Справа № 809/3847/14
Суддя: Черепій П.М.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р.
Справа № 809/3847/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі:

Судді Черепія П.М.

при секретарі судового засідання
Куриша Р.В.

за участю представників сторін:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до відповідача: Державної податкової
інспекції у Снятинському районі
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області

про скасування податкових
повідомлень-рішень №, № від
31.10.2014 року,-

ВСТАНОВИВ:

19.11.2014 року фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 (надалі - позивач) звернулася до
суду з адміністративним позовом до
Державної податкової інспекції у
Снятинському районі Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області (надалі -
відповідач) про визнання нечинними
податкових повідомлень-рішень №,
№ від 31.10.2014 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в
період з 29.09.2014 року по 10.10.2014 року
працівниками Державної податкової
інспекції у Снятинському районі
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області проведено
документальну планову виїзну
перевірку ОСОБА_3 щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів, дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, про
що складено акт № 219/17-НОМЕР_4 від 17.10.2014
року. За результатами перевірки на
підставі встановлених порушень
відображених у акті перевірки №
219/17-НОМЕР_4 від 17.10.2014 року відповідачем
винесено податкові
повідомлення-рішення № та №
від 31.10.2014 року, якими позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі
35408, 75 грн. (з яких 28327 грн. основний
платіж та 7081,75 грн. штрафні санкції) та
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем надходження за розміщення
відходів у спеціально відведених для
цього місцях на суму 3459,50 грн. (з яких
2767,60 грн. основний платіж та 691,90 грн.
штрафні санкції) відповідно. Вважає
такі податкові повідомлення - рішення
необгрунтованими та просить суд
визнати їх протиправними та скасувати.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені вимоги підтримав з
підстав викладених в
адміністративному позові. Просив позов
задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
щодо задоволення адміністративного
позову заперечив з підстав наведених в
письмовому запереченні, що долучене до
матеріалів справи. (а.с. 55 - 57).

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників сторін,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши і оцінивши докази, суд
дійшов висновку про те, що позов
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 20.07.1999 року
ОСОБА_3 зареєстрована Снятинською
районною державною адміністрацією
Івано-Франківської області як фізична
особа-підприємець, що підтверджується
Свідоцтвом про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця Серія
НОМЕР_5. (а.с. 9).

В період з 29.09.2014 року по 10.10.2014 року
працівниками Державної податкової
інспекції у Снятинському районі
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області проведено
документальну планову виїзну
перевірку ОСОБА_3 щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів, дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, про
що складено акт № 219/17-НОМЕР_4 від 17.10.2014
року. (а.с. 12 - 46).

Згідно висновків акту перевірки
встановлено порушення ФОП ОСОБА_3
податкового законодавства, а саме:

1) порушення пункту 177.2 статті 177 ПК
України, в результаті чого визначено
суму податкових зобов'язань з податку
на доходи фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності за період,
що перевірявся на суму 31254,12 грн.;

2) порушення пункту 2 частини 1 статті 7,
частини 11 статті 8 ЗУ "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування ", в
результаті чого за 2013 рік донараховано
8369,29 грн. єдиного внеску;

3) порушення вимог пункту 198. 3 та 198.6
статті 198 ПК України, в результаті чого
за 2013 рік донараховано 28327 грн. податку
на додану вартість;

4) порушення вимог пункту 325.1 статті 325
ПК України, в результаті чого за 2013 рік
донараховано 128,27 грн. плати за воду;

5) порушення пункту 246.5 статті 246 ПК
України, в результаті чого за 2013 рік
донараховано 246,4 грн. екологічного
податку;

6) порушення вимог пункту 242.1.3 статті 242
ПК України, в результаті чого
донараховано 2521,2 грн. екологічного
податку.

За наслідками проведеної перевірки, що
викладені у висновках вищевказаного
акту, відповідачем винесено податкові
повідомлення-рішення № та №
від 31.10.2014 року, якими позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі
35408, 75 грн. (з яких 28327 грн. основний
платіж та 7081,75 грн. штрафні санкції) та
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем надходження за розміщення
відходів у спеціально відведених для
цього місцях на суму 3459,50 грн. (з яких
2767,60 грн. основний платіж та 691,90 грн.
штрафні санкції) відповідно. (а.с. 10 - 11).

Згідно пункту 3 частини 3 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України (надалі - КАС України), у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до пункту 180.1 статті 180
Податкового Кодексу (надалі - Кодекс),
для цілей оподаткування платником
податку на додану вартість є будь-яка
особа, що провадить господарську
діяльність і реєструється за своїм
добровільним рішенням як платник
податку у порядку, визначеному статтею
183 цього розділу; будь-яка особа, що
зареєстрована або підлягає реєстрації
як платник податку; будь-яка особа, що
ввозить товари на митну територію
України в обсягах, які підлягають
оподаткуванню, та на яку покладається
відповідальність за сплату податків у
разі переміщення товарів через митний
кордон України відповідно до Митного
кодексу України, а також: особа, на яку
покладається дотримання вимог митних
режимів, які передбачають повне або
часткове умовне звільнення від
оподаткування, у разі порушення таких
митних режимів, встановлених митним
законодавством; особа, яка
використовує, у тому числі при ввезенні
товарів на митну територію України,
податкову пільгу не за цільовим
призначенням та/або всупереч умовам чи
цілям її надання згідно із цим
Кодексом, а також будь-які інші особи,
що використовують податкову пільгу,
яку для них не призначено.

Підставою для винесення оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення №
від 31.10.2014 року слугував висновок
податкового органу про те, ФОП ОСОБА_3
неправомірно віднесено до податкового
кредиту суму 26771 грн. сплачену при
імпорті автомобіля марки VOLVO FL 250. тип
НОМЕР_6, номер кузова НОМЕР_3.

Порядок визначення суми податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
відшкодуванню з Державного бюджету
України (бюджетному відшкодуванню) та
строки проведення розрахунків
визначено статтею 200 Кодексу.

Пунктом 200.1 статті 200 Кодексу
встановлено, що сума податку, що
підлягає сплаті (перерахуванню) до
Державного бюджету України або
бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

У відповідності до пункту 200.2 статті 200
Кодексу, при позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом. При
від'ємному значенні суми, розрахованої
згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така
сума враховується у зменшення суми
податкового боргу з податку, що виник
за попередні звітні (податкові) періоди
(у тому числі розстроченого або
відстроченого відповідно до цього
Кодексу), а в разі відсутності
податкового боргу - зараховується до
складу податкового кредиту наступного
звітного (податкового) періоду.( п.200.3
ст.200 Кодексу).

Згідно положень пункту 200.4 статті 200
Кодексу, якщо в наступному податковому
періоді сума, розрахована згідно з
пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне
значення, то: бюджетному відшкодуванню
підлягає частина такого від'ємного
значення, яка дорівнює сумі податку,
фактично сплаченій отримувачем
товарів/послуг у попередніх та
звітному податкових періодах
постачальникам таких товарів/послуг
або до Державного бюджету України, а в
разі отримання від нерезидента послуг
на митній території України - сумі
податкового зобов'язання, включеного
до податкової декларації за попередній
період за отримані від нерезидента
послуги отримувачем послуг; залишок
від'ємного значення попередніх
податкових періодів після бюджетного
відшкодування включається до складу
сум, що відносяться до податкового
кредиту наступного податкового
періоду.

Пунктом 198.1 статті 198 Кодексу
встановлено, що право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності);отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Кодексу, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Таким чином, суми податкового кредиту
та відповідно сума бюджетного
відшкодування платником податку
формується правильно, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
стосовно отримання такого
відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
податкового кредиту. При цьому,
визначальним при встановленні права
платника податку на віднесення
сплачених сум податку на додану
вартість з операцій, передбачених
пунктом 198.1 статті 198 Кодексу по
придбанню або виготовленню товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг для їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності такого
платника податку.

Згідно положень пункту 198.2 статті 198
Кодексу, датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8
статті 187 цього Кодексу, а для операцій
з постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме з копії вантажно-митної
декларації № 206020000/2013/001476 одержувачем
транспортного засобу, що ввозиться на
митну територію України є ОСОБА_3 (а.с. 47
- 48).

Відповідно до пункту 6 Порядку
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1388 від 07.09.1998 року транспортні засоби
реєструються за юридичними та
фізичними особами в
реєстраційно-екзаменаційних
підрозділах Державтоінспекції.

Таким чином, транспортні засоби згідно
вищевказаного Порядку могли бути
зареєстровані за позивачем як фізичною
особою, незалежно від того чи займався
останній підприємницькою діяльністю.

Поряд з цим, відповідно до статті 2,
частини 1 статті 318 Цивільного кодексу
України, суб'єктами права власності є
Український народ, фізичні та юридичні
особи, держава Україна, Автономна
республіка Крим, територіальні
громади, іноземні держави та інші
суб`єкти публічного права.

Як встановлено в судовому засіданні та
підтверджується матеріалами справи,
автомобіль марки VOLVO FL 250. тип НОМЕР_6,
номер кузова НОМЕР_3 зареєстровано на
ОСОБА_3 (а.с. 49).

Згідно частини 1 статті 320 Цивільного
кодексу України, власник має право
використовувати своє майно для
здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Відповідно до статті 325 Цивільного
кодексу України, суб'єктами права
приватної власності є фізичні та
юридичні особи. Фізичні та юридичні
особи можуть бути власниками
будь-якого майна, за винятком окремих
видів майна, які відповідно до закону
не можуть їм належати. Склад, кількість
та вартість майна, яке може бути у
власності фізичних та юридичних осіб,
не є обмеженими. Законом може бути
встановлено обмеження розміру
земельної ділянки, яка може бути у
власності фізичної та юридичної особи.

Частиною 2 статті 128 Господарського
кодексу України встановлено, що
громадянин-підприємець відповідає за
своїми зобов'язаннями усім своїм
майном, на яке відповідно до закону
може бути звернено стягнення. З
вказаним положенням Господарського
кодексу України кореспондується й
норма частини 1 статті 52 Цивільного
Кодексу України.

Суд зазначає, що суб'єктом права
власності визнається фізична особа,
яка може бути власником будь-якого
майна, крім майна, яке взагалі не може
знаходитися у власності фізичної
особи, і, водночас, законодавцем не
відокремлюється такий суб'єкт права
власності як фізична
особа-підприємець.

В судовому засідання встановлено, що
позивач використовував вищезазначений
автомобіль у межах своєї господарської
діяльності, що підтверджується
поданими суду копій актів прийому -
передачі робіт. (а.с. 66 - 68).

За таких обставин, суд вважає
протиправними висновки ДПІ у
Снятинському районі про те, що ФОП
ОСОБА_3 не могла використовувати
вищезгаданий транспортний засіб у
господарській діяльності, оскільки не
є суб'єктом права власності на
автомобіль, який зареєстрований за нею
як за фізичною особою, а отже, й не могла
віднести до складу податкового кредиту
та заявити до бюджетного відшкодування
суми ПДВ, сплачені нею у зв'язку із
придбанням цього транспортного засобу.

Також безпідставним є здійснення
відповідачем корегування суми
податкового кредиту з ПДВ на підставі
системи автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань і
податкового кредиту по контрагентах
ТзОВ "Метро КЕш Енд Кері Україна", ПП
"Окко-Нафтопродукт", ТзОВ "555" та ТзОВ
"Мікоген-Україна", оскільки вона є
інформаційною базою обробки та
використання податкової інформації.
Тому податковим законодавством не
передбачено можливості корегування
суми податкового кредиту на підставі
даних такої системи. Окрім того, суд
зазначає, що такі дії відповідача
порушують права та інтереси позивача,
що фактично є зміною показників
декларації платника податків,
здійсненою поза межами компетенції
податкового органу з огляду на зміст
статті 49 ПК України, якою визначено
порядок подання декларацій до органів
державної податкової служби.

Підставою для винесення оскарженого
податкового повідомлення-рішення №
від 31.10.2014 року, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
за платежем надходження за розміщення
відходів у спеціально відведених для
цього місцях на суму 3459,50 грн. (з яких
2767,60 грн. основний платіж та 691,90 грн.
штрафні санкції) слугував висновок
податкового органу про те, що ФОП
ОСОБА_3 не включено до об'єкту
оподаткування відходи від вирощування
грибів в кількості 382 т.

Відповідно до пункту 240.1 статті 240
Кодексу, платниками екологічного
податку є суб'єкти господарювання,
юридичні особи, що не провадять
господарську (підприємницьку)
діяльність, бюджетні установи,
громадські та інші підприємства,
установи та організації, постійні
представництва нерезидентів,
включаючи тих, які виконують агентські
(представницькі) функції стосовно
таких нерезидентів або їх засновників,
під час провадження діяльності яких на
території України і в межах її
континентального шельфу та виключної
(морської) економічної зони
здійснюються, зокрема, розміщення
відходів (крім розміщення окремих
видів (класів) відходів як вторинної
сировини, що розміщуються на власних
територіях (об'єктах) суб'єктів
господарювання).

Згідно положень статті 1 ЗУ "Про
відходи", відходи - будь-які речовини,
матеріали і предмети, що утворилися у
процесі виробництва чи споживання, а
також товари (продукція), що повністю
або частково втратили свої споживчі
властивості і не мають подальшого
використання за місцем їх утворення чи
виявлення і від яких їх власник
позбувається, має намір або повинен
позбутися шляхом утилізації чи
видалення.

Підпунктом 14.1.223 пункту 14.1 статті 14
Кодексу визначено, що розміщення
відходів - постійне (остаточне)
перебування або захоронення відходів у
спеціально відведених для цього місцях
чи об'єктах (місцях розміщення
відходів, сховищах, полігонах,
комплексах, спорудах, ділянках надр
тощо), на використання яких отримано
дозволи уповноважених органів.

В судовому засіданні представник
позивача вказав на те, що відходи - це
гумус, який утворився після завершення
циклу вирощування грибів та не втратив
повністю свої споживчі властивості і
повторно використовувся в якості
органічних добрив. Даний факт
представник відповідача в судовому
засіданні не спростував.

Також, суд зазначає, що відходи від
вирощування грибів, не підпадають під
визначення відходів в розумінні ЗУ "Про
відходи". До того ж, зберігання відходів
від вирощування грибів не потребує
отримання дозволу спеціально
уповноваженого органу на видалення
відходів чи здійснення інших операцій
з відходами.

За таких обставин, суд вважає
протиправними висновки ДПІ у
Снятинському районі про те, що ФОП
ОСОБА_3 не включено до об'єкту
оподаткування відходи від вирощування
грибів в кількості 382 т., оскільки в
даному випадку відсутній об'єкт
оподаткування, а отже відсутній
обов'язок сплати.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС
України, обов'язок доказування у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, якщо останні заперечують
проти позову, покладається на
відповідача.

В судовому засіданні представником
відповідача не доведено використання
ФОП ОСОБА_3 придбаного автомобіля марки
VOLVO FL 250. тип НОМЕР_6, номер кузова НОМЕР_3
в інший спосіб ніж здійснення
підприємницької діяльності, як і не
доведено порушення позивачем
податкового законодавства за
розміщення відходів.

Враховуючи вищевикладене, суд
констатує, що прийняті контролюючим
органом податкові повідомлення -
рішення за № та № від
31.10.2014 року є протиправними і
підлягають скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України.

До позовної заяви додано квитанцію від
17.11.2014 року про сплату судового збору у
розмірі 182,70 грн. (а.с. 3).

У зв'язку із задоволенням позовних
вимог, з Державного бюджету України
підлягають стягненню на користь
позивача витрати у вигляді судового
збору у розмірі 182,70 гривень.

На підставі статті 124 Конституції
України, керуючись статтями 158, 159, 160, 161,
162, 163, 167 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Снятинському районі Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області № та
№ від 31.10.2014 року.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 сплачений судовий
збір в розмірі 182,70 грн. (сто вісімдесят
дві гривні сімдесят копійок).

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбаченому
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в
порядку та строки встановлені статтею
254 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Суддя:
Черепій П.М.

Постанова складена в повному
обсязі 15.12.2014 року.