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяття зобов'язань,
ефективним використанням коштів і
майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому.

Проведеною позивачем ревізією
дотримання законодавства при
використанні коштів на сплату
обов'язкових платежів до державних
цільових фондів встановлено, що в
порушення пункту 1 статті 4 Закону
України "Про збір на обов'язкове
державне пенсійне страхування"
сільською радою проводилось
нарахування та сплата внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування працюючих інвалідів
протягом 2009-2010 років в розмірі 33,2%, а не
4% суми фактичних витрат на оплату
праці, внаслідок чого до Пенсійного
фонду України зайво перераховано кошти
у сумі 6536,18 грн.

За змістом пункту 8 Перехідних положень
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" до набрання чинності
законом про спрямування частини
страхових внесків до Накопичувального
фонду страхові внески, що
перераховуються до солідарної системи
(крім страхових внесків, що
перераховуються особами, зазначеними в
пунктах 3 і 4 статті 11 та у статті 12 цього
Закону, а також страхових внесків,
сплачуваних за осіб, зазначених у
пунктах 8, 13, 14, 17 статті 11 цього Закону),
сплачуються страхувальниками та
застрахованими особами на умовах і в
порядку, визначених цим Законом, та в
розмірах, передбачених Законом України
"Про збір на обов'язкове державне
пенсійне страхування" для відповідних
платників збору.

Відповідно до пункту 6 частини другої
статті 64 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", здійснення контролю за
дотриманням страхувальниками та
застрахованими особами вимог Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
покладено на органи Пенсійного фонду
України.

Частиною тринадцятою статті 20 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування"
визначено, що суми надміру сплачених чи
помилково сплачених страхових внесків
до солідарної системи повертаються
страхувальникам або за їх згодою
зараховуються в рахунок майбутніх
платежів страхових внесків у порядку і
в строки, визначені правлінням
Пенсійного фонду.

Згідно з частиною другою статті 5
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" виключно цим Законом
визначаються порядок нарахування,
обчислення та сплати страхових
внесків, стягнення заборгованості за
цими внесками.

За результатами аналізу наведених
положень колегія суддів дійшла
висновку, що здійснення контролю за
правильністю обчислення страхових
внесків знаходиться поза межами
повноважень органу
контрольно-ревізійної служби щодо
державного фінансового контролю,
визначених Законом України "Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні". У зв'язку із зазначеним,
колегія суддів вказує на
безпідставність вимоги органу
контрольно-ревізійної служби про
стягнення з органу Пенсійного фонду
зайво сплачених підконтрольною
установою страхових внесків.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується із висновками судів
попередніх інстанцій щодо відсутності
підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків
судів попередніх інстанцій також не
спростовують.

Згідно з частиною першою статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції у Тернопільській області
відхилити, а постанову Тернопільського
окружного адміністративного суду від 14
червня 2011 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді:

З оригіналом згідно.

Помічник судді
О.С. Коломацька