Справа № 826/20263/13-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/32102/14

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Бухтіярової І.О., Юрченко В.П.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Арт-Візаж» на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 березня 2014 року та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 5 червня 2014 року

у справі № 826/20263/13-а

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Арт-Візаж»

до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі

Головного
управління Міндоходів у м. Києві

про визнання
протиправним та скасування
податкового

повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Арт Візаж» (надалі
також - позивач, ТОВ «Арт
Візаж») звернулось до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від 1
жовтня 2013 року № .

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 березня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 5 червня 2014
року апеляційну скаргу ТОВ «Арт-Візаж»
залишено без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 21 березня 2014 року - без змін.

Позивач в касаційній скарзі, вказуючи
на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 березня 2014 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 5 червня 2014
року та прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, фактичною підставою
прийняття податкового
повідомлення-рішення від 1 жовтня 2013
року № (збільшено суму грошового
зобов'язання по податку на додану
вартість на загальну суму 455 367 грн., в
тому числі за основним платежем - 281 578
грн. та штрафні (фінансові) санкції - 140
789 грн.), з приводу правомірності якого
виник спір, стали висновки відповідача,
викладені в акті перевірки від 16
вересня 2013 року № 1303/26-58-22-08/37313691, про
порушення позивачем вимог пунктів 198.3,
198.6 статті 198, пункту 201.6 статті 201
Податкового кодексу України (надалі
також - ПК України; тут і надалі - в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), в результаті
чого занижено податок на додану
вартість за весь період на загальну
суму 281 578 грн.

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивачем
безпідставно включено до складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість за результатами
господарських операцій з ТОВ «Добробут
Інтеграл», ТОВ «БДМ Сервіс Плюс»,
ТОВ «Кращий Крам», оскільки
господарська діяльність між
зазначеними суб'єктами господарювання
оформлялась документально і фактично
не була здійснена.

Перевіряючи дотримання відповідачем
як суб'єктом владних повноважень вимог
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
при прийнятті оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, суди
попередніх інстанцій виходили із не
вірного застосування норм
матеріального та процесуального права
з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: а)
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг; б)
придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності); в)
отримання послуг, наданих нерезидентом
на митній території України, та в разі
отримання послуг, місцем постачання
яких є митна територія України; г)
ввезення необоротних активів на митну
територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду, за
змістом пункту 198.3 статті 198 ПК України,
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

За змістом пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог статті
201 цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою використання у
господарській діяльності, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку.

При цьому Вищий адміністративний суд
України акцентує увагу на тому, що
документи та інші дані, що спростовують
або підтверджують реальність
здійснення господарської операції, яка
відображена в податковому обліку,
повинні оцінюватися з урахуванням
специфіки кожної господарської
операції - умов перевезення, зберігання
товарів, змісту послуг, що надаються
тощо.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, 1 червня 2012 року між
позивачем та ТОВ «Добробут Інтеграл»
укладено договір поставки товару,
відповідно до якого останнє
зобов'язувалось поставити позивачу на
його замовлення товар за адресою,
вказаною в такому замовленні, своїми
транспортними засобами та за власний
рахунок.

2 липня 2012 року між позивачем та ТОВ
«БДМ Сервіс Плюс» укладено договір
поставки товару, відповідно до якого
останнє зобов'язувалось поставити
позивачу на його замовлення товар за
адресою, вказаною в такому замовленні,
своїми транспортними засобами та за
власний рахунок.

1 жовтня 2012 року між позивачем та ТОВ
«Кращий Крам» укладено договір
поставки товару, відповідно до якого
останнє зобов'язувалось поставити
позивачу на його замовлення товар за
адресою, вказаною в такому замовленні,
своїми транспортними засобами та за
власний рахунок.

Як підтверджується матеріалами справи,
на підтвердження фактичного
здійснення господарських операцій з
поставки товару (косметичні засоби:
губні помади, засоби по догляду за
нігтями, лаки, олівці для губ, рум'яна
компактні, туші для вій, бальзами для
губ, гелі для брів і вій, гострилки для
олівців, засоби по догляду пудри
компактні, тіні, тональні креми,
підводки для очей, засоби для догляду
за нігтями, олівці для очей, засоби для
нанесення макіяжу, рум'яна та інші), за
результатами виконання умов договорів
позивачем надано видаткові накладні,
податкові накладні, банківські
виписки, заявки, податкову звітність.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції погодився з
висновками податкового органу про
безпідставне відображення позивачем в
податковому обліку господарських
операцій із зазначеними вище
контрагентами, при цьому зазначив, що
позивачем не доведено, що здійснені ним
господарські операції з контрагентом
носили реальний характер, а отримані
послуги (товар) використані в межах
господарської діяльності.

При цьому, суд зазначив, що позивачем до
матеріалів справи не надано
документацію в підтвердження якості
товару, а саме сертифікати
відповідності або свідоцтво про
визнання відповідності. Крім того,
позивачем до суду не надано доказів на
підтвердження того, що товар
контрагентів поставлявся на
орендоване позивачем складське
приміщення та зберігався там до його
подальшого продажу.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи
без змін рішення суду першої інстанції,
погодився із висновками про допущення
позивачем податкової дисципліни та
зазначив, що позивачем не надано
документів на підтвердження
використання в межах своєї
господарської діяльності придбаного у
контрагентів товару.

Разом з тим, Вищий адміністративний суд
України не може погодитися із такими
висновками попередніх судових
інстанцій, з огляду на те, що вони є
передчасними та такими, що зроблені без
повного та всебічного дослідження
обставин, що мають значення для
вирішення спору та звертає увагу на
наступне.

Слід наголосити, що за принципом
офіційного з'ясування усіх обставин
справи, суди не повинні обмежуватися
заявленими сторонами доводами та
поданими ними доказами, а мають
здійснювати активну роль у
встановленні об'єктивної істини,
вживаючи усіх можливих заходів для
перевірки та встановлення усіх
фактичних даних зі спору та сприяючи
сторонам у поданні та витребуванні
необхідних для цього доказів.

Зазначаючи про те, що позивачем не
надано документацію в підтвердження
якості товару, та доказів, що товар
контрагентів поставлявся на
орендоване позивачем складське
приміщення та зберігався там до його
подальшого продажу, як обставин, що
свідчать про відсутність факту
реального здійснення господарських
операцій між позивачем та його
контрагентами, в порушення вимог
частин 4 та 5 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, матеріали справи не містять
відомостей про вжиття судами першої та
апеляційної інстанції заходів щодо
витребування таких документів.

Поряд з цим суд акцентує увагу і на
тому, що сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.

Крім того, і висновки судів попередніх
інстанцій про не підтвердження
позивачем використання у власній
господарській діяльності товарів,
поставлених контрагентами, не є такими,
що відповідають фактичним обставинам
справи та не ґрунтуються на доказах, що
містяться в матеріалах справи.

Слід зазначити і те, що за змістом
пункту 198.3 статі 198 ПК України чинне
законодавство пов'язує право платника
на відображення в складі податкового
кредиту сум податку на додану вартість
саме з наявністю мети подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку
поставленого товару. При цьому за
змістом цієї ж норми право на
нарахування податкового кредиту
виникає незалежно від того, чи такі
товари/послуги та основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Як слідує з наявних у матеріалах справи
доказів (договори, податкові накладні,
видаткові накладні, довіреності,
товарно-транспортні накладні,
довіреності), позивач здійснював
поставку косметичних засобів, які
відповідають назвам та кількості
товару, які значаться у податкових та
видаткових накладних наданих на
підтвердження поставки товару ТОВ
«Добробут Інтеграл», ТОВ «БДМ Сервіс
Плюс», ТОВ «Кращий Крам», іншим
суб'єктам господарювання, зокрема - ТОВ
«Шик і Блиск», ДП «Торговий дім «Віза»,
ТОВ «НВП «Аргон», ФОП ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ТОВ «Руш», ТОВ
«Гестран-сервіс», ОСОБА_6, ОСОБА_7, СПД
ОСОБА_8, ПП ОСОБА_9, ТОВ «Суматра ЛТД»,
ФОП ОСОБА_10, ПП ОСОБА_11, ФОП ОСОБА_12, ФОП
ОСОБА_13 та ін. Втім, оскаржувані судові
акти не містять належного
обгрунтування за яких обставин та умов
надані позивачем докази не прийняті
судами як такі, що свідчать про
подальшу реалізацію поставлених ТОВ
«Добробут Інтеграл», ТОВ «БДМ Сервіс
Плюс», ТОВ «Кращий Крам» косметичних
виробів.

Не вжиття усіх заходів з метою
встановлення обставин, що мають
значення для вирішення спору судами
попередніх судових інстанцій, надання
оцінки доказам без дотримання вимог
статті 86 Кодексу адміністративного
судочинства України та відсутність у
суду касаційної інстанції повноважень
щодо встановлення та визнання
доведеними обставин, що не були
встановлені у рішеннях, які
переглядаються, зумовлює скасування
оскаржуваних судових рішень з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам слід
звернути увагу на наступне.

Оцінка поведінки учасників податкових
правовідносин здійснюється насамперед
із застосуванням норм податкового, а не
інших галузей законодавства. Для
з'ясування змісту господарської
операції необхідно брати до уваги
термінологію та вимоги податкового
законодавства, а інші поняття можуть
використовуватися лише в частині, що не
суперечить податковим нормам. При
цьому обґрунтування податкових
правопорушень не може здійснюватися з
посиланням на недотримання норм інших
галузей законодавства - цивільного,
фінансового тощо, в той же час платники
податків не вправі посилатися на
цивільно-правові та інші неподаткові
норми в обґрунтування правомірності
своєї поведінки.

При вирішенні податкових спорів
презюмується добросовісність платника
податку, і, відповідно, обґрунтованість
отриманої ним податкової вигоди (тобто
зменшення податкового зобов'язання).

Однак податковий орган може довести, що
отримана платником податку податкова
вигода є необґрунтованою. Так,
податкова вигода може бути
необґрунтованою, зокрема, якщо
господарські операції між позивачем та
його контрагентом не були реальними, а
оформлялися лише документально.

Документи та інші дані, що спростовують
реальність здійснення господарської
операції, яка відображена в
податковому обліку, повинні
оцінюватися з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - умов
перевезення, зберігання товарів,
змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Також податкова вигода може
визнаватись необґрунтованою зокрема,
якщо для цілей оподаткування враховані
операції не у відповідності з їх
дійсною економічною метою чи враховані
операції не обумовлені розумними
економічними чи іншими причинами
(метою ділового характеру). Слід
зазначити, що діловою метою діяльності
платника податку може бути отримання
економічного ефекту, однак податкова
вигода не є самостійною діловою метою.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча
ознака господарської діяльності
кореспондує з вимогою щодо наявності
розумної економічної причини (ділової
мети) під час здійснення господарської
діяльності. Оскільки господарська
діяльність складається із сукупності
господарських операцій платника
податку (які є формою здійснення
господарської діяльності), то розумна
економічна причина має бути наявною в
кожній господарській операції. Лише в
такому разі та чи інша операція може
вважатися вчиненою в межах
господарської діяльності платника
податків. І лише за таких умов платник
податків має право на врахування у
податковому обліку наслідків
відповідних господарських операцій.
Таким чином, лише господарські
операції, здійснені за наявності
розумних економічних причин (ділової
мети) є такими, що вчинені в межах
господарської діяльності.

Крім того, слід зазначити, що
підприємницька діяльність
здійснюються суб'єктом господарювання
на власний ризик, а відтак у
господарських правовідносинах
учасники господарського обороту
повинні проявляти розумну обачливість,
адже наслідки вибору недобросовісного
контрагента покладається на таких
учасників. Так, належна податкова
обачність, як законна передумова
отримання податкової вигоди, з якої
випливає, що сумлінним платникам
податку необхідно подбати про
підготовку доказової бази, яка б
підтверджувала прояв належної
обачності при виборі контрагента.

Суд акцентує увагу на тому, що
необхідність застосування підходу
належної податкової обачності
безпосередньо випливає з рішення
Європейського суду з прав людини
«Булвес АД проти Болгарії», де
зазначено, що платник ПДВ не має нести
відповідальність за зловживання,
вчинені його постачальником, якщо він
не знав про такі зловживання і не міг
про них знати. Таким чином, «обачний»
платник податку може принаймні, але не
тільки надати докази перевірки свого
контрагента на предмет податкової
«добросовісності» за доступними
базами даних, як і навести докази на
підтвердження обґрунтованості вибору
контрагента тощо.

Відтак, з урахуванням наведеного, для
встановлення правильності
відображення у податковому обліку
господарських операцій позивача з його
контрагентом судам слід: з'ясувати
реальність задекларованих
господарських операцій; встановити
наявність ділової мети у розглядуваних
операціях; підтвердити або спростувати
добросовісність позивача, з
урахуванням вищевказаної позиції
Європейського Суду з прав людини;
оцінити дотримання учасниками
господарської операції норм
податкового законодавства щодо змісту
та наслідків для податкового обліку
відповідної операції.

При цьому, Вищий адміністративний суд
України звертає увагу на те, що
порушення вимог податкового
законодавства на будь-якому з
наведених етапів є достатнім для
висновку про невідповідність
фактичних і задекларованих платником
податку наслідків господарських
операцій для податкового обліку.

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи зі змісту наведеної норми,
саме на податкові органи покладається
обов'язок надати достатні докази на
обґрунтування висновків про порушення
платником податків норм податкового
законодавства, на підставі яких такому
платникові визначено відповідні
грошові зобов'язання.

Водночас судам варто враховувати при
розв'язанні відповідних спорів принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
що передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до вказаної норми
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою
встановлення обставин реальності
здійснення спірної господарської
операції суди повинні витребувати у
податкового органу або платника
податків ті докази, які не надані
учасниками справи, але які, на думку
суду, можуть підтвердити або
спростувати доводи податкового органу
щодо наявності порушень з боку
платника податків. Відповідні дії
можуть бути вчинені судом на підставі
пункту 1 частини другої статті 110,
статті 114 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі ненадходження витребуваних
додаткових доказів у строк,
установлений судом, спір може бути
розв'язано на підставі наявних у справі
доказів.

Якщо позивач без поважних причин
ухиляється від надання доказів на
вимогу суду, а наявних у справі
матеріалів недостатньо для
спростування підтверджених належними
доказами висновків контролюючого
органу, покладених в основу ухваленого
ним спірного рішення, у позові платника
податків може бути відмовлено.

Якщо витребувані судом докази на
підтвердження правомірності
оскарженого рішення (дій чи
бездіяльності) не надані
відповідачем-податковим органом, суд
не позбавлений права вказати на
допущені таким податковим органом
порушення процесуальних вимог шляхом
постановлення окремої ухвали в порядку
статті 166 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі якщо зібраних у справі доказів
буде достатньо для підтвердження
доводів податкового органу щодо
відсутності фактичного здійснення
господарської операції, у відповідному
позові платника податків щодо
неправомірності визначених йому
грошових зобов'язань необхідно
відмовити. Водночас відсутність або
недостатність відповідних доказів з
урахуванням змісту підпункту 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу
України (презумпція правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків) є
підставою для висновку про
неправомірність оскарженого рішення
контролюючого органу.

Крім того, суд акцентує увагу на тому,
що в пункті 42 рішення «Бендерський
проти України» від 15 листопада 2007 року
Європейський суд з прав людини
зазначив, що відповідно до практики,
яка відображає принцип належного
здійснення правосуддя, судові рішення
мають в достатній мірі висвітлювати
мотиви, на яких вони базуються. Межі
такого обов'язку можуть різнитися
залежно від природи рішення та мають
оцінюватись в світлі обставин кожної
справи (див. рішення «Руїз Торійа проти
Іспанії» від 9 грудня 1994). Конвенція не
гарантує захист теоретичних та
ілюзорних прав, а гарантує захист прав
конкретних та ефективних (рішення
«Артіко проти Італії» від 13 травня 1980).
Право може вважатися ефективним,
тільки якщо зауваження сторін
насправді «заслухані», тобто належним
чином вивчені судом (cf. «Дюлоранс проти
Франції», п. 34553/97, п. 33, від 21 березня 2000;
«Донадзе проти Грузії», n° 74644/01, пп. 32 et
35, від 7 березня 2006).

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до положень
частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Арт-Візаж» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 21 березня 2014 року
та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 5 червня 2014
року скасувати.

Справу № 826/20263/13-а направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через з
моменту проголошення.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
І.О.Бухтіярова

В.П. Юрченко