Справа № 810/5906/14
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року 810/5906/14

Київський окружний адміністративний
суд у складі головуючої судді
Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку
письмового провадження в м. Києві
адміністративну справу за позовом
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправним та скасування наказу,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного
адміністративного суду звернувся
ОСОБА_1 з позовом до
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправним та скасування наказу від
16.09.2014 року № 514 "Про проведення
планової перевірки".

17.11.2014 року позивачем подано заяву про
збільшення позовних вимог, відповідно
до якої він просив додатково визнати
протиправними дії
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області під час проведення
планової виїзної перевірки, визнати
протиправними та скасувати податкові
повідомлення-рішення від 12.11.2014 року №
та № , рішення від 12.11.2014
року № про сплату штрафних
санкцій та податкову вимогу від 12.11.2014
року № Ф .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
наказом від 16.09.2014 року № 514 прийнято
рішення про проведення планової
виїзної перевірки з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства ФОП ОСОБА_1 за період з
01.01.2013 року по 31.12.2013 року. ФОП ОСОБА_1
вважає, що наказ про проведення
планової перевірки був прийнятий
відповідачем з порушенням норм
законодавства, а отже підлягає
скасуванню як і податкові
повідомлення-рішення від 12.11.2014 року №
та № , рішення від 12.11.2014
року № про сплату штрафних
санкцій та податкова вимогу від 12.11.2014
року № Ф . Зазначив, що остання
перевірка проведена 15.11.2013 року, тобто з
моменту останньої перевірки не пройшло
року. Вказував, що наведені вище
обставини свідчать про
неправомірність прийняття
оскаржуваного наказу. З цих підстав
просить позов задовольнити.

Позивач надав суду заяву про розгляд
справи без його участі в порядку
письмового провадження.

Представник відповідача проти позову
заперечив та в письмових поясненнях
зазначив, що періодичність проведення
документальних планових перевірок
платників податків визначається
залежно від ступеня ризику в
діяльності таких платників податків,
який поділяється на високий, середній
та незначний. Зазначили, що в зв'язку з
наявною в інспекції інформації щодо
ризикованості в діяльності позивача
його було включено до плану-графіку
проведення документальних перевірок
на 3 квартал 2014 року, який затверджено
Міністерством доходів і зборів України
06.06.2014 року. На виконання вказаного
плану-графіку прийнято наказ від 16.09.2014
року № 514 "Про проведення планової
перевірки" з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства. Вважає, що оскаржуваний
наказ прийнятий у відповідності до
норм діючого податкового
законодавства, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Представник відповідача в судове
засідання не прибув, про дату та час
розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Відповідно до приписів частини
четвертої статті 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі неприбуття відповідача,
належним чином повідомленого про дату,
час і місце судового розгляду, без
поважних причин, розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає
за можливе подальший розгляд справи
здійснювати в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 16.09.2014 року
відповідачем на підставі статті 20,
пунктів 77.1, 77.4 статті 77 Податкового
кодексу України прийнято наказ про
проведення планової виїзної перевірки
ФОП ОСОБА_1 з 26.09.2014 року по 09.10.2014 року з
питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства у
період 01.01.2013 року по 31.12.2013 року.

Копію наказу та направлення на
перевірку було направлено засобами
поштового зв'язку 16.09.2014 року.

Положеннями ст.1 Податкового кодексу
України визначено, що він регулює
відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Відповідно до п.75.1 ст. 75 Податкового
кодексу України контролюючі органи
мають право проводити камеральні,
документальні (планові або
позапланові; виїзні або невиїзні) та
фактичні перевірки. Камеральні та
документальні перевірки проводяться
контролюючими органами в межах їх
повноважень виключно у випадках та у
порядку, встановлених цим Кодексом, а
фактичні перевірки - цим Кодексом та
іншими законами України, контроль за
дотриманням яких покладено на
контролюючі органи.

Згідно з п. 77.1 та п.77.2 ст.77 Податкового
кодексу України документальна планова
перевірка повинна бути передбачена у
плані-графіку проведення планових
документальних перевірок. До
плану-графіка проведення
документальних планових перевірок
відбираються платники податків, які
мають ризик щодо несплати податків та
зборів, невиконання іншого
законодавства, контроль за яким
покладено на контролюючі органи.
Періодичність проведення
документальних планових перевірок
платників податків визначається
залежно від ступеня ризику в
діяльності таких платників податків,
який поділяється на високий, середній
та незначний. Платники податків з
незначним ступенем ризику включаються
до плану-графіка не частіше, ніж раз на
три календарних роки, середнім - не
частіше ніж раз на два календарних
роки, високим - не частіше одного разу
на календарний рік. Порядок формування
та затвердження плану-графіка, перелік
ризиків та їх поділ за ступенями
встановлюються центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику.

В п.77.4 ст. 77 Податкового кодексу України
зазначено, що про проведення
документальної планової перевірки
керівником контролюючого органу
приймається рішення, яке оформлюється
наказом. Право на проведення
документальної планової перевірки
платника податків надається лише у
випадку, коли йому не пізніше ніж за 10
календарних днів до дня проведення
зазначеної перевірки вручено під
розписку або надіслано рекомендованим
листом з повідомленням про вручення
копію наказу про проведення
документальної планової перевірки та
письмове повідомлення із зазначенням
дати початку проведення такої
перевірки.

Як вбачається із матеріалів
адміністративної справи, в зв'язку з
наявністю у відповідача інформації
щодо ризикованості в діяльності ФОП
ОСОБА_1, його було включено до плану -
графіку проведення документальних
перевірок СПД на 3 квартал 2014 року.

Як уже судом зазначалося вище, на
виконання вказаного плану - графіку,
прийнято наказ від 16.09.2014 року № 514 "Про
проведення планової перевірки".

Таким чином, суд вважає, що відповідач
при прийняті оскаржуваного наказу діяв
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачений вищенаведеними
нормами Податкового кодексу України.

Крім того, суд звертає увагу на таке.
Так, наказ на проведення перевірки
позивача є актом індивідуальної дії.

Як вже зазначалось, на день судового
розгляду перевірку позивача фактично
проведено податковим органом та
складено акт за її результатами. Це
означає, що наказ податкового органу на
проведення передвіки є виконаним,
тобто таким, що вичерпав свою дію.

Позовні вимоги щодо скасування актів
індивідуальної дії, до яких також
належить і оспорюваний наказ, можуть
стосуватися виключно діючих актів,
адже задоволення такого позову має
наслідком позбавлення такого акта
юридичної сили (здатності до
застосування). Акт індивідуальної дії,
який вичерпав свою дію, є юридичним
фактом, що відбувся у минулому та
призвів до виникнення певних правових
наслідків. Юридичні факти або події
минулого в принципі не можуть бути
скасовані судом чи іншим органом, як не
можуть бути скасовані будь-які події
минулого.

Таким чином, позов, що містить вимоги
про скасування акта індивідуальної
дії, що вичерпав свою дію, задоволенню
не підлягає як такий, що в принципі не
може призвести до захисту прав
позивача (позивачем обрано неналежний
спосіб захисту порушеного права).

Щодо вимоги позивача про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
12.11.2014 року № та № , рішення
від 12.11.2014 року № про сплату
штрафних санкцій та податкової вимоги
від 12.11.2014 року № Ф , суд зазначає
наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
передбачено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд погоджується з висновком
податкового органу про порушення
позивачем вимог податкового
законодавства, вважає доводи
податкового органу обґрунтованими, а
спірні податкові
повідомлення-рішення правомірними,
виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового кодексу України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше;

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

-дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною (пункт 198.2 статті
198 Податкового кодексу України).

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України встановлено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

У силу вимог пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу.

З наведеного слідує, що необхідною
умовою для віднесення сплачених у ціні
послуг сум податку на додану вартість є
факт придбання товарів та послуг із
метою їх використання в господарській
діяльності.

Таким чином, при розгляді тверджень
органу державної податкової служби про
безтоварність господарської операції
підлягає перевірці факт здійснення
господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі
первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції - договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Суд зазначає, що надання експедиційних
послуг на будь-яких умовах не звільняє
учасників господарської операції від
обов'язку щодо складання первинних
документів, якими супроводжується
виконання відповідних договорів.

В порушення вимог Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
наказом Міністерства фінансів України
від 16 травня 1996 року N 99 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 12 червня 1996 року за N 293/1318,
позивачем не надано суду довіреностей
на отримання товарно-матеріальних
цінностей, що вказує на неможливість
отримання ФОП ОСОБА_1 товарів при
здійсненні транспортного
експедирування.

Крім того, у ряді товарно-транспортних
накладних відсутні відомості про
експедитора та не вказано особу, яка
прийняла товар.

Ураховуючи вищезазначене суд
констатує, що позивачем не надано
належних документів та не доведено
факту виконання господарських
зобов'язань за договорами
транспортно-експедиційного
обслуговування, отже відсутні належні
докази здійснення господарської
операції.

Водночас, за відсутності факту
придбання товарів (послуг) або в разі
якщо придбані товари (послуги) не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку, відповідні суми не можуть
включатися до складу податкового
кредиту з податку на додану вартість
навіть за наявності формально
складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Доказами в адміністративному
судочинстві, за визначенням частини 1
статті 69 Кодексу адміністративного
судочинства України, є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення осіб, які беруть участь у
справі, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи. Ці дані встановлюються судом на
підставі пояснень сторін, третіх осіб
та їхніх представників, показань
свідків, письмових і речових доказів,
висновків експертів.

У відповідності до частин 1 та 4 статті 70
цього Кодексу, належними є докази, які
містять інформацію щодо предмету
доказування. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування.

Сама по собі наявність у позивача
податкових накладних не є безумовною
підставою для віднесення зазначених у
них сум до складу податкового кредиту,
оскільки з урахуванням обставин
справи, факт реального здійснення
господарської операції не
підтверджується.

За таких обставин, податкові
повідомлення-рішення від 12.11.2014 року №
та № , рішення від 12.11.2014
року № про сплату штрафних
санкцій та податкову вимогу від 12.11.2014
року № Ф є законними та
обґрунтованими та є такими, що не
підлягають скасуванню.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи
законодавства України, що були чинними
на момент виникнення спірних
правовідносин між сторонами, зважаючи
на взаємний та достатній зв'язок
доказів у їх сукупності, суд дійшов
висновку, що адміністративний позов
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 70, 71, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

п о с т а н о в и в:

У задоволені адміністративного позову
ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Василенко Г.Ю.