Справа № 2а/0370/920/11
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/38022/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В.,
Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., розглянувши
в порядку письмового провадження
касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 18 квітня 2011
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 8 травня 2012 року у справі за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до
відділу державної виконавчої служби
Іваничівського районного управління
юстиції Волинської області, начальника
відділу державної виконавчої служби
Іваничівського районного управління
юстиції Волинської області про
часткове скасування постанови та
зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2011 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом до
відповідачів. Просив скасувати п. 2
постанови начальника відділу
державної виконавчої служби
Іваничівського районного управління
юстиції Волинської області від 22
березня 2011 року № 14732985 про закінчення
виконавчого провадження та виділення в
окреме провадження стягнення з
позивача витрат на проведення
виконавчих дій, зобов'язати
відповідачів звільнити його від сплати
виконавчого збору в сумі 55849 грн. 23 коп.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
згідно ст. 42 Закону України «Про
іпотеку» період примусового стягнення
виконавчого напису нотаріуса не
наступив, а тому стягнення з нього
виконавчого збору є протиправним.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 18 квітня 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 8 травня 2012
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування судових рішень судів
першої та апеляційної інстанцій з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права та ухвалення
нового судового рішення про
задоволення позову.

Перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах касаційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що 14 вересня 2009 року
начальником відділу державної
виконавчої служби Іваничівського
районного управління юстиції
Волинської області винесено постанови
про відкриття виконавчого провадження
по виконанню виконавчих написів ВП №
14732985 та ВП № 14735196 щодо майна позивача
та надано боржнику строк для
добровільного виконання до 21 вересня
2009 року.

16 листопада 2009 року державним
виконавцем у виконавчому провадженні
№ 14732985 винесено постанову про
стягнення з боржника виконавчого збору
в розмірі 55849 грн. 23 коп. Позивач отримав
вказану постанову 20 листопада 2009 року.

22 березня 2010 року виконавче
провадження № 14732985 зупинено у зв'язку з
подачею позову про виключення майна з
акту опису й арешту, а 6 грудня 2010 року -
поновлено.

25 лютого 2011 року боржник та стягувач
уклали мирову угоду щодо погашення
позивачем суми заборгованості по
кредитному договору. Вказану мирову
угоду затвердив Іваничівський
районний суд.

Постановами державного виконавця від 22
березня 2011 року закінчено виконавчі
провадження № 14735196 та № 14732985 та
виділено в окреме провадження
стягнення з боржника витрат на
проведення виконавчих дій та
виконавчого збору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що оскільки постанови про відкриття
виконавчих проваджень та постанова про
стягнення виконавчого збору позивачем
отримані, виконавчі написи нотаріуса у
встановлений державним виконавцем
строк для добровільного виконання не
виконано, то стягнення виконавчого
збору та виділення цього питання в
окреме провадження є правомірним.

Згідно ч. 1 ст. 46 Закону України «Про
виконавче провадження» (у редакції,
чинній на час винесення постанови про
стягнення виконавчого збору) у разі
невиконання рішення у строк,
встановлений для добровільного його
виконання, з боржника постановою
державного виконавця, яка
затверджується начальником
відповідного органу державної
виконавчої служби, якому він
безпосередньо підпорядкований,
стягується виконавчий збір у розмірі 10
відсотків від фактично стягненої суми
або вартості майна боржника, яке
передане стягувану за виконавчим
документом.

Цією ж ст. 46 Закону передбачені
підстави стягнення виконавчого збору,
ставка якого становить десять
відсотків від фактично стягненої суми
або вартості майна боржника, яке
передане стягувачу за виконавчим
документом. Підставою для винесення
постанови про стягнення виконавчого
збору є невиконання рішення у строк,
установлений для добровільного його
виконання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону
України «Про виконавче провадження» (у
редакції, чинній на час винесення
постанови про закінчення виконавчих
проваджень) виконавче провадження
підлягає закінченню у разі визнання
судом мирової угоди між стягувачем і
боржником у процесі виконання.

Частиною 7 ст. 28 Закону України «Про
виконавче провадження» (у редакції,
чинній на час винесення постанови про
закінчення виконавчих проваджень) у
разі завершення виконавчого
провадження з виконання рішення
немайнового характеру та в разі
закінчення виконавчого провадження з
підстав, передбачених статтею 49 цього
Закону, якщо виконавчий збір не
стягнуто, державний виконавець не
пізніше наступного робочого дня після
завершення (закінчення) такого
виконавчого провадження відкриває
виконавче провадження за постановою
про стягнення виконавчого збору.

Враховуючи вищенаведене, суди
попередніх інстанції дійшли
обґрунтованого висновку, що оскільки
боржник добровільно у встановлений
державним виконавцем строк не виконав
виконавчих документів, то стягнення
виконавчого збору та виділення цього
питання в окреме провадження є
правомірним.

Згідно частини 1 статті 220 КАС України
суд касаційної інстанції не може
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в судовому рішенні, та
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу,
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанцій не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судового рішення,
порушення норм матеріального та
процесуального права безпідставні, не
ґрунтуються на доказах та матеріалах
справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 18
квітня 2011 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 8 травня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк