Справа № 2а-16334/10/0470
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/25677/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів: Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І., Шипуліної
Т.М.,розглянувши у попередньому
судовому засіданні

касаційну скаргу Західно-Донбаської
об'єднаної державної податкової
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби

на постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 20.03.2012

у справі № 2а-16334/10/0470

за позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1

до Західно-Донбаської об'єднаної
державної податкової інспекції у
Дніпропетровській області

про визнання недійсним рішення про
застосування штрафних (фінансових)
санкцій,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
04.02.2011 відмовлено у задоволенні
позовних вимог фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі -
позивач, фізична особа-підприємець
ОСОБА_1.) до Західно-Донбаської
об'єднаної державної податкової
інспекції у Дніпропетровській області
(надалі - відповідач, Західно-Донбаська
ОДПІ у Дніпропетровській області) про
визнання недійсним рішення № від
02.11.2010, яким застосовано штрафні
(фінансові) санкції в розмірі 2 877 482,70
грн.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 20.03.2012 скасовано постанову суду
першої інстанції та прийнято нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної
інстанції прийнято з порушенням норм
матеріального права, відповідач
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, у
якій просить скасувати постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 20.03.2012 та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Позивач не надав письмових заперечень
на касаційну скаргу, що не перешкоджає
її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 02.11.2010
Західно-Донбаською ОДПІ в
Дніпропетровській області на підставі
акта № 114/17/2- від 18.10.2010 про
результати планової виїзної
документальної перевірки дотримання
вимог податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.07.2007 по
30.06.2010 винесено рішення про
застосування до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1. штрафних
(фінансових) санкцій № в розмірі 2
877 482,70 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції зазначив,
що позивач повинен був здійснювати
розрахунки за договорами надання
послуг через розрахунковий рахунок або
за готівку із застосуванням
реєстратора розрахункових операцій
відповідно до вимог ст.ст. 1, ст. 3 Закону
України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» (надалі - Закон України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг»).

Переглянувши судові рішення у межах
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
Вищий адміністративний суд України
дійшов висновку про помилковість такої
позиції та погоджується із підставами
скасування судом апеляційної
інстанції рішення суду першої
інстанції, з огляду на наступне.

Позивачем укладалися договори з ВАТ
«Запоріжавтотранс» (№ 287-09 від 10.06.2009,
додаткова угода № 1 від 09.12.2009) та ВАТ
«Дніпропетровське обласне
підприємство автобусних станцій» (№
010026 від 01.01.2008, № 010026 від 01.01.2009, № 010026
від 03.01.2010) про надання послуг та
виконання робіт, пов'язаних із
відправленням і прибуттям пасажирів
автобусних маршрутів загального
користування згідно з розкладом руху.

Згідно умов зазначених договорів ВАТ
«Запоріжавтотранс» та ВАТ
«Дніпропетровське обласне
підприємство автобусних станцій» (ВАТ
«Допас») брали на себе обов'язок,
зокрема, з продажу населенню квитків.
Тобто, реалізацію квитків на проїзд
здійснювали ВАТ «Запоріжавтотранс» та
ВАТ «Дніпропетровське обласне
підприємство автобусних станцій», а не
позивач.

Податковий орган дійшов висновку в
акті перевірки про проведення
позивачем розрахункових операцій в
готівковій формі на загальну суму 575
496,54 грн. без використання
зареєстрованого, опломбованого у
встановленому порядку та переведеного
у фіскальний режим роботи реєстратора
розрахункових операцій та без
роздрукування і видачі відповідних
розрахункових документів встановленої
форми, що підтверджують виконання
розрахункових операцій. Тобто, позивач
отримував кошти в касах ВАТ
«Запоріжавтотранс» та ВАТ «Допас» як
розрахунок за вказаними договорами
без застосування реєстратора
розрахункових операцій.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України
«Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг» суб'єкти підприємницької
діяльності, які здійснюють
розрахункові операції в готівковій
та/або в безготівковій формі при
продажу товарів (наданні послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг, зобов'язані
проводити розрахункові операції на
повну суму покупки (надання послуги)
через зареєстровані, опломбовані у
встановленому порядку та переведені у
фіскальний режим роботи реєстратори
розрахункових операцій з
роздрукуванням відповідних
розрахункових документів, що
підтверджують виконання розрахункових
операцій, або у випадках передбачених
Законом, із застосуванням
зареєстрованих у встановленому
порядку розрахункових книжок.

Згідно ч.1 ст.1 вказаного Закону,
реєстратори розрахункових операцій
застосовуються фізичними особами -
суб'єктами підприємницької діяльності
або юридичними особами (їх філіями,
відділеннями, іншими відокремленими
підрозділами) (далі - суб'єкти
підприємницької діяльності), які
здійснюють операції з розрахунків в
готівковій та/або в безготівковій
формі (із застосуванням платіжних
карток, платіжних чеків, жетонів тощо)
при продажу товарів (наданні послуг) у
сфері торгівлі, громадського
харчування та послуг, а також
уповноваженими банками та суб'єктами
підприємницької діяльності, які
виконують операції купівлі-продажу
іноземної валюти.

Відповідно до абзацу 4 ст. 2 зазначеного
Закону, розрахункова операція - це
приймання від покупця готівкових
коштів, платіжних карток, платіжних
чеків, жетонів тощо за місцем
реалізації товарів (послуг), видача
готівкових коштів за повернутий
покупцем товар (ненадану послугу), а у
разі застосування банківської
платіжної картки-оформлення
відповідного розрахункового документа
щодо оплати в безготівковій формі
товару (послуги) банком покупця, або у
разі повернення товару (відмови від
послуги), оформлення розрахункових
документів щодо перерахування коштів у
банк покупця.

Предметом господарських договорів,
укладених позивачем з ВАТ
«Запоріжавтотранс» та ВАТ
«Дніпропетровське обласне
підприємство автобусних станцій», є
надання послуг перевезення населенню.
Аналіз даних договорів дає підстави
дійти висновку, що послуга перевезення
складалась з двох стадій: організація
перевезення та реалізація квитків;
фактичне перевезення. Як встановлено
судом апеляційної інстанції, позивач
не мав стосунку до факту реалізації
квитків, а лише перевозив пасажирів на
підставі проїзних документів, виданих
ВАТ «Запоріжавтотранс» та ВАТ
«Дніпропетровське обласне
підприємство автобусних станцій». Крім
того, грошові кошти від Замовників
послуги він отримував в касі
автостанцій.

Таким чином, при здійсненні послуг з
перевезення пасажирів покупцями
(замовниками) послуги були пасажири,
які отримували квитки від ВАТ
«Запоріжавтотранс» та ВАТ
«Дніпропетровське обласне
підприємство автобусних станцій».

Позивач при взаємовідносинах не
продавав будь-яких послуг ВАТ
«Запоріжавтотранс» та ВАТ
«Дніпропетровське обласне
підприємство автобусних станцій». З
огляду на викладене, взаєморозрахунки
між вказаними суб'єктами не є
розрахунковими операціями в розумінні
норм ст. 2, 3 Закону України «Про
застосування реєстраторів
розрахункових операцій у сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг».

Крім того, суд апеляційної інстанції
звернув увагу на те, що податковий
орган при застосуванні штрафу вийшов
за межі строків застосування
адміністративно-господарських
санкцій, встановлених нормами
Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 238 Господарського
кодексу України за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності до суб'єктів господарювання
можуть бути застосовані
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідації його
наслідків.

Строки застосування
адміністративно-господарських санкцій
встановлено ст. 250 Господарського
кодексу України, згідно положень якої
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Отже, уповноважений орган державної
влади при виявленні факту порушення
суб'єктом господарювання правил
здійснення господарської діяльності,
зокрема порушення вимог Закону України
«Про застосування реєстраторів
розрахункових операцій в сфері
торгівлі, громадського харчування та
послуг», мав право прийняти рішення про
застосування такого виду
адміністративно-господарських
санкцій, як штрафні санкції, протягом
шести місяців з дня виявлення
порушення, але не пізніш як через один
рік з дня порушення цим суб'єктом
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності.

Закінчення будь-якого із встановлених
ст. 250 Господарського кодексу України
строків виключає застосування таких
санкцій до суб'єкта підприємницької
діяльності за вчинене ним порушення.

Приймаючи рішення про
застосування санкцій до позивача, яке
датоване 02.11.2010, податковий орган при
визначенні розміру штрафних
(фінансових) санкцій не повинен був
виходити за межі річного строку, тобто
застосовувати штрафні санкції за
порушення, вчинені раніше 02.11.2009.

З наведеного вбачається, що суд
апеляційної інстанції доречно
наголосив на тому, що штрафні
(фінансові) санкції частково
застосовано податковим органом за
період, який не охоплений межами
річного строку застосування
адміністративно-господарських
санкцій, передбаченого нормами ст. 250
Господарського кодексу України, що
вказує на необхідність скасування
рішення податкового органу.

Відтак, наведене підтверджує
правильність застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права
при винесенні постанови від 20.03.2012 та
скасуванні рішення суду першої
інстанції, що доводами касаційних
скарг не спростовується.

Керуючись ст. 210, 214, 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231,
ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

1. Касаційну скаргу Західно-Донбаської
об'єднаної державної податкової
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби залишити
без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 20.03.2012 у справі № 2а-16334/10/0470 залишити
без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута Верховним Судом
України з підстав, у порядку та в
строки, встановлені статтями 236- 238, 2391
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева (підпис)
Т.М. Шипуліна