Справа № 826/6682/14
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6682/14
Головуючий у 1-й інстанції: Кротюк
Суддя-доповідач: Борисюк Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при
секретаріБорисюк Л.П., Петрика І.Й.,
Собківа Я.М. Чайка О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційними скаргами Громадянина
Сирійської Арабської Республіки
ОСОБА_1 та Окремого
контрольно-пропускного пункту «Київ»
Державної прикордонної служби України
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 серпня 2014 року у справі за позовом
Громадянина Сирійської Арабської
Республіки ОСОБА_1 до Окремого
контрольно-пропускного пункту «Київ»
Державної прикордонної служби України
про визнання дій незаконними, визнання
рішення неправомірним та незаконним,
стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2014 року Громадянин Сирійської
Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся
до Окружного адміністративного суду
міста Києва із позовом до Окремого
контрольно-пропускного пункту «Київ»
Державної прикордонної служби України
в якому просив визнати незаконним та
свавільним його затримання в
транзитній зоні Міжнародного
аеропорту «Бориспіль» в період з 19
січня 2014 по 28 січня 2014 року; визнати
рішення про відмову в перетинанні
кордону стосовно позивача від 19.01.2014
неправомірним та незаконним; стягнути
за рахунок державного бюджету на
користь позивача відшкодування
завданої йому моральної шкоди,
спричиненої незаконними діями та
рішенням відповідача в розмірі 20 000,00
грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 серпня 2014 року позов задоволено
частково.

Визнано незаконним затримання
громадянина Сирійської Арабської
Республіки ОСОБА_1 у транзитній зоні
Міжнародного аеропорту «Бориспіль» в
період з 19.01.2014 по 28.01.2014.

В іншій частині позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду, звернувся з апеляційною
скаргою в якій просить скасувати
постанову суду та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю.

Відповідач, не погоджуючись з
прийнятим рішенням суду, також подав
апеляційну скаргу, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, які 02.12.2014 були
присутні в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції, проте в дане
судове засідання не з'явились,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу
Громадянина Сирійської Арабської
Республіки ОСОБА_1 слід задовольнити
частково, а апеляційну скаргу Окремого
контрольно-пропускного пункту «Київ»
Державної прикордонної служби України
- без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
громадянин Сирійської Арабської
Республіки ОСОБА_1, 18 січня 2014 року на
підставі довідки на повернення до
Сирії виїхав з України (місто Київ) до
Туреччини.

19 січня 2014 року позивача було повернуто
літаком в Україну до аеропорту
«Бориспіль». Обставиною його
повернення уповноваженими органами
Турецької Республіки було пред'явлення
позивачем підробленого паспортного
документу на ім'я громадянина Румунії
ОСОБА_2.

За наслідком вказаних обставин та
після співбесіди з позивачем,
останнього з зони «приліт» було
супроводжено службовцями відповідача
через транзитну зону до зони «відліт».

У зоні «відліт» позивач перебував з 19
січня до 28 січня 2014 року після чого він
був супроводжений до органу Державної
міграційної служби для подання заяви
про отримання статусу біженця.

Позивач вважає його затримання в зоні
«відліт» в період з 19 січня до 28 січня
2014 незаконним та свавільним
затриманням.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, колегія суддів
виходить з наступного.

Закон України «Про статус іноземців та
осіб без громадянства» визначає
правовий статус іноземців та осіб без
громадянства, які перебувають в
Україні та встановлює порядок їх в'їзду
в Україну та виїзду з України (далі -
Закон).

Відповідно до статті 9 Закону, строк
перебування іноземців та осіб без
громадянства в Україні встановлюється
візою, законодавством України чи
міжнародним договором України.

Іноземці та особи без громадянства,
яким не дозволяється в'їзд в Україну,
при спробі в'їзду в Україну в пункті
пропуску через державний кордон
України не перетинають державний
кордон України та в найкоротший строк
повертаються в державу, з якої вони
прибули, або в державу, яка видала
паспортний документ.

У разі неможливості негайного
повернення іноземця або особи без
громадянства вони перебувають у пункті
пропуску через державний кордон
України до їх повернення (ст. 14 Закону).

В'їзд в Україну та виїзд з України
здійснюється: іноземцями та особами
без громадянства - за паспортним
документом за наявності відповідної
візи, якщо інший порядок в'їзду та
виїзду не встановлено законодавством
чи міжнародним договором України (ст. 15
Закону).

Згідно з частиною 3 статті 7 Закону
України «Про прикордонний контроль»,
уповноважені службові особи Державної
прикордонної служби України з
урахуванням результатів оцінки
ризиків можуть проводити повторну
перевірку документів осіб, які
перетинають державний кордон.

Відповідно до статті 8 Закону України
«Про прикордонний контроль»,
уповноважені службові особи Державної
прикордонної служби України надають
іноземцю, особі без громадянства
дозвіл на перетинання державного
кордону у разі в'їзду в Україну за
умови: 1) наявності в нього дійсного
паспортного документа; 2) відсутності
щодо нього рішення уповноваженого
державного органу України про заборону
в'їзду в Україну; 3) наявності в нього
в'їзної візи, якщо інше не передбачено
законодавством України; 4)
підтвердження мети запланованого
перебування; 5) наявності достатнього
фінансового забезпечення на період
запланованого перебування і для
повернення до держави походження або
транзиту до третьої держави або
наявності в нього можливості отримати
достатнє фінансове забезпечення в
законний спосіб на території України -
для громадянина держави, включеної до
переліку держав, затвердженого
Кабінетом Міністрів України, та особи
без громадянства, яка постійно
проживає у державі, включеній до такого
переліку.

Іноземцям, особам без громадянства, які
не відповідають одній чи кільком
умовам в'їзду в Україну, відмовляється
у перетинанні державного кордону в
порядку, встановленому статтею 14 цього
Закону.

Недотримання іноземцем, особою без
громадянства умов перетинання
державного кордону на в'їзд в Україну
не перешкоджає можливості розгляду в
установленому законом порядку питання
щодо надання йому притулку чи визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про
прикордонний контроль», іноземцю або
особі без громадянства, які не
відповідають одній чи кільком умовам
перетинання державного кордону на
в'їзд в Україну або на виїзд з України,
зазначеним у частинах першій, третій
статті 8 цього Закону, відмовляється у
перетинанні державного кордону лише за
обґрунтованим рішенням уповноваженої
службової особи підрозділу охорони
державного кордону із зазначенням
причин відмови. Уповноважена службова
особа підрозділу охорони державного
кордону про прийняте рішення
доповідає начальнику органу охорони
державного кордону. Таке рішення
набирає чинності невідкладно. Рішення
про відмову у перетинанні державного
кордону оформляється у двох
примірниках. Один примірник рішення
про відмову у перетинанні державного
кордону видається особі, яка
підтверджує своїм підписом на кожному
примірнику факт отримання такого
рішення. У разі відмови особи підписати
рішення про це складається акт.

Особа, якій відмовлено у перетинанні
державного кордону, має право
оскаржити відповідне рішення згідно із
Законом України «Про звернення
громадян» або до суду. Оскарження
зазначеного рішення не зупиняє його
дії. Оскаржене рішення може бути
скасовано чи змінено начальником
органу охорони державного кордону або
скасовано та визнано нечинним судом.

У разі якщо іноземці, особи без
громадянства, яким відмовлено у
перетинанні державного кордону при
в'їзді в Україну, були привезені в пункт
пропуску через державний кордон
перевізником, уповноважена службова
особа підрозділу охорони державного
кордону: 1) наказує перевізникові
вивезти іноземців, осіб без
громадянства в державу, з якої їх було
привезено, або в державу, яка видала
паспортний документ, або знайти інший
спосіб вивезення зазначених осіб за
межі території України; 2) до подальшого
вивезення іноземців, осіб без
громадянства, яким було відмовлено у
перетинанні державного кордону при
в'їзді в Україну, вживає належних
заходів щодо запобігання їх
незаконному перетинанню державного
кордону.

Нікого не може бути позбавлено свободи,
крім таких випадків і відповідно до
процедури, встановленої законом (ст. 5
«Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод» ETS N 005 від
04.11.1950).

Таким чином, за наслідком проведення
відповідачем співбесіди з ОСОБА_1 і
встановлення обставин прибуття
(повернення) позивача в Україну,
відповідач повинен був встановити
відсутність «транзитного
(пасажирського) статусу» ОСОБА_1 та
прийняти рішення про відмову у
перетині державного кордону (з підстав
відсутності паспортного документу),
оскільки останній на це правових
підстав не мав.

Проводячи співбесіду, відповідач
повинен був встановити і документально
засвідчити факт обставини цієї
співбесіди щодо відмови в'їзду
іноземного громадянина в Україну та
відсутності потреби у захисті в
порядку законодавства України у сфері
біженців, оскільки такі обставини є
вкрай нестандартними. Проте
документальна фіксація таких обставин
буде належною і мотивованою підставою
для прийняття подальших рішень або/та
вчинення дій. Жодних належних і
допустимих доказів щодо обґрунтування
своїх тверджень в цій частині позову
відповідачем не надано, зокрема в
частині обставин (порушених у ній
питань, зокрема щодо відмови позивача:
перетинати кордон або про звернення
відносно вирішення питання отримання
статусу біженця) проведення співбесіди
і мотивів, підстав для переведення
позивача у зону «відліт». Окрім кращої
комфортності інших обставин
представником відповідача суду не
повідомлено.

Рішення про відмову в перетині
державного кордону буде підставою для
реалізації частини 5 ст. 14 Закону «Про
прикордонний контроль».

Однак, щодо позивача не приймалися
рішення про затримання або інше
обмеження свободи пересування в
будь-якій формі, тоді як він знаходився
в транзитній зоні в порядку ст. 14 Закону
України «Про прикордонний контроль»
для надання можливості перевізнику
повернути його до країни вильоту.

Обмеження свободи пересування у
транзитній зоні поширюється на всіх
осіб, які в ній знаходяться, оскільки це
є зона з особливим режимом пропуску
через державний кордон.

Згідно ч. 1 ст. 5 Європейської конвенції
з прав людини, кожен має право на
свободу та особисту недоторканність.
Нікого не може бути позбавлено свободи,
крім випадків і відповідно до
процедури, встановленої законом: f)
законний арешт або затримання особи з
метою запобігання її недозволеному
в'їзду в країну чи особи, щодо якої
проводиться процедура депортації або
екстрадиції.

В даному випадку, в розумінні ст. 5
Конвенції, мав місце випадок
затримання особи з метою запобігання
її недозволеному в'їзду в країну, при
чому, процедура такого затримання
законодавством України не визначена.

Проголошуючи право на свободу, пар. 1 ст.
5 мається на увазі фізичну свободу
особи; її мета - забезпечити
неможливість позбавлення свободи в
свавільний спосіб. З іншого боку, це
пов'язане не лише з простим обмеженням
у свободі пересування; такі обмеження
регулюються ст. 2 протоколу №4. Для того,
щоб визначити, чи була особа
«позбавлена волі» в розумінні ст. 5,
відправною точкою має бути конкретна
ситуація, і має бути взято до уваги всі
критерії, такі як тип, тривалість,
наслідки і спосіб реалізації заходу.
Різниця між позбавленням волі та її
обмеженням полягає лише у ступені та
інтенсивності, але не у природі заходу.

Тримання іноземців у міжнародних зонах
передбачає обмеження свободи, яке не
може повною мірою порівнюватися з
затриманням у центрах тримання
іноземців, які очікують рішення щодо
депортації. Таке утримання, що
супроводжується заходами щодо нагляду,
допускається лише для запобігання
незаконній міграції та має
співвідноситися з міжнародними
зобов'язаннями, зокрема, згідно
Женевської конвенції 1951 р. щодо статусу
біженців та Європейської конвенції з
прав людини. Законний інтерес держави
запобігти частим спробам незаконної
міграції не повинен позбавляти шукачів
притулку захисту згідно вказаних
конвенцій.

З врахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що тримання позивача
в транзитній зоні Аеропорту
«Бориспіль» в період з 19 січня 2014 року
по 28 січня 2014 року було фактичним
позбавленням волі в розумінні ст. 5
Конвенції; таке затримання позивача не
врегульовано законодавством.

Що стосується вимоги позивача щодо
виплатити компенсації за заподіяну
моральну шкоду, колегія суддів вважає
помилковим висновок суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позову в цій частині, з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 276 Цивільного
кодексу України, орган державної влади,
орган влади Автономної Республіки
Крим, орган місцевого самоврядування,
фізична особа або юридична особа,
рішеннями, діями або бездіяльністю
яких порушено особисте немайнове право
фізичної особи, зобов'язані вчинити
необхідні дії для його негайного
поновлення.

Якщо дії, необхідні для негайного
поновлення порушеного особистого
немайнового права фізичної особи, не
вчиняються, суд може постановити
рішення щодо поновлення порушеного
права, а також відшкодування моральної
шкоди, завданої його порушенням.

Позивачем не доведено заподіяння йому
моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн.,
оскільки не надано жодного медичного
документа, який би свідчив про
погіршення стану його здоров'я
внаслідок протиправної поведінки
суб'єкта владних повноважень.

Однак, у зв'язку з визнанням незаконним
затримання позивача у транзитній зоні
Міжнародного аеропорту «Бориспіль» в
період з 19.01.2014 по 28.01.2014, позивач зазнав
душевних страждань, нервового
напруження, оскільки він знаходився в
не документованому утриманні, в умовах,
що порушували його гідність, йому не
забезпечувалося спальне місце,
прогулянки на свіжому повітрі, одяг,
харчування чи вода або умови гігієни,
колегія суддів вважає, що завдана
моральна шкода підлягає відшкодуванню
позивачу в сумі 1 000 (однієї тисячі) грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
позивача частково спростовують
висновок суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог. Натомість доводи, викладені
відповідачем в його апеляційній скарзі
зазначених вище висновків суду
попередньої інстанції не спростовують
і не дають підстав для висновку, що
судом першої інстанції при розгляді
справи неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що постанову
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позову
Громадянина Сирійської Арабської
Республіки ОСОБА_1 про відшкодування
йому моральної шкоди, спричиненої
незаконними діями та рішеннями
Окремого контрольно-пропускного
пункту «Київ» Державної прикордонної
служби України в розмірі 20 000,00 грн.,
слід скасувати та прийняти в цій
частині нову постанову, якою
постановити стягнути з відповідача на
користь позивача завдану останньому
моральну шкоду, яка спричинена
незаконними діями відповідача в
розмірі 1 000 (однієї тисячі) грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212,
254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина
Сирійської Арабської Республіки
ОСОБА_1 на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 серпня 2014 року - задовольнити
частково.

Апеляційну скаргу Окремого
контрольно-пропускного пункту «Київ»
Державної прикордонної служби України
- залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 08 серпня 2014 року -
скасувати в частині відмови в
задоволенні позову Громадянина
Сирійської Арабської Республіки
ОСОБА_1 про відшкодування йому
моральної шкоди, спричиненої
незаконними діями та рішеннями
Окремого контрольно-пропускного
пункту «Київ» Державної прикордонної
служби України в розмірі 20 000,00 грн.

Прийняти в цій частині нову постанову,
якою позов Громадянина Сирійської
Арабської Республіки ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути з Окремого
контрольно-пропускного пункту «Київ»
Державної прикордонної служби України
(08307, м. Бориспіль, Київська область) на
користь Громадянина Сирійської
Арабської Республіки ОСОБА_1 завдану
йому моральну шкоду, яка спричинена
незаконними діями відповідача в
розмірі 1 000 (однієї тисячі) грн.

В решті постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
08 серпня 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
моменту ухвалення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання в повному обсязі, шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст постанови складено та
підписано - 19.12.2014

Головуючий суддя

Борисюк Л.П.

Судді:

Петрик І.Й.

Собків Я.М.