Справа № 2а-126/11/1070
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/35412/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Блажівської Н.Є.

Голубєвої Г.К.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Славутичі
Київської області Державної
податкової служби

на постанову Київського окружного
адміністративного суду від 23 березня
2011 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року

у справі № 2а-126/11/1070

за позовом Державної податкової
інспекції у м. Славутичі Київської
області Державної податкової служби

до Приватного акціонерного товариства
«Українське атомне видавництво»,

Товариства з обмеженою
відповідальністю «С.ДЖ.Р.Груп»

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у м.
Славутичі Київської області Державної
податкової служби (далі - ДПІ у м.
Славутичі Київської області ДПС;
позивач) звернулась до суду з позовом
до Приватного акціонерного товариства
«Українське атомне
видавництво» (далі - ПрАТ «Українське
атомне видавництво»; відповідач-1) та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «С.ДЖ.Р.Груп» (далі -
ТОВ «С.ДЖ.Р.Груп»; відповідач-2) про
стягнення з кожного з відповідачів у
дохід держави коштів у розмірі 696 786,00
грн. як таких, що отримані за нікчемним
договором № 120-09 від 01 вересня 2009 року
на виконання будівельно-монтажних
робіт.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 23 березня
2011 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року, в задоволенні адміністративного
позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими судовими
рішеннями у справі, ДПІ у
м. Славутичі Київської області ДПС
оскаржила їх в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з
посиланням на порушення судами першої
та апеляційної інстанцій норм
процесуального права, ставиться
питання про скасування постанови
Київського окружного
адміністративного суду від 23 березня
2011 року, ухвали Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18 квітня 2012 року та прийняття
нового рішення про повне задоволення
позовних вимог.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що між
відповідачами укладено договір № 120-09
від 01 вересня 2009 року на виконання
будівельно-монтажних робіт з
реконструкції огородження з колючої
проволоки Сухачівського
хвостосховища, фактичне виконання
якого засвідчується наявними в
матеріалах справи актами приймання
виконаних підрядних робіт типової
форми № КБ-2в, довідкою про вартість
виконаних підрядних робіт типової
форми № КБ-3, податковою накладною,
розрахунковими документами. У
відповідача-2 наявна відповідна
ліцензія на провадження будівельної
діяльності строком дії з 04 червня 2007
року по 04 червня 2012 року та дозвіл на
початок виконання роботи підвищеної
небезпеки № 186.09.32-45.21.6 терміном дії з 02
березня 2009 року по 02 березня 2012
року.

Відмовляючи в задоволенні
адміністративного позову повністю,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 208
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) якщо господарське
зобов'язання визнано недійсним як таке,
що вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, то за наявності наміру в
обох сторін - у разі виконання
зобов'язання обома сторонами - в доход
держави за рішенням суду стягується
все одержане ними за зобов'язанням, а в
разі виконання зобов'язання однією
стороною з другої сторони стягується в
доход держави все одержане нею, а також
усе належне з неї першій стороні на
відшкодування одержаного. У разі
наявності наміру лише в однієї зі
сторін усе одержане нею повинно бути
повернено другій стороні, а одержане
останньою або належне їй на
відшкодування виконаного стягується
за рішенням суду в доход держави.

Аналіз вказаної норми ГК України дає
підстави для висновку про те, що
необхідною умовою для кваліфікації
правочину як такого, що порушує
публічний порядок, та, як наслідок, для
застосування конфіскаційних санкцій
до учасників такого правочину, є
наявність у сторін (сторони) мети,
завідомо суперечної інтересам держави
і суспільства.

Обґрунтовуючи свою правову позицію,
позивач посилався на акт
№ 259/23/24886408 від 27 травня 2010 року про
результати планової виїзної
документальної перевірки відповідача-1
з питань дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 січня 2007
року по 31 грудня 2009 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01
січня 2007 року по 31 грудня 2009 року, в
якому зазначено про відсутність у ТОВ
«С.ДЖ.Р.Груп» основних засобів та в
достатній кількості трудових ресурсів
(дев'ять осіб, серед яких не вказано
переліку працівників, які мають доступ
на режимну територію колишнього
уранового виробництва), а також на
пояснення директора відповідача-2 -
Якимця Андрія Васильовича щодо його
непричетності до
фінансово-господарської діяльності
ТОВ «С.ДЖ.Р.Груп».

За змістом пункту 11 статті 10 Закону
України від 04 грудня 1990 року
№ 509-XII «Про державну податкову службу
в Україні» (в редакції, чинній на час
звернення ДПІ у м. Славутичі Київської
області ДПС з позовом до суду) органи
державної податкової служби, вказані в
абзаці першому цієї статті, могли
звертатись до судів із позовами про
стягнення в доход держави коштів,
одержаних за правочинами, вчиненими з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
посилаючись на їхню нікчемність.

Водночас передумовою для звернення до
суду з позовом про стягнення коштів,
отриманих за нікчемним правочином,
мало бути отримання контролюючим
органом відповідних доказів на
підтвердження наявності у сторін
(сторони) такого правочину мети,
завідомо суперечної інтересам держави
і суспільства.

Разом з тим, як встановлено судами
першої та апеляційної інстанцій,
вказуючи про те, що укладений між ПрАТ
«Українське атомне видавництво» та
ТОВ «С.ДЖ.Р.Груп»
договір є нікчемним, позивач не надав
жодних належних доказів того, що
спірний правочин не відповідає дійсним
намірам учасників щодо набуття
цивільних прав і обов'язків та що ці
наміри суперечать інтересам держави і
суспільства, як-от - обвинувального
вироку суду, що набрав законної сили,
яким встановлено наявність вини у
формі протиправного умислу конкретних
посадових осіб відповідачів щодо
ухилення від сплати податків,
незаконного отримання податкової
вигоди або порушення публічного
порядку шляхом укладення
розглядуваного договору (зокрема, в
долученій до матеріалів касаційного
провадження постанові Печерського
районного суду м. Києва від 07 грудня 2011
року у справі № 1-п-32/11 оспорюване
господарське зобов'язання предметом
розгляду не було).

При цьому відсутність у
відповідача-2 основних засобів та в
достатній кількості трудових ресурсів,
а також підписання первинних
документів та податкової накладної від
імені ТОВ «С.ДЖ.Р.Груп» невідомою
особою, за встановлених судовими
інстанціями обставин щодо фактичного
(реального) проведення господарської
операції між сторонами, не може бути
беззаперечним свідченням нікчемності
спірного правочину.

За наведених обставин, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає постанову Київського
окружного адміністративного суду від 23
березня 2011 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 18 квітня 2012
року такими, що прийняті з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому суд
касаційної інстанції не знаходить
підстав, які могли б призвести до їх
зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Славутичі
Київської області Державної
податкової служби відхилити, а
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 23 березня
2011 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 18 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав і в порядку, встановленими
главою 3 розділу IV Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Блажівська Н.Є.

Голубєва Г.К.