Справа № 821/4371/14
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/4371/14

Херсонський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді: Пекного А.С.,

при секретарі: Пекному А.С.,

за участю представника третьої особи
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_2 до Реєстраційної
служби Білозерського районного
управління юстиції Херсонської
області третя особа без самостійних
вимог на стороні відповідача
Сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю "Мрія" про
визнання дій протиправними та
скасування державної реєстрації
припинення речового права,

встановив:

ОСОБА_2 (далі-позивач) звернувся до суду
з позовом до Реєстраційної служби
Білозерського районного управління
юстиції Херсонської області
(далі-відповідач, Реєстраційна служба
Білозерського РУЮ), третя особа без
самостійних вимог на стороні
відповідача Сільськогосподарське
товариство з обмеженою
відповідальністю "Мрія" (далі-СТОВ
"Мрія"), в якому просить визнати
протиправними дії відповідача та
скасувати реєстрацію від 05.05.2014 р. щодо
припинення іншого речового права, а
саме: реєстрацію розірвання в
односторонньому порядку Договору
оренди землі.

Позов мотивований тим, що позивач
вважає протиправними дії відповідача
щодо реєстрації розірвання Договору
оренди землі від 24.10.2013 р., який був
укладений між ОСОБА_2 та
Сільськогосподарським товариством з
обмеженою відповідальністю "Мрія" в
особі Голови правління ОСОБА_4,
оскільки розірвання вказаного
договору відбулось в односторонньому
порядку Сільськогосподарським
товариством з обмеженою
відповідальністю "Мрія", що суперечить
умовам цього ж договору.

Позивач надав до суду заяву про розгляд
справи в порядку письмового
провадження.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, причини неявки суду невідомі,
однак до суду надані письмові
заперечення проти позову, зі змісту
якого вбачається, що відповідач проти
задоволення позову заперечує,
посилаючись на те, що пунктом 39
договору оренди землі від 24.10.2013 р.
розірвання вказаного договору
допускається в односторонньому
порядку у зв'язку з неможливістю сплати
орендної плати, тобто невиконання
однією із сторін свої обов'язків
передбачених договором. Крім того,
позивач був належним чином
повідомлений про розірвання договору
оренди землі за місяць. На підставі
викладеного представник відповідача
просить відмовити в задоволенні
позову.

Представник третьої особи СТОВ також
заперечувала проти задоволення позову,
посилаючись на те, що всі дії по
розірванню договору були вчинені в
межах вимог чинного законодавства
України та передбачених договором
оренди землі умов.

Суд, заслухавши пояснення третьої
особи, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору та проаналізувавши
відповідні норми чинного
законодавства України, суд дійшов до
наступного.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2013 року
між ОСОБА_2 та СТОВ "Мрія" в особі голови
правління ОСОБА_4 укладено договір
оренди землі строком до 5 років, який
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію іншого речового права за
№7835566 12.11.2013 р.

З матеріалів справи також вбачається,
що третьою особою направлено на ім'я
ОСОБА_2 лист від 01.04.2014 р. №55 про
розірвання договору оренди землі від
24.10.2013 р. у зв'язку з неможливістю
виконання зобов'язань.

На підставі рішення Реєстраційної
служби Білозерського РУЮ від 05.05.2014 р.
№12836914 до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно внесено запис
про припинення іншого речового права.

Вирішуючи даний спір суд виходить з
наступного.

Правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації та їх обтяжень
визначені Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004р. №1952-IV (далі - Закон №1952-IV).

Згідно із ст.ст. 2, 3, 4, 5 Закону №1952-IV,
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно (далі - державна
реєстрація прав) - це офіційне визнання
і підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав є
обов'язковою. Інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав. Держава гарантує
достовірність зареєстрованих прав на
нерухоме майно та їх обтяжень. Права на
нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації.

Обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме
майно.

У Державному реєстрі прав реєструються
речові права та їх обтяження на
земельні ділянки, а також на об'єкти
нерухомого майна, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких
неможливе без їх знецінення та зміни
призначення, а саме: підприємства як
єдині майнові комплекси, житлові
будинки, будівлі, споруди (їх окремі
частини), квартири, житлові та
нежитлові приміщення.

Згідно із ст.15 Закону №1952-IV, державна
реєстрація прав та їх обтяжень
проводиться в такому порядку:
прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень;
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; внесення записів до
Державного реєстру прав; видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону;
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Перелік документів для здійснення
державної реєстрації прав
визначається Кабінетом Міністрів
України у Порядку державної реєстрації
прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Державній реєстрації підлягають
виключно заявлені права та їх
обтяження за умови їх відповідності
законодавству і поданим документам.

Порядок державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень, а також
порядок надання інформації з
Державного реєстру прав встановлює
Кабінет Міністрів України.

На виконання цієї правової норми
постановою Кабінету Міністрів України
від 17.10.2013р. №868 затверджено Порядок
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень.

Статтею 19 Закону №1952-IV та п.37 Порядку
№868 визначено перелік документів, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення речових прав на нерухоме
майно та які є підставою для здійснення
державної реєстрації речових прав.

До таких документів, зокрема,
віднесені: укладений в установленому
законом порядку договір, предметом
якого є нерухоме майно, права щодо
якого підлягають державній реєстрації,
або речове право на нерухоме майно чи
його дублікат; рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно;
ухвала суду про затвердження (визнання)
мирової угоди; інші документи, що
підтверджують виникнення, перехід та
припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно
відповідно до закону.

Вичерпний перелік підстав для відмови
у державній реєстрації речових прав та
їх обтяжень визначений ст.24 Закону
№1952-IV.

Так, у державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо подані документи не відповідають
вимогам, встановленим цим Законом, або
не дають змоги встановити
відповідність заявлених прав
документам, що їх посвідчують (п.4 ч.1
ст.24 Закону №1952-IV).

За змістом ст.9 Закону №1952-IV державний
реєстратор встановлює відповідність
заявлених прав і поданих документів
вимогам законодавства, а також
відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема:

відповідність обов'язкового
дотримання письмової форми правочину
та його нотаріального посвідчення (у
випадках, встановлених законом);

відповідність повноважень особи, яка
подає документи на державну реєстрацію
прав та їх обтяжень;

відповідність відомостей про нерухоме
майно, наявних у Державному реєстрі
прав та поданих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме
майно, зареєстрованих відповідно до
вимог цього Закону;

наявність факту виконання умов
правочину, з якими закон та/або договір
(угода) пов'язує можливість проведення
державної реєстрації виникнення,
переходу, припинення прав на нерухоме
майно або обтяження таких прав;

Враховуючи наведене, під час державної
реєстрації державний реєстратор
перевіряє наявність факту виконання
умов правочину, з якими закон та/або
договір (угода) пов'язує можливість
проведення державної реєстрації
виникнення, переходу, припинення прав
на нерухоме майно або обтяження таких
прав; можливість вчинення державної
реєстрації виникнення, переходу,
припинення прав на нерухоме майно
знаходиться у прямій залежності від
установлення державним реєстратором
наявності такого факту.

Як видно з матеріалів справи, для
державної реєстрації припинення права
оренди третьою особою подано
державному реєстратору, окрім інших
передбачених Законом №1952-IV документів,
також договір оренди земельної ділянки
від 24.10.2013р., лист СТОВ «Мрія» від
01.04.2014р. №55 на адресу орендодавця про
розірвання договору оренди в
односторонньому порядку та
рекомендоване повідомлення про
вручення вказаного листа орендарю.

Відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
Законом України «Про оренду землі»,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Відповідно до ст.ст. 525, 598 Цивільного
кодексу України, одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених договором або
законом.

Згідно із ст.ст. 651, 654 Цивільного
кодексу України, зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

У разі односторонньої відмови від
договору у повному обсязі або частково,
якщо право на таку відмову встановлено
договором або законом, договір є
відповідно розірваним або зміненим.

Зміна або розірвання договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

У відповідності із ст. 792 Цивільного
кодексу України, відносини щодо найму
(оренди) земельної ділянки регулюються
законом.

Таким законом є Закон України «Про
оренду землі», який у статті 31 визначає
перелік підстав припинення договору
оренди землі.

Крім того, ст.31 Закону України «Про
оренду землі» передбачено, що окрім
наведених у частині першій цієї статті
підстав, договір оренди землі
припиняється також в інших випадках,
передбачених законом. Договір оренди
землі може бути розірваний за згодою
сторін. На вимогу однієї із сторін
договір оренди може бути достроково
розірваний за рішенням суду в порядку,
встановленому законом. Розірвання
договору оренди землі в
односторонньому порядку не
допускається, якщо інше не передбачено
законом або цим договором.

Згідно із ст.32 цього Закону, на вимогу
однієї із сторін договір оренди землі
може бути достроково розірваний за
рішенням суду в разі невиконання
сторонами обов'язків, передбачених
статтями 24 і 25 цього Закону та умовами
договору, в разі випадкового знищення
чи пошкодження об'єкта оренди, яке
істотно перешкоджає передбаченому
договором використанню земельної
ділянки, а також на підставах,
визначених Земельним кодексом України
та іншими законами України.

У разі розірвання договору оренди
землі з ініціативи орендаря
орендодавець має право на отримання
орендної плати на землях
сільськогосподарського призначення за
шість місяців, а на землях
несільськогосподарського призначення
- за рік, якщо протягом зазначеного
періоду не надійшло пропозицій від
інших осіб на укладення договору
оренди цієї ж земельної ділянки на тих
самих умовах, за винятком випадків,
коли розірвання договору було
обумовлено невиконанням або
неналежним виконанням орендодавцем
договірних зобов'язань.

У разі розірвання договору оренди
землі за погодженням сторін кожна
сторона має право вимагати в іншої
сторони відшкодування понесених
збитків відповідно до закону.

Як видно зі змісту вказаних правових
норм, розірвання договору в
односторонньому порядку не
допускається, але з цього правила
зроблено виняток: одностороннє
розірвання договору можливо у
випадках, якщо таке прямо передбачено
законом або самим договором.

Тобто, договір оренди земельної
ділянки може бути розірваний в
односторонньому порядку, якщо таке
прямо передбачено цим договором, як і
умови для його розірвання в
односторонньому порядку.

Зі змісту п.39 договору від 24.10.2013р.
видно, що ним передбачена можливість
розірвання договору в односторонньому
порядку; умовами такого розірвання
визначені: намір орендодавця продати
земельну ділянку або невиконання
однією із сторін умов договору, в тому
числі несвоєчасна сплата орендної
плати; при цьому сторона, яка прийняла
рішення про намір розірвання договору
оренди із вказаних причин зобов'язана
повідомити про це іншу сторону не
пізніше ніж за один місяць до
розірвання.

Отже, договором передбачено можливість
одностороннього його розірвання у
зв'язку з невиконанням умов договору та
за умови попередження стороною, яка
прийняла рішення про намір розірвання
договору оренди, іншої сторони про таке
не пізніше ніж за один місяць до
розірвання.

Лист орендаря від 01.04.2014р. №55 про його
намір розірвати договір оренди у
зв'язку з невиконанням умов договору
(неможливістю виплати орендної плати)
вручено орендодавцю 04.04.2014р., як видно з
рекомендованого повідомлення про
вручення вказаного листа.

До державного реєстратора орендар
звернувся 05.05.2014р., тобто через один
місяць після попередження орендодавця
про намір розірвати договір.

Таким чином, третя особа формально
дотрималась установленого договором
порядку його розірвання.

Проте саме установлений договором
порядок розірвання його в
односторонньому порядку та дотримання
цього порядку особою, яка звертається
за державною реєстрацією припинення
речового права, яке виникло з договору
та зареєстроване відповідно до вимог
законодавства, являється в силу вимог
ст.ст. 9, 15 Закону №1952-IV предметом
здійснюваної державним реєстратором
перевірки відповідності заявлених
прав і поданих документів вимогам
законодавства, а також відсутності
суперечностей між заявленими та вже
зареєстрованими правами на нерухоме
майно та їх обтяженнями.

За наслідками такої перевірки
державний реєстратор встановлює факти
відсутності підстав для відмови в
державній реєстрації прав та їх
обтяжень, зупинення розгляду заяви про
державну реєстрацію прав та приймає
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень, відмову в ній або
зупинення державної реєстрації.

З урахуванням визначеного ст.ст. 9, 15
Закону №1952-IV обсягу компетенції
державного реєстратора установлення
вказаних обставин є виключним його
повноваженням, за межі якого він не
повинен виходити.

З цього приводу суд також звертає увагу
на те, що державний реєстратор не надає
оцінку правомірності причин, які
спонукали сторін або сторону договору
до його розірвання, а перевіряє
виключно дотримання процедури його
розірвання.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем в межах своїх повноважень
досліджено умови розірвання в
односторонньому порядку договору від
24.10.2013р., які цим договором визначені,
встановлено обставини дотримання
третьою особою цих умов і надано їм
правильну оцінку як факту виконання
умов правочину, з якими закон та
договір пов'язує можливість проведення
державної реєстрації припинення прав
на нерухоме майно і за наслідками цього
прийнято рішення від 05.05.2014р. №12836914 про
державну реєстрацію припинення
речового права.

Слід звернути увагу на те, що сторонами
та третьою особою до суду не надано
доказів визнання в установленому
законодавством порядку протиправними
дій орендодавця щодо розірвання
договору оренди земельної ділянки або
визнання недійсним правочину щодо
розірвання цього договору.

Враховуючи наведене, суд вважає
правомірними дії та рішення
відповідача щодо державної реєстрації
припинення права третьої особи на
оренду земельної ділянки, що належить
позивачу.

Отже, в цій частині позовні вимоги
ОСОБА_2 є необґрунтованими і
задоволенню не підлягають.

Оскільки вказані дії та рішення
відповідача визнані судом
правомірними, то відсутні правові
підстави для скасування державної
реєстрації припинення іншого речового
права СТОВ «Мрія», а відтак і для
задоволення цих позовних вимог.

Також суд звертає увагу на те, що
позивач, дослівно, просить скасувати
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію іншого
речового права від 05.05.2014р. індексний
номер 21256328 щодо припинення іншого
речового права.

Відповідно до ст.ст.15, 26 Закону №1952-IV,
п.п. 2, 3, 20, 21, 23 затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України постановою
Кабінету Міністрів України від 17
жовтня 2013 р. №868 «Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», державну реєстрацію прав
шляхом внесення записів до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
проводять орган державної реєстрації
прав та нотаріус як спеціальний
суб'єкт, на якого покладаються функції
державного реєстратора.

Рішення щодо державної реєстрації
прав, взяття на облік безхазяйного
нерухомого майна, форму та вимоги до
оформлення яких встановлює Мін'юст,
приймає державний реєстратор.

За результатами розгляду заяви та
документів, необхідних для проведення
державної реєстрації прав, державний
реєстратор приймає рішення про
державну реєстрацію прав або рішення
про відмову в такій реєстрації.

На підставі прийнятого рішення про
державну реєстрацію прав щодо об'єкта
нерухомого майна, право власності на
який заявлене вперше, державний
реєстратор відкриває відповідний
розділ у Державному реєстрі прав,
присвоює реєстраційний номер такому
об'єкту та формує реєстраційну справу
відповідно до законодавства.

Державний реєстратор оформляє рішення
про державну реєстрацію прав у одному
примірнику.

Державний реєстратор на підставі
прийнятого рішення про державну
реєстрацію прав вносить записи до
Державного реєстру прав.

Як наголошено у ч.2 ст.26 Закону №1952-IV, у
разі скасування на підставі рішення
суду рішення про державну реєстрацію
прав до Державного реєстру прав
вноситься запис про скасування
державної реєстрації прав.

Тобто законодавством у сфері державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно не передбачено скасування судом
записів про державну реєстрацію, а
установлено, що до Державного реєстру
прав вноситься запис про скасування
державної реєстрації прав на підставі
рішення суду про скасування рішення
державного реєстратора про державну
реєстрацію прав.

Враховуючи наведене, належним способом
захисту прав фізичних та юридичних
осіб у публічно-правових відносинах
щодо державної реєстрації речових прав
являється звернення до суду із
позовними вимогами про скасування
рішення державного реєстратора про
державну реєстрацію речових прав та їх
обтяжень, а не із вимогами про
скасування самої державної реєстрації
таких прав.

За таких обставин у суду відсутні
правові підстави для задоволення
позовних вимог про скасування
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію іншого
речового права - припинення прав оренди
земельної ділянки.

Також дослідженням наявних доказів
установлено, що реєстрація припинення
іншого речового права третьої особи
відбулась на підставі рішення
державного реєстратора від 05.05.2014р.
№12836914, а не рішення від 05.05.2014р.
індексний номер 21256328, як вказує
позивач.

При цьому індексний номер 21256328
присвоєний не рішенню про державну
реєстрацію прав, а Витягу з Державного
реєстру прав про реєстрацію припинення
іншого речового права, який виданий
третій особі 05.05.2014р.

Суд звертає увагу на те, що Витяг з
Державного реєстру прав не є рішенням
суб'єкта владних повноважень у
розумінні КАС України, оскільки за
змістом положень ст.28 Закону №1952-IV (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) Витяг є лише
матеріальною формою відображення
інформації, яка міститься у Державному
реєстрі прав про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень і на підставі нього
не виникають права чи обов'язки у
конкретної особи або осіб.

Тому суд в ході розгляду даної справи
надавав правову оцінку саме рішенню
відповідача від 05.05.2014р. індексний
номер 12836914 про державну реєстрацію
припинення іншого речового права
третьої особи, тому що виключно вказане
рішення могло вплинути на права та
інтереси позивача і лише воно може бути
предметом спору у даній справі.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно з частиною першою ст. 71 КАС
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем на підставі
належних та допустимих доказів
спростовано доводи позивача про
незаконність дій і рішення щодо
державної реєстрації іншого речового
права третьої особи - припинення права
оренди земельної ділянки.

Згідно усталеної практики
Європейського суду з прав людини, яка
відображає принцип належного
здійснення правосуддя, судові рішення
мають в достатній мірі висвітлювати
мотиви, на яких вони базуються. Межі
такого обов'язку можуть різнитися
залежно від природи рішення та мають
оцінюватись в світлі обставин кожної
справи. Конвенція не гарантує захист
теоретичних та ілюзорних прав, а
гарантує захист прав конкретних та
ефективних; право може вважатися
ефективним, тільки якщо зауваження
сторін насправді «заслухані», тобто
належним чином вивчені судом (рішення
Європейського суду з прав людини
«Дюлоранс проти Франції» від 21 березня
2000 року; «Донадзе проти Грузії» від 7
березня 2006 року, «Бендерський проти
України» від 15 листопада 2007 року, «Руїз
Торійа проти Іспанії» від 9 грудня 1994
року).

Європейський суд з прав людини у
рішенні «Проніна проти України» від 18
липня 2006 року зауважив, що п. 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція) зобов'язує суди давати
обґрунтування своїх рішень, але це не
може сприйматись як вимога надавати
детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов'язку можуть бути
різними в залежності від характеру
рішення. Питання, чи виконав суд свій
обов'язок щодо подання обґрунтування,
що випливає зі статті 6 Конвенції, може
бути визначено тільки у світлі
конкретних обставин справи.

У зв'язку з цим суд вважає, що вчинення
державним реєстратором реєстраційних
дій щодо іншого речового права, яке
належить третій особі, а не позивачу,
саме по собі не призводить до порушення
прав та інтересів позивача у сфері
публічно-правових відносин щодо
державної реєстрації речових прав.

Конкретним та ефективним правом
позивача, яке підлягає захисту, є його
право власності на земельну ділянку в
частині реалізації правомочності щодо
розпорядження нею шляхом надання в
оренду та отримання від цього доходу.
Однак це право та виниклі в ході його
реалізації між сторонами договору
правовідносини за своєю сутністю є
цивільними, тому і їх ефективний захист
повинен здійснюватись за правилами
цивільного судочинства.

Тому суд не надає оцінки стверджуваним
позивачем порушенням вимог цивільного
законодавства з боку третьої особи,
оскільки враховуючи специфіку
правовідносин щодо державної
реєстрації речових прав та їх обтяжень,
а також установлених судом обставин
прийняття відповідачем рішення про
державну реєстрацію іншого речового
права, вони не відносяться до предмету
доказування у даному спорі.

Підсумовуючи викладене, суд приходить
до висновку про необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_2 та відсутність
підстав для їх задоволення.

Керуючись ст. ст. 158-163, 167 КАС України,
суд, -

постановив:

У задоволенні адміністративного
позову відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення, а в разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України чи
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та
підписаний 18 грудня 2014 р.

Суддя
Пекний А.С.

кат. 6.3