Справа № 161/6220/13-а
Суддя: Кузьмич С.М.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
Справа № 876/2543/14

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Кузьмича
С. М.,

суддів
Матковської З. М, Гулида Р. М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу Державного підприємства
"Волинський науково-дослідний та
проектний інститут землеустрою" на
постанову Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 23 грудня
2013року у справі № 161/6220/13-а за позовом
Державного підприємства "Волинський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою" до Луцької
міської ради, за участю третіх
осіб:ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
виконавчого комітету Луцької міської
ради, Головного управління
Держземагенства у Волинській області
про скасування рішень Луцької міської
ради, виконавчого комітету Луцької
міської ради та визнання нечинним
державного акту,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із
адміністративним позовом до Луцької
міської ради про скасування рішень
Луцької міської ради, виконавчого
комітету Луцької міської ради та
визнання нечинним державного акту

Постановою Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 23 грудня
2013року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішення суду позивач подав апеляційну
скаргу, зазначивши, що оскаржувана
постанова прийнята з неповним
з'ясуванням судом обставин, що мають
значення для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи, суд
порушив та неправильно застосував
норми матеріального права, не довів
обставини, які мають значення для
справи, які суд вважав встановленими.

Просить постанову суду скасувати та
прийняту нову, якою позов задоволити.

Зокрема апелянт вказує на те, що
відповідно до вимог статей 19 та 140
Конституції України, статті 2 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" та рішення Конституційного
Суду України у справах № 12-рп від 18
червня 2002 року і № 9-рп/2001 від 19 червня
2001 року, позивач звертав увагу суду
першої інстанції, що органи державної
влади та місцевого самоврядування
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, а їх рішення не повинні
викривляти сутність і зміст законів.

Однак, оспорювані рішення були
прийняті відповідачем з порушенням
вимог статей 116. 141, 152 Земельного
кодексу України.

Суд не проаналізував у постанові
законність прийняття відповідачем
оспорюваних рішень про виділення
земельних ділянок та передачу їх у
спільну часткову власність ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 без попереднього їх вилучення в
позивача та без згоди останнього, як
землекористувача.

Таким чином, суд не з'ясував обставини,
що мають значення для справи, у зв'язку
з чим висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Не відповідає дійсним обставинам
справи висновок суду про те, що
оскаржувані рішення не порушують
законні права та інтереси позивача,
який не довів своє право на
користування спірними земельними
ділянками.

Рішеннями виконавчого комітету
Луцької міської ради народних
депутатів № 124 від 12 квітня 1979 року та №
59 від 12 лютого 1981 року, якими позивачу
було виділено земельні ділянки площею
відповідно 0,16 га та 0,07 га для добудови
виробничого будинку, одночасно були
затверджені акти вибору зазначених
земельних ділянок, що підтверджує їх
легітимну передачу в користування
позивача.

Відповідно до вимог статті 13
Земельного кодексу Української РСР,
чинного станом на час виділення
позивачу вище зазначених земельних
ділянок, земля в Українській РСР
надавалася в користування державним
підприємствам, організаціям і
установам.

Згідно з статтею 15 цього ж Кодексу
земля надавалась у безстрокове
користування без заздалегідь
встановленого строку.

Відповідно до вимог статті 16 цього ж
Кодексу, надання земельних ділянок у
користування здійснювалося в порядку
відведення, яке проводилося на
підставі рішення виконавчого комітету
міської Ради народних депутатів.

Не відповідає вимогам чинного
законодавства висновок суду про те, що
відсутність у позивача державного акту
на право постійного користування
вказаними земельними ділянками
свідчить про недоведення ним свого
права на користування спірними
земельними ділянками, а відтак, і про не
порушення оспорюваними рішеннями
законних прав та інтересів позивача.

Крім того, суд проігнорував
неодноразово озвучені в судовому
засіданні пояснення представника
позивача про юридичну та технічну
неможливість виготовлення державного
акту на право постійного користування
спірними земельними ділянками,
оскільки, вони не є вільними від
забудови, так як на них знаходяться
споруди і зелені насадження третіх
осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Також, суд проігнорував пояснення
представника Головного управління
Держземагенства у Волинській області в
судовому засіданні 18 листопада 2013 року,
який на долученій до справи кольоровій
експлікації кадастрового плану м.
Луцька чітко довів, що земельні
ділянки, виділені ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 накладаються на земельні
ділянки, виділені позивачу.

Таким чином, суд не довів обставини, які
мають значення для справи, які вважав
встановленими.

Сторони чи їх представники, а також
треті особи, в судове засідання не
з'явилися, тому суд з огляду на вимоги
статті 197 КАС України вирішив
розглядати справу в порядку письмового
провадження.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги
та клопотання, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга належить до задоволення
частково з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджується, те
що рішенням виконавчого комітету
Луцької міської ради народних
депутатів 12 квітня 1979 року № 124
затверджено акт вибору та виділено
земельну ділянку Волинському філіалу
Інституту «Укрземпроект» під добудову
виробничого будинку по вул. Радянській
загальною площею 0,16 га за рахунок
міськземфонду та власних домоволодінь
згідно додатку № 2, зобов'язано
забудовника розробити проект забудови
земельної ділянки відповідно до
архітектурно-планувального завдання
головного архітектора міста, внести в
генеральний кошторис будівництва
вартість всіх затрат, зв'язаних з
освоєнням земельної ділянки. Одночасно
виконавчий комітет Луцької міської
ради народних депутатів просив
виконком Волинської обласної ради
народних депутатів дати дозвіл на
знесення індивідуальних житлових
будинків відповідно до додатку № 2. Цим
додатком до рішення виконкому Луцької
міської ради № 124 від 12 квітня 1979 року,
була затверджена відомість про
земельні ділянки, що вилучаються у
землекористувачів для будівництва та
про будови, споруди і зелені насадження
на цих ділянках, відповідно до якої
Волинський філіал інституту
«Укрземпроект» замість вилучених
земельних ділянок та будинків був
зобов'язаний надати квартири сімом
сім'ям громадян.

Знаходить своє підтвердження і факт
вилучення земельної ділянки у ОСОБА_2

З матеріалів справи зрозуміло, що 12
лютого 1981 року виконавчий комітет
Луцької міської ради народних
депутатів рішенням № 59 додатково
виділив Волинському філіалу інституту
«Укрземпроект» земельну ділянку
площею 0,07 га по вул. Радянській в м.
Луцьку під добудову виробничого
будинку згідно з додатком, зобов'язано
забудовника розробити проект забудови
земельної ділянки відповідно до
архітектурно-планувального завдання
головного архітектора міста, а після
виділення вказаних земельних ділянок
Волинський філіал Українського
державного інституту проектування
міст «Гіпроград» в 1982 році виготовив на
замовлення позивача робочий проект
будівництва добудови
виробничо-лабораторного корпусу.

Згідно з рішенням Луцької міської ради
№538 від 30 жовтня 1991 року вулиця
Радянська в м. Луцьку була розділена на
три частини і в ділянці від
Театрального майдану до педагогічного
інституту отримала назву імені
Володимира Винниченка, було
ліквідовано вулицю Промислову і
нумерацію будинків, розташованих на
цій вулиці, прив'язано до вулиці
Винниченка.

На підставі рішення виконавчого
комітету Луцької міської ради народних
депутатів № 276 від 29 травня 1997 року «Про
закріплення та додаткове виділення
земельних ділянок громадянам міста» за
будинком АДРЕСА_1 була закріплена
земельна ділянка площею 0,1752 га.

Рішенням Луцької міської ради № 7/58 від
25 жовтня 2006 року «Про передачу у
спільну часткову власність земельної
ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд на АДРЕСА_1» та рішенням Луцької
міської ради № 12/24.1 від 28 березня 2007
року «Про внесення змін до рішення
міської ради від 25 жовтня 2006 року № 7/58
«Про передачу у спільну часткову
власність земельної ділянки згаданим
особам для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1/1 було передано у власність
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - 7/20 частин земельної
ділянки на АДРЕСА_2 площею 0,10 га та
надано в оренду земельну ділянку
площею 0,0080 га терміном на 5 років для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель та
споруд.

Рішенням Луцької міської ради № 23/97 від
26 квітня 2012 року «Про надання ОСОБА_4
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд на
АДРЕСА_1» ОСОБА_4 надано дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки у
власність для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд на
АДРЕСА_1 площею 0,0576 га за рахунок
земель, що перебувають у користуванні
ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про
відсутність у справі доказів про те, що
оскаржувані рішення Луцької міської
ради прийнято з порушеннями процедури
розгляду питання в міській раді. Дані
проекти рішень попередньо
розглядалися профільною постійною
комісією міської ради та прийнято
рекомендації.

Знаходить підтвердження факт того, що
питання про передачу у спільну
часткову власність земельної ділянки
власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2, надання
дозволу на розробку проекту відведення
земельної ділянки ОСОБА_4 розглядалося
на депутатській комісії, на сесії
міської ради та підтримане більшістю
голосів від загального складу міської
ради.

А відтак колегія суддів не знайшла
порушень відповідачем статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні».

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про правовий характер рішення
Луцької міської ради від 26 квітня 2012
року № 23/97 «Про надання гр. ОСОБА_4
дозволу на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_2», яке є процесуальним
документом та надає право особі
розробити проект землеустрою і його
погодити у встановленому законом
порядку.

Відповідно до статті 123 Земельного
кодексу України міська рада
зобов'язана розглянути клопотання
(заяву) і надати згоду (дозвіл) на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки.

Суд першої інстанції вірно наголосив
на тому, що такий проект землеустрою
підлягає до затвердження шляхом
прийняття рішення на сесії міської
ради про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки. На підставі вказаного рішення
проводиться державна реєстрація права
власності на земельну ділянку.

Колегія суддів звертає увагу на
виключну компетенцію відповідача, як
власника та законного розпорядника
земель м. Луцька - такий має право, а не
обов'язок надати у власність земельну
ділянку, прийнявши відповідне рішення
із зазначенням підстав його прийняття.

Законом України «Про державний
земельний кадастр» визначено порядок
розробки проектів землеустрою щодо
відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 8 статті 51 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» виконавчий комітет ради є
підзвітним і підконтрольним раді, що
його утворила з питань здійснення ним
повноважень органів виконавчої влади,
а рішення виконавчого комітету ради з
питань, віднесених до власної
компетенції виконавчих органів ради,
можуть бути скасовані відповідною
радою. А відтак питання про скасування
рішення виконкому повинно бути
винесено на розгляд сесії міської ради
та прийнято відповідне рішення.

З огляду на зазначене, суд апеляційної
інстанції поділяє висновок суду першої
інстанції, про те, що вимога позивача
про скасування рішення виконавчого
комітету Луцької міської ради народних
депутатів № 276 від 29 травня 1997 року «Про
закріплення та додаткове виділення
земельних ділянок громадянам міста» не
підлягає скасуванню, оскільки є
передчасною, у зв'язку із відсутністю
рішення міської ради по даному питанню.

Поряд з цим суд апеляційної інстанції
звертає увагу на те, що виконавчий
комітет Луцької міської ради приймає
участь у справі в якості третьої особи
без самостійних вимог на стороні
відповідача, що унеможливлює
зобов'язання такого вчинити певні дії
чи скасування його рішень в даному
судовому спорі.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав. Документом, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, згідно з частиною 1 статті 126
Земельного кодексу України, є
державний акт, а право оренди землі,
відповідно до частини 2 тієї ж статті,
оформляється договором, який
реєструється відповідно до закону.

В матеріалах справи відсутні докази, що
посвідчують право власності чи право
користування спірною земельною
ділянкою.

Як зрозуміло з матеріалів справи, у
позивача відсутнє право постійного
користування земельною ділянкою на
момент прийняття оспорюваних рішень
міської ради та її виконавчого
комітету.

Не витримує критики посилання апелянта
на пункт 6 Перехідних положень ЗК
України яким встановлено, що громадяни
та юридичні особи, які мають у
постійному користуванні земельні
ділянки, але за цим кодексом не можуть
мати їх на такому праві, повинні до 1
січня 2008 року переоформити їх у
встановленому порядку право власності
або право оренди на них та рішення
Конституційного Суду України № 5-рп/2005
у справі № 1-17/2005 від 22 вересня 2005 року,
яким визнано неконституційним
зобов'язання переоформити право
постійного землекористування
земельною ділянкою, оскільки, позивач
не надав суду жодних доказів та
правовстановлюючого документу
(державного акту на право постійного
землекористування), що передбачалось
Земельним кодексом Української РСР 1970
року.

Крім того, позивачем не надано суду
доказів сплати земельного податку як
постійним землекористувачем.

Відповідно до пункту «б» частини
першої статті 12 ЗК України до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою
статті 116 ЗК України громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Як передбачено частиною першою статті
122 ЗК України сільські, селищні, міські
ради передають земельні ділянки у
власність або користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Перелік підстав припинення права
власності на земельну ділянку
визначений ст. 140 ЗК України. Так,
підставами припинення права власності
на земельну ділянку є: добровільна
відмова власника від права на земельну
ділянку; смерть власника земельної
ділянки за відсутності спадкоємця;
відчуження земельної ділянки за
рішенням власника; звернення стягнення
на земельну ділянку на вимогу
кредитора; відчуження земельної
ділянки з мотивів суспільної
необхідності та для суспільних потреб;
конфіскація за рішенням суду;
невідчуження земельної ділянки
іноземними особами та особами без
громадянства у встановлений строк у
випадках, визначених цим Кодексом.
Указаний перелік є вичерпним.

Отже, такої підстави припинення права
власності на земельну ділянку, як
скасування рішення органу виконавчої
влади, на підставі якого було видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку, ЗК України не
передбачено.

Відповідно до статті 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
Державі. При цьому судочинство в
Україні здійснюється Конституційним
Судом України та судами загальної
юрисдикції. Водночас система судів
загальної юрисдикції будується за
принципами територіальності,
спеціалізації та інстанційності.

Так, відповідно до частини 1 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України
передбачено, що до адміністративних
судів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією або
законами України встановлено інший
порядок судового провадження. Цю норму
слід розуміти в системному зв'язку із
частиною 1 тієї самої статті, з якої
випливає, що захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб шляхом
оскарження до адміністративного суду
будь-яких рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень можливий
лише у сфері публічно-правових
відносин.

Пунктами 1, 7 частини 1 статті 3 КАС
України також визначено, що справа
адміністративної юрисдикції - це
переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень
(далі - суб'єкт владних повноважень).

Таким чином, головною ознакою
публічно-правових спорів є участь у них
хоча б однією зі сторін суб'єкта
владних повноважень. Крім того,
оскільки відповідно до пункту 1 частини
1 статті 3 та частини 1 статті 17 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на правовідносини,
що виникають у зв'язку зі здійсненням
суб'єктом владних повноважень владних
управлінських функцій, необхідною
ознакою належності справи до
адміністративної юрисдикції є
здійснення цим суб'єктом владних
управлінських функцій та повноважень,
і ці функції та повноваження повинні
здійснюватись ним саме у тих
правовідносинах, у яких виник спір.

Компетенція адміністративних судів
визначена статтею 17 КАС України та
поширюється на: спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяль ності; спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби; спори між суб'єктами владних
повноважень з приводу реалізації їх
компетенції у сфері управління, у тому
числі делегованих повноважень; а також
спори, які виникають з приводу
укладання та виконання
адміністративних договорів; спори за
зверненням суб'єкта владних
повноважень у випадках, встановлених
законом; спори щодо правовідносин,
пов'язаних з виборчим процесом чи
процесом референдуму. Вказаний перелік
є вичерпним і не підлягає розширеному
тлумаченню або поясненню, навіть
опосередковано через інші законодавчі
акти.

Загальний аналіз процесуальних норм
законодавства України, за якими
визначаються юрисдикційна належність
та підсудність справ різній судовій
спеціалізації, вказує на певні
критерії розмежування спорів між ними.
До яких, зокрема, входять такі, як: 1)
суб'єктний склад сторін спору; 2)
предмет спірних правовідносин; 3)
характер спірних правовідносин.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1
статті 157 КАС України суд закриває
провадження в справі, якщо таку не
належить розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

З огляду на спірні правовідносини
колегія суддів прийшла до висновку, що
в даній справі має місце спір про право,
в частині визнання протиправним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, саме такий
стосується реалізації права власності
на земельну ділянку, а відтак такий
спір належить розгляду в порядку
цивільного судочинства. Такий висновок
апеляційного суду знаходить своє
підтвердження і в постановах
Верховного Суду України від 18 вересня
2013 року (справа № 6-12цс13), від 23 жовтня 2013
року (справа № 6-93цс13) та від 25 червня 2014
року.

Враховуючи викладене колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
скасування постанови суду першої
інстанції, в частині визнання нечинним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, з огляду на порушення
норм процесуального права, що призвело
до неправильного вирішення справи, а
тому провадження в цій частині
підлягає закриттю, в іншій частині
рішення суду слід залишити без змін,
оскільки таке відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
висновки суду відповідають обставинам
справи та наявним у справі доказам.

Керуючись статтями 157, 195, 197, 198, 200, 202, 205,
207, 254 КАС України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Волинський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою" задоволити
частково.

Постанову Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 23 грудня 2013
року у справі № 161/6220/13-а, в частині
відмови в визнанні нечинним державного
акта №23 від 12 червня 2007 року на
право власності на земельну ділянку, -
скасувати та закрити провадження у
справі в цій частині закрити.

В решті постанову Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 23 грудня 2013 року у справі №
161/6220/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом 20-ти днів з дня набрання
ухвалою законної сили.

Головуючий суддя:
Кузьмич С. М.

Судді:
Матковська З. М.

Гулид Р. М.