Справа № 826/8302/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року м. Київ
К/800/51337/13

Вищий адміністративний суд України у
складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І.
(суддя-доповідач), Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
22.07.2013 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2013 року

у справі № 826/8302/13-а

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ДКЛ»

до Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві

про визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії,
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «ДКЛ» звернулось до
суду з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання вчинити певні дії,
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
22.07.2013 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.09.2013 року,
позов задоволено частково. Визнано
протиправними та скасовано податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі міста Києва Державної
податкової служби від 22.01.2013 року №
та № . В решті вимог
відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій просить
рішення судів попередніх інстанцій
скасувати, прийняти нове рішення, яким
у задоволенні позову відмовити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу
позивач з доводами та вимогами
скаржника не погоджується, просить
залишити без змін рішення судів
попередніх інстанцій.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що за результатами
позапланової виїзної перевірки
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ДКЛ» з питань
своєчасності, достовірності та повноти
сплати податку на додану вартість та
податку па прибуток по
взаємовідносинах з ТОВ «Площа Європи»
за період з 01.01.2010 року по 30.06.2012 року,
відповідачем складено акт від 26.12.2012
року № 6076/22-222-32106073, яким встановлено
порушення: - п. 5 ст. 203, п.п. 1, 2 ст. 215, п. 1
ст. 216, ст.ст. 228, 626, 629, 650, 655, 658, 662
Цивільного кодексу України в частині
недодержання вимог зазначених статей в
момент вчинення правочинів, які не
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
по правочинах, здійснених ТОВ «ДКЛ» з
ТОВ «Площа Європи» за період з 01.04.2011
року по 31.12.2011 року; - п. 44.6 ст. 44, п. 85.2. ст.
85, п.п. 198.2, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого ТОВ «ДКЛ»
занижено податок на додану вартість на
суму 180 691, 00 грн.; - п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85,
пп. 138.1.1 п. 138.1, п.138.2 ст. 138, п. 150.1 ст. 150
Податкового кодексу України в
результаті чого ТОВ «ДКЛ» занижено
податок на прибуток на суму 207 795, 00 грн.

На підставі акта перевірки
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 22.01.2013 року №
, яким збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість у розмірі 207 282, 00 грн., в
тому числі, за основним платежем на
суму 180 691,00 грн., за штрафними санкціями
- 26 591, 00 грн., № 000055220, яким збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на прибуток у розмірі
207 795, 00 грн.

Слід зазначити, що судами попередніх
інстанцій в описовій та мотивувальних
частинах судових рішень з помилкою
зазначено номер і дату прийняття
податкового повідомлення-рішення, яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток, однак це не призвело до
неправильного вирішення справи.

За результатами адміністративного
оскарження спірні податкові
повідомлення - рішення залишені без
змін, а скарги без задоволення.

Підставою для прийняття даних
податкових повідомлень-рішень став
висновок податкового органу щодо
нереальності господарської операції
позивача з його контрагентом.

Задовольняючи позов частково, суди
попередніх інстанцій прийшли до
висновку щодо відсутності порушень
позивачем вимог податкового
законодавства, реальності
господарської операції позивача з його
контрагентом та неправомірного
прийняття відповідачем податкових
повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції, з урахуванням норм
податкового законодавства, чинних на
час виникнення відповідних
правовідносин, погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій,
зважаючи на таке.

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною (п.
198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими п.
201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно із п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Отже правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
формування витрат та податкового
кредиту з податку на додану вартість
виникають лише у разі реального
(фактичного) вчинення господарських
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг), що пов'язані з рухом активів,
зміною зобов'язань чи власного
капіталу платника, та відповідають
економічному змісту, відображеному в
укладених платником податку договорах.

При цьому, для формування витрат та
податкового кредиту мають значення
податкові накладні та інші первинні
документи, які, виходячи з наведеного,
видаються на підтвердження реально
вчиненої операції.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що матеріалами справи
підтверджується реальність
господарської операції між позивачем
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Площа Європи»,
зокрема, договором поставки,
податковими накладними, видатковими
накладними, виписками по рахунку,
заявками на поставку обладнання.

Вартість перевезення входила до ціни
товару, подальша реалізація якого
підтверджується матеріалами справи.

Посилання податкового органу на
порушення кримінальної справи
відносно посадових осіб третіх осіб по
ланцюгу постачання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по
факту умисного ухилення від сплати
податків, що призвело до фактичного
ненадходження до державного бюджету
коштів в особливо великих розмірах, за
ознаками злочину, передбаченого ч. 3
ст.212 КК України, не можуть доказом
спростування реальності господарської
операції, оскільки звільнення від
доказування в адміністративному
судочинстві відповідно до положень
статті 72 КАС України можливе лише на
підставі вироку суду в кримінальній
справі або постанови суду у справі про
адміністративний проступок, які
набрали законної сили, стосовно питань,
чи мало місце діяння та чи вчинено воно
особою, щодо якої ухвалено вирок або
постанову суду.

Таким чином, судами попередніх
інстанцій, на підставі наявних в
матеріалах справи доказів, оцінка яким
дана з дотриманням ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, зроблений правильний висновок
про недоведеність відповідачем, на
якого в силу норми частини 2 ст. 71
Кодексу адміністративного судочинства
України покладається обов'язок
доказування, правомірності прийнятих
податкових повідомлень-рішень. Так,
судами встановлено, що реальність
господарської операції між позивачем
та його контрагентом підтверджується
належним чином оформленими
документами первинного
бухгалтерського обліку.

Посилання податкового органу на
інформацію, що міститься в акті
перевірки контрагента, як на підставу
визнання правочину недійсним, є
необґрунтованим.

Суд касаційної інстанції в даному
випадку зазначає про персональну
відповідальність кожного платника за
ведення податкового обліку.
Відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його контрагентів.

За таких обставин підстави для
задоволення касаційної скарги
відсутні.

Касаційний перегляд справи здійснено в
межах касаційної скарги відповідно до
частини 2 ст. 220 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Доводи, викладені в касаційній скарзі,
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та встановлених
обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави
вважати, що судами першої та
апеляційної інстанцій ухвалено
обґрунтовані рішення, які постановлені
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, підстав для їх
скасування не вбачається.

Відповідно до частини третьої статті
220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

В силу частини другої статі 224 КАС
України не може бути скасовано судове
рішення з мотивів порушення судом норм
процесуального права, якщо це не
призвело і не могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві відхилити.

Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від
22.07.2013 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26.09.2013 року у справі № 826/8302/13-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку
та строки, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, та на неї може бути подана
заява про перегляд судових рішень
Верховним Судом України з підстав та в
порядку, передбачених статтями 236-239-1
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Ю.І.Цвіркун

Судді
Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук