Справа № 320/4391/14-а
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2014-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 листопада 2014 рокусправа № 320/4391/14-а
Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді
Іванова С.М.

суддів: Чабаненко
С.В. Шлай А.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 12 серпня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління соціального захисту
населення Мелітопольської районної
державної адміністрації Запорізької
області, третя особа: КУ
«Територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) Мелітопольської районної ради
Запорізької області, про визнання дій
та бездіяльності протиправними,
стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Мелітопольського
міськрайонного суду з
адміністративним позовом, в якому
просив з урахуванням уточнень (а.с. 66-67)
визнати протиправними дії та
бездіяльність Управління соціального
захисту населення Мелітопольської
районної державної адміністрації
Запорізької області, що виявились у
ненаданні соціального працівника та
порушенні Закону України "Про захист
персональних даних", стягнути завдану
моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.,
звільнити з посади начальника
Територіального центру соціальної
допомоги ОСОБА_3 та начальника
Управління соціального захисту
населення ОСОБА_4, зобов'язати
відповідача надати йому соціального
працівника та відшкодувати йому
понесені витрати на оплату судового
збору.

Постановою Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 12 серпня 2014
року в задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що дії відповідача та
третьої особи не суперечать нормам
діючого законодавства, тому як позивач
має часткову знижену (другу)
рухову активність і відповідно наданню
соціальних послуг та обслуговуванню в
територіальному центрі - не підлягає, а
тому в задоволені вимог позивача
відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим у справі
судовим рішенням, у поданій
апеляційній скарзі позивач, вказує на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги її заявник посилається на те, що
він має право на отримання соціальних
послуг. Проте Управління праці та
соціального захисту населення
Мелітопольської районної державної
адміністрації Запорізької області, та
підпорядкований йому Територіальний
центр соціальної допомоги не бажають
надавати позивачу соціальні послуги, а
саме соціального працівника. Директор
обласного департаменту соціального
захисту населення ОСОБА_5 у своїй
відповіді № 03/02-2814.1 від 09.12.2013 року
заявив, що Мелітопольським районним
територіальним центром було прийняте
рішення про прийняття позивача на
соціальне обслуговування, однак це
рішення

залишилось невиконаним. Після того як
позивач погодився на надання йому
соціальної допомоги на платній основі,
Управління соціального захисту
населення все одно не прийняло і не
зареєструвало заяви позивача від 06
квітня 2014 року та 19 квітня 2014 року про
призначення соціального працівника, не
надавши письмових обґрунтувань
повернених заяв позивачу.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши
доводи апеляційної скарги та
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
останньої, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції,
на підставі виписки із акта огляду МСЄК
від 31 березня 2011 року позивачу
встановлена третя група інвалідності,
є потреба в періодичній допомозі (не
постійній).

Згідно медичного висновку
Терпіннівської дільничної лікарні від
04 жовтня 2013 року ОСОБА_1 частково
здатний до самообслуговування,
підлягає обслуговуванню (наданню
соціальних послуг) у відділенні
соціальної допомоги вдома на період
один рік.

07 жовтня 2013 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про прийняття
його на безоплатне обслуговування в КУ
«Територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) Мелітопольської районної ради
Запорізької області. Крім того, позивач
надав відповідачу медичний висновок,
виданий Терпіннівською дільничною
лікарнею.

18 жовтня 2013 року на адресу позивача був
направлений лист за підписом директора
КУ «Територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) Мелітопольської районної ради
Запорізької області Нєдєлько В. О., в
якому роз'яснюється про відсутність
можливості взяти його на
обслуговування в територіальному
центрі у зв'язку з відсутністю
додаткових штатних одиниць для
обслуговування населення і через
навантаження на одного соціального
робітника 12-13 громадян (при нормі 6-8
осіб). До вирішення питання введення
додаткової одиниці заявнику в цьому ж
листі було запропоновано домовитися із
будь-якою особою про надання йому
соціальних послуг, згідно ЗУ «Про
соціальні послуги», яка б отримувала
грошову компенсацію за надані послуги.
Заяв про надання таких соціальних
послуг від позивача - не надходило.

22 травня 2014 року позивач звернувся до
Управління із заявою про прийняття
його на соціальне обслуговування
відділенням соціальної допомоги вдома
КУ «Територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) Мелітопольської районної ради
Запорізької області на платній основі.

На підставі п.3 Переліку соціальних
послуг, умови та порядок їх надання
структурними підрозділами
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг), затверджених Постановою КМУ
від 29 грудня 2009 року № 1417 «Деякі
питання діяльності територіальних
центрів соціального обслуговування
(надання соціальних послуг»
управлінням соціального захисту
населення було направлено запит до
Головного лікаря Терпіннівської
дільничної лікарні про надання
медичного висновку про здатність до
самообслуговування та потребу в
постійній сторонній допомозі ОСОБА_1

Згідно медичного висновку
Терпінівської дільничною лікарні від 30
травня 2014 року ОСОБА_1 не має права на
обслуговування в Територіальному
центрі, т.я. має часткову знижену (другу)
рухову активність.

Про відмову у наданні соціальних
послуг Територіальним центром
позивача було повідомлено листом
Управління соціального захисту
населення від 05 червня 2014 року.

За приписами ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; 2) з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; 3) обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); 4) безсторонньо
(неупереджено); 5) добросовісно; 6)
розсудливо; 7) з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації; 8)
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); 9) з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Згідно п. 13 Переліку, умов та порядку
здійснення соціального обслуговування
(надання соціальних послуг)
відділенням соціальної допомоги вдома
Територіального центру, затвердженого
Постановою КМУ від 29 грудня 2009 року №
1417 «Деякі питання діяльності
територіальних центрів соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг), до відділення соціальної
допомоги вдома територіального центру
приймаються громадяни, які не здатні до
самообслуговування у зв'язку з
частковою втратою рухової активності
( мають третю, четвертю та п'яту
групу рухової активності) і потребують
сторонньої допомоги в домашніх умовах
згідно з медичним висновком.

Відповідно до п. 3 Переліку соціальних
послуг, умов та порядок їх надання
структурними підрозділами
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) у десятиденний строк після
надходження запиту заклад охорони
здоров'я надає медичний висновок
управлінню соціального захисту
населення, яке у триденний строк
приймає рішення про необхідність або
відмову в соціальному обслуговуванні
(наданні соціальних послуг). У разі
отримання висновку про те, що
громадянин не здатний до
самообслуговування та потребує
постійної сторонньої допомоги,
управління соціального захисту
населення надсилає територіальному
центру заяву громадянина разом з
медичним висновком. Після надходження
зазначених документів територіальний
центр складає карту індивідуальних
потреб громадянина у соціальному
обслуговуванні (надані соціальних
послуг), визначає їх зміст, уточнює
обсяг, складає план його здійснення (їх
надання), укладає договір про соціальне
обслуговування (надання соціальних
послуг) відділенням соціальної
допомоги вдома одинокого (проживаючого
самотньо) непрацездатного громадянина
та приймає рішення про необхідність
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг), про що видається
наказ.

Колегія суддів зазначає, що аналізуючи
зібрані по справі докази, а саме
медичний висновок
Терпінівської дільничною лікарні від 30
травня 2014 року, суд першої інстанції, в
порушення ст. 70 КАС України, вважав його
належним та допустимим доказом по
справі при цьому не звернув увагу, що
останній неналежним чином заповнений,
оскільки медичний висновок заповнює
дільничий лікар - терапевт за місцем
проживання громадянина на підставі
висновків лікарів інших
спеціальностей. Слід зауважити, що
даний висновок не заповнено дільничим
лікарем - психіатром, при цьому не
вказано з якої причини, а отже, на
переконання колегії суддів, даний
висновок не є належним доказом по
справі, що підтверджує відсутність
права позивача на обслуговування в
Територіальному центрі.

Також, колегія суддів апеляційного
суду зазначає, що при наявності
медичного висновку Територіальної
дільничої лікарні від 04.10.2013 року щодо
необхідності обслуговувати позивача
(надання соціальних послуг) у
відділенні соціальної допомоги вдома
на період один рік, тобто на період
звернення ОСОБА_1 07.10.2013 року, на адресу
відповідача з заявою про прийняття на
безоплатне обслуговування та відмову
останнього 18.10.2013 року у цьому, у зв'язку
з відсутністю додаткових штатних
одиниць для обслуговування та через
велике навантаження, відповідач діяв
не на підставі та у межах повноважень,
що передбачені законами України та не
обгрунтовано, тобто без урахування
усіх обставин, що мають значення для
вчинення дій, тому як жодним нормативно
- правовим актом відповідачу, за
наявності зазначених підстав
позивачем, не надано право надання
відмови у безоплатному обслуговуванні
у відділенні соціальної допомоги
вдома.

Отже, вимоги позивача, з урахуванням ст.
11 КАС України, в частині визнання
протиправною біздіяльності
відповідача, що виявилась у відмові в
прийнятті останнього на соціальне
обслуговування відділенням соціальної
допомоги вдома, згідно заяви від 07.10.2013
року - підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
визнаючи бездіяльність відповідача,
останнього не зобов'язується вчинити
певні дії, тому як дія медичного
висновку від 04.10.2013 року становить один
рік, тобто до 04.10.2014 року. При цьому
позивачем на адресу апеляційного суду
надано медичний висновок від 30.09.2014
року, яким підтверджується право
останнього на соціальне
обслуговування вдома вже в 2014 році,
однак відомостей чи надавався даний
висновок з відповідною заявою на
адресу відповідача та яке рішення з
цього приводу було прийнято останнім
матеріали адміністративної справи не
містять.

Щодо позовних вимог позивача, відносно
порушення відповідачем Закону України
"Про захист персональних даних" та
відшкодування моральної шкоди, які
залишились не вирішені судом першої
інстанції, колегія суддів апеляційної
інстанції зазначає, що матеріали
адміністративної справи не містять
доказів порушення відповідачем
приписів вказаного закону, а посилання
позивача лише на намагання
відповідачем з'ясувати будь-яку
інформацію, яка виходить за межі
поданої заяви від 07.10.2013 року не є
порушенням та не підлягає захисту, тому
як відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України
судовому захисту підлягають лише
порушені права, свободи або інтереси.

Щодо позовних вимог відносно
відшкодування моральної шкоди, колегія
суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 23 Цивільного
кодексу України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо
шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; 3) в інших
випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" розмір відшкодування моральної
шкоди суд повинен визначати залежно
від характеру та обсягу страждань,
немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб (п.3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди".

Слід зазначити, що позивачем в
розумінні ст. 69 КАС України не надано
доказів заподіяння з боку відповідача
моральної шкоди, тому як матеріали
адміністративної справи останніх не
містять.

Відносно позовних вимог позивача щодо
звільнень з посад певних посадових
осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4, від яких не
відмовлявся позивач та які також
залишились не вирішеними судом першої
інстанції, колегія суддів зазначає, що
останні також не підлягають
задоволенню, тому як вирішення даних
питань належать до виключної
компетенції роботодавця і не належать
до компетенції судових органів.

Щодо повернення позивачу сплаченого
судового збору, колегія суддів
зазначає, що останній за подання позову
не сплачувався (матеріали справи
відповідних доказів не містять), а тому
у відповідності до ст. 94 КАС України не
підлягає стягненню на користь
позивача.

З огляду на зазначене, та враховуючи те,
що судом першої інстанції було
допущено порушення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
постанова суду першої інстанції
підлягає скасуванню з прийняттям
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Постанову Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 12 серпня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління соціального захисту
населення Мелітопольської районної
державної адміністрації Запорізької
області, третя особа: КУ
"Територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) Мелітопольської районної ради
Запорізької області, про визнання дій
та бездіяльність протиправними,
стягнення моральної шкоди - скасувати
та прийняти нову, якою
адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність
Управління соціального захисту
населення Мелітопольської районної
державної адміністрації Запорізької
області, що виявилась у відмові в
прийнятті ОСОБА_1 на соціальне
обслуговування відділенням соціальної
допомоги вдома, згідно заяви від 07.10.2013
року.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого адміністративного суду України
протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та
ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий:
С.М. Іванов

Суддя:
С.В. Чабаненко

Суддя:
А.В. Шлай