Справа № 826/6835/14
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6835/14
Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді
Губської О.А.

суддів
Парінова А.Б., Беспалова О.О.

при секретарі судового засідання
Нечай Ю.О

за участю:

представника позивача
Кожарко О.О.

представника відповідача
Белячкова О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Укртрансгаз» на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 червня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до Публічного
акціонерного товариства «Укртрансгаз»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Укртрансгаз» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 23 447 661,18 грн.; стягнення
пені за порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
у розмірі 189 926,10 грн.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 червня 2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду першої інстанції, Публічне
акціонерне товариство «Укртрансгаз»
подало апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, просило
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити
повністю.

В судове засідання з'явився
представник відповідача, апеляційну
скаргу підтримав та просив її
задовольнити з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Представник позивача до суду з'явився,
проти апеляційної скарги заперечував
та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, представника
відповідача, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, постанова
суду - скасуванню з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, 25.02.2014 року Публічне
акціонерне товариство «Укртрансгаз»
(надалі - відповідач) подало до
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів (надалі -
позивач) «Звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів» за 2013 рік
по формі 10-ПІ (поштова-річна),
затверджений наказом Мінпраці та
соціальної політики від 10.02.2007 року № 42
з доповненнями від 12.11.2008 року № 527 (т.1
а.с.7-9).

Згідно даних зазначеного звіту,
відповідач вказав, що середньооблікова
кількість працівників облікового
складу підприємства у 2013 році
становила 24 327 осіб, та відповідно 4-х
відсоткового нормативу на
підприємстві повинно бути
працевлаштовано 973 особи з
інвалідністю, проте як фактично
відповідачем було працевлаштовано
лише 711 осіб.

Вважаючи, що відповідачем у 2013 р. не
було виконано 4-х відсоткового
нормативу, призначеного для
працевлаштування інвалідів в
кількості 262 чоловік, позивачем
Київським міським відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів було
нараховано ПАТ «Укртрансгаз»
адміністративно-господарські санкції
та пеню в загальному розмірі 23 637
587,28., які позивач просить суд стягнути з
відповідача в примусовому порядку (т.1
а.с.10).

Суд першої інстанції задовольняючи
позов, виходив з того, що відповідачем
не надано жодних доказів вчинення дій
щодо доведення до працівників з
інвалідністю, які не мають роботи,
інформації стосовно наявності у штаті
підприємства незайнятих вакансій,
призначених для працевлаштування
інвалідів, а відтак суд дійшов
висновку, що за 262 робочих місця,
призначених для працевлаштування
інвалідів і не зайнятих інвалідами,
відповідач до 15.04.2014 року повинен був
самостійно сплатити
адміністративно-господарські санкції.

Апеляційний суд не може погодитись із
наведеними висновками суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 4 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» від 21.03.1991 року №
875-ХІІ із змінами і доповненнями,
передбачено, що діяльність держави
щодо інвалідів виявляється у створенні
правових, економічних, політичних,
соціальних, психологічних та інших
умов для забезпечення їхніх прав і
можливостей нарівні з іншими
громадянами для участі у суспільному
житті.

Згідно зі статтею 17 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», з метою
реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом»

У відповідності до частини 3 статті 18
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця, у тому числі
спеціальні робочі місця, створювати
для них умови праці, з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації і
забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

За змістом статті 19 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» для підприємств,
установ, організацій встановлюється
норматив робочих місць для
забезпечення працевлаштування
інвалідів.

Частиною 1 статті 20 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» встановлено, що
підприємства, установи, організації, у
тому числі підприємства, організації
громадських організацій інвалідів,
фізичні особи, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачують відповідним
відділенням Фонду
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, які
використовують найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком, збором (обов'язковим
платежем), обов'язкова сплата яких
передбачена Конституцією України та
Законом України від 25 червня 1991 року №
1251-XII «Про систему оподаткування», а є
заходом впливу на правопорушника у
сфері господарювання у зв'язку зі
скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини 1
статті 218 Господарського кодексу
України підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті
передбачено, що учасник господарських
відносин відповідає, зокрема, за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що він ужив усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» працевлаштування
інвалідів здійснюється центральним
органом виконавчої влади з питань
праці та соціальної політики, органами
місцевого самоврядування,
громадськими організаціями інвалідів.

Законом України від 23 лютого 2006 року №
3483-IV «Про внесення змін до деяких
законів України щодо реалізації
інвалідами права на трудову
зайнятість» зазначену статтю було
викладено в іншій редакції, а Закону
України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
доповнено статтею 18-1, за змістом якої
пошук підходящої роботи для інваліда
здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатися пошуком інвалідів для
працевлаштування.

Такий висновок суду апеляційної
інстанції узгоджується із висновком
Верховного суду України, викладеними у
постановах від 16 квітня 2013 року №21-81а13
від 20 червня 2011 року у справі №
21-60а11.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем Фонду соціального
захисту інвалідів звіт за формою №10-ПІ
подавався у визначені строки. В той час,
як позивачами не здійснювалася
перевірка виконання відповідачем
нормативів робочих місць для
працевлаштування інвалідів (т.1 а.с.7).

З додатку, поданого до звіту
вбачається, що по деяких відокремлених
підрозділах відповідача кількість
працевлаштованих інвалідів
перевищувала встановлений норматив(т.1
а.с.103-114).

Крім того, протягом 2013 року на
підприємстві та його структурних
підрозділах працевлаштовувалися
інваліди, як самостійно (без
направлення центрів зайнятості) так і
за наявності таких направлень центрів
зайнятості (додатки т.2 а.с.102-154).

Крім того, з наявних в матеріалах
справи копій звітів про наявність
вакансій, поданих структурними
підрозділами до відповідних
територіальних центрів зайнятості,
вбачається, що відповідач, його філії
та структурні підрозділи цих філій
протягом 2013 року систематично
повідомляли центри зайнятості на
місцях про наявні вакансії із
зазначенням характеру та режиму
роботи, умов праці, вимог до
претендента на вакансію.

Зазначене свідчить, що відповідачем
здійснювалися всі можливі заходи щодо
створення робочих місць та
працевлаштування інвалідів. З боку
позивача ж не надано доказів того, що
підприємство та його структурні
підрозділи відмовляли в укладенні
трудових угод, чи припиняли трудові
угоди з підстав інвалідності.

Також, з матеріалів справи не
вбачається, що з боку територіальних
центрів зайнятості здійснювалися будь
які заходи на виконання покладених на
них функцій, зокрема отримання від
структурних підрозділів відповідача
адміністративних даних про наявність
вакантних робочих місць, у тому числі,
призначених для працевлаштування
інвалідів, характер і умови праці на
них.

Відтак суд першої інстанції помилково
дійшов висновку, що про необхідність
надання відповідачем допустимих
доказів, стосовно вчинення ПАТ
«Укртрансгаз» у 2013 році будь-яких дій,
спрямованих на доведення до
працівників з інвалідністю, які не
мають роботи, інформації стосовно
наявності у штаті підприємства ПАТ
«Укртрансгаз» незайнятих вакансій,
призначених для працевлаштування
інвалідів.

За таких підстав, позовні вимоги щодо
стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2013
році є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції задовольняючи вимоги
позивача про стягнення з відповідача
адміністративно-господарських санкцій
за невиконання нормативу робочих місць
для працевлаштування інвалідів у 2013
році, не повно з'ясував обставини, що
мають значення для справи, не правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважає
встановленими; 3) невідповідність
висновків суду обставинам справи; 4)
порушення норм матеріального або
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи або
питання, а так само розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Таким чином, оскільки судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
то колегія суддів апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а постанова суду
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207, 212,
254, 267 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Укртрансгаз»
на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
26 червня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Київського
міського відділення Фонду соціального
захисту інвалідів до Публічного
акціонерного товариства «Укртрансгаз»
про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 26 червня 2014 року -
скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в
задоволенні адміністративного позову
Київського міського відділення Фонду
соціального захисту інвалідів -
відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання постанови в повному обсязі
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.А. Губська

Судді:
А.Б.Парінов

О.О. Беспалов

Повний текст виготовлено 12 грудня 2014
року.

Головуючий суддя

Губська О.А.

Судді:

Парінов А.Б.

Беспалов О.О.