Справа № 826/16009/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2014-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 грудня 2014 року № 826/16009/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

суддів: Дегтярьової О.В., Катющенка В.П.,

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1до Державної
міграційної служби України (відповідач
- 1), Управління Державної міграційної
служби України в Київській області
(відповідач - 2)про визнання дій
незаконними, визнання неправомірним та
скасування рішення №498-14 від 06.10.2014
року, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в
якому з урахуванням внесених заявою
від 25 листопада 2014 року уточнень
просить суд:

- визнати дії Управління Державної
міграційної служби України в Київській
області незаконними у частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України №498-14 від 06.10.2014 року про
відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України визнати ОСОБА_1 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до вимог чинного
законодавства.

Свої вимоги позивач та його
представник обґрунтовують наявністю
численних порушень, допущених
відповідачем-1 під час вирішення
питання про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, а відповідачем-2 - порядку
повідомлення про прийняте Державною
міграційною службою України рішення.
Крім того, позивач наполягає на
наявності у нього об'єктивних та
правових підстав для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, однак ці обставини не були
враховані відповідачем під час
виконання останнім своїх повноважень.
Підставою для пред'явлення вимоги до
ДМС України визнати ОСОБА_1 біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до вимог чинного
законодавства мотивована тим, що це
єдиний дієвий (ефективний) спосіб
захисту права позивача, оскільки
закріплені у судових рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
позову ОСОБА_1, висновки не були
прийняті до уваги відповідачем-1 при
прийнятті оскаржуваного рішення.

Представник відповідача-1 у своїх
письмових запереченнях просить
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі вказуючи на те, що
позивачем не надано відомостей про
його утиски у країні походження та
документів, які б підтверджували, що у
нього склалися умови, які визначені у
пунктах 1 та 13 статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
від 08.07.2011р. №3671-VI. Інформація про
побоювання переслідувань, що була
надана позивачем, ґрунтується виключно
на його особистих твердженнях і не має
ніякого документального
підтвердження. Отже, при розгляді заяви
позивача про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідачем вивчено
матеріали особової справи шукача
притулку, дано оцінку та досліджено
інформацію по країні його походження.
На підставі вказаного та імперативних
приписів статті 6 Закону суб'єкт
владних повноважень правомірно
відмовив у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки встановлено умови, за
яких такий статус не надається.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав і
просив їх задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві. При цьому,
представник позивача наполягав на
наявності у позивача права на визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту з огляду на
переслідування його в країні
походження.

Представник відповідача-1 в судовому
засіданні проти позову заперечив і
просив відмовити у його задоволенні з
огляду на відсутність законодавчо
визначених підстав для визнання
позивача біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту.

З огляду на надані представниками
сторін заяви суд перейшов до розгляду
даної справи у порядку письмового
провадження. Одночасно представника
відповідача зобов'язано надати
додаткові докази - матеріали особової
справи позивача, на яких ґрунтується
висновок і додатковий висновок
посадових осіб міграційної служби.

04 грудня 2014 року представником
відповідача-1 надані додаткові докази у
справі.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду і
вирішення справи по суті, суд встановив
наступне.

За результатами розгляду
адміністративного позову ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та
скасування рішення №449-12 від 10.08.2012 року
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 листопада 2012 року позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволено частково; визнано
протиправним та скасовано рішення
Державної міграційної служби України
від 10.08.2012р. №449-12 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні;
зобов'язано Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні відповідно до вимог
чинного законодавства.

Висновки суду мотивовані тим, що
позивачем зроблено реальну спробу
обґрунтувати свою заяву, в якій
зазначено, що він не має можливості
повернутись до країни походження у
зв'язку з тим, що він, як особа, що
сповідує іслам, побоюється
переслідувань з боку органів державної
влади за релігійною ознакою.

Факт наявності переслідувань в
Узбекистані з боку влади по відношенню
до релігійних груп мусульман, які
функціонують поза її контролем, є
загальновідомим та підтверджується
даними офіційних джерел інформації, а
саме: доповідей міжнародної
правозахисної організації «Amnestry
International» («Міжнародна амністія») за 2009
та 2010 роки, витягу доповіді Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців по ситуації в Узбекистані 2010
року та Доповіді уряду США по
Узбекистану.

Тобто, ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідувань за релігійною
ознакою є цілком імовірними.

При цьому, відсутність документального
підтвердження усних доводів особи, що
має на меті отримати статус біженця, не
повинно перешкоджати у прийнятті
рішення щодо оформлення документів для
вирішення питання щодо надання статусу
біженця, якщо фактичні дані, наведені
заявником, співпадають із відомими
фактами, є вірогідними, логічно
послідовними, а отже такими, що
викликають довіру. А тому відсутність у
ОСОБА_1 письмових доказів, які
підтверджують його переслідування за
релігійними ознаками, не може
слугувати підставою для прийняття
висновку про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Участь позивача у релігійній
організації не може кваліфікуватися як
злочин проти миру, воєнний злочин або
злочин проти людства і людяності, а
також в розумінні Кримінального
кодексу України не є тяжким злочином
неполітичного характеру, оскільки дії
позивача не супроводжувались
застосуванням зброї, вчинення вибухів,
підпалу чи інших дій, що створюють
небезпеку для життя чи здоров'ю людини
або заподіяння значної майнової шкоди
чи настання інших тяжких наслідків та
не містять в собі погрози таких дій.

Підставою для подання заяви ОСОБА_1 про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
слугували побоювання переслідування
його з релігійних мотивів в разі його
повернення до Республіки Узбекистан,
оскільки державні служби Республіки
Узбекистан будуть намагатися
притягнути його до кримінальної
відповідальності. Пояснення ОСОБА_1
визнані судом першої інстанції
послідовними, не суперечливими та
такими, що містять ознаки реального
побоювання бути переслідуваним у своїй
країні. Тому, висновок Державної
міграційної служби України визнано
судом передчасним і прийнятим без
урахування всіх обставин справи.

Правомірність висновків Окружного
адміністративного суду міста Києва,
викладених у постанові від 22.11.2012 року,
підтверджені Київським апеляційним
адміністративним судом в ухвалі від 28
травня 2013 року та Вищим
адміністративним судом України в
ухвалі від 29 січня 2014 року.

При цьому, Вищий адміністративний суд
України зазначив про те, що
відповідачем не в повній мірі
враховані та не досліджені обставини,
які мають суттєве значення для
вирішення питання про визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, рівень
небезпеки в країні походження
позивача, який існував станом на час
прийняття рішення, що має суттєве
значення для вирішення справи. Факт
наявності переслідувань в Узбекистані
з боку влади по відношенню до
релігійних груп мусульман, які
функціонують поза її контролем, є
загальновідомим та підтверджується
даними офіційних джерел інформації.
Тобто, ситуація у країні походження при
визначенні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідувань за релігійною
ознакою є цілком імовірними.

В силу положень частини 5 статті 254
Кодексу адміністративного судочинства
України постанова адміністративного
суду міста Києва від 22.11.2012 року набрала
законної сили станом на час розгляду
даної справи.

У відповідності до положень частини 1
статті 72 Кодексу адміністративного
судочинства України обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, предметом дослідження у
даній адміністративній справі є
правомірність рішень (висновків), дій
та бездіяльності відповідачів при
розгляді питання щодо надання ОСОБА_1
статусу біженця, або особи, яка
потребує додаткового захисту з
урахуванням судових рішень, якими
звернуто увагу Державної міграційної
служби України на необхідність повно
з'ясувати обставини, на які посилався
позивач, та які мають істотне значення
при вирішенні вимоги про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

27 березня 2014 року спеціалістом
Управління ДМС України в Київській
області складено висновок щодо відмови
у визнані біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якому
акцентуючи увагу на встановлених
фактах, посадова особа прийшла до
висновку про те, що позивач не підпадає
під категорію біженців та особи, яка
потребує додаткового захисту. Так,
посадова особа Управління ДМС України
в Київській області акцентує увагу на
наступному: заявник будучи у
міжнародному розшуку, неодноразово,
без будь-яких перешкод пересікав
кордони Саудівської Аравії, Китаю;
позивач надав суперечливу інформацію
щодо місця свого проживання на
території Тюменської області, за
вказаною ним адресою не мешкав, а їздив
як місіонер по селам Тюменської
області; в країні походження та в Росії
у нього залишилась нерухомість
(квартири), кошти за оренду яких отримує
сім'я заявника, з чого можна зробити
висновок, що заявник користується
всіма правами та свободами,
закріпленими Конституцією Узбекистану
без винятків та обмежень; факти
насилля, зокрема, психологічного,
фізичного або сексуального, та
дискримінаційних заходів щодо
заявника не встановлено; ОСОБА_1 ніяким
тортурам чи приниженням не піддавався,
його рідним ніхто не погрожував та
ніхто не переслідував.

Зважаючи на дату складення зазначеного
висновку, в Управлінні ДМС України в
Київській області на час його
складання була в наявності та
інформація, яка досліджувалась в
судовому порядку, і на підставі якої
суди прийшли до висновку про наявність
у позивача підстав для суб'єктивних
побоювань стати жертвою переслідувань
за релігійною ознакою.

Окремо колегія суддів вважає за
доцільне зауважити про
неправомірність посилань спеціаліста
Управління ДМС України в Київській
області на те, що у відповідності до
Закону Республіки Узбекистан від 01.05.1998
року №618-1 позивач мав можливість
офіційно реалізувати своє право на
свободу віросповідання і на підставі
постанови Кабінету Міністрів
Узбекистану від 01.03.2004 року №99 повинен
був отримати ліцензію для здійснення
законної релігійної діяльності. При
цьому посадовою особою відповідача-2 не
враховано, що позивач залишив країну
походження у 1993 році і після короткого
візиту у 1997 році переїхав для
проживання в Російську Федерацію, на
території якої був затриманий у 2008 році
у зв'язку з його розшуком в Узбекистані.

Крім того, спеціаліст Управління ДМС
України в Київській області у своєму
висновку наводить детальний аналіз
діяльності релігійної організації
Хізбут-Тахрір, в причетності до якої на
території Узбекистану підозрюється
позивач. Водночас, вказана організація
за наявною у відповідача-2 інформацією
діє на території Узбекистану з 1995 року,
а ОСОБА_1, як вже наголошувалось судом,
залишив Узбекистан у 1993 році.

Наведені суперечливості у висновку
спеціаліста Управління ДМС України в
Київській області від 27.03.2014 року щодо
відмови у визнані біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту
свідчать про неналежне виконання вимог
суду щодо проведення ретельної
перевірки викладених ОСОБА_1 обставин.

Крім того, викладені у висновку
обставини спростовуються наданими в
подальшому позивачем поясненнями.

Так, 09 липня 2014 року в Управлінні ДМС
України в Київській області з ОСОБА_1
було проведено співбесіду, під час якої
позивач підтвердив свої попередні
пояснення про те, що він викладав
основи релігії, а в Узбекистані
застосовуються репресії до викладачів
релігії, таких осіб саджають до
в'язниць на підставі тих статей, які
застосовуються і до позивача - ст.ст.159,
242 і 244 КК Узбекистану. З 1993 року позивач
проживав у Росії, викладав основи
ісламу під духовним керівництвом у
Тюменській області і в 2008 році його
затримала прокуратура Тюменської
області у зв'язку з розшуком в
Узбекистані, а розшук був з 2000 року. В
Російській Федерації у позивача
підписка про невиїзд і його оголошено у
Федеральний розшук. Щодо переслідувань
позивача з боку Узбекистану, ОСОБА_1
повідомив про те, що переслідують не
тільки його, а і його сім'ю, він навіть
позбавлений можливості телефонувати
додому, його і його дружину мають намір
посадити до в'язниці.

Позивач також повідомив, що хоча до
нього і не застосовувались тортури
(фізичний вплив), але йому
демонстрували катівню, що може бути
розцінено як застосування
психологічного тиску на ОСОБА_1

За результатами проведеної співбесіди
та отриманої від Служби безпеки
України інформації (лист 18.06.2014 року
№10616) службовою особою Управління ДМС
України в Київській області на
виконання постанови Окружного
адміністративного суду від 22.11.2012 року,
складено додаток до висновку щодо
відмови у визнані біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
затверджений 31 липня 2014 року.

Зміст вказаного висновку дає підстави
для твердження, що будь-яких нових
обставин, що були підставою для відмови
ОСОБА_1 рішенням ДМС України №449-12 від
10.08.2012 року, уповноваженою особою не
зазначено. Актуальна інформація щодо
ситуації в країні походження позивача
не вивчалась.

При вирішенні питання щодо
обґрунтованості вимог, заявлених
позивачем, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами,
які регулюють спірні правовідносини є:
Конвенція про статус біженців 1951 року,
Протокол щодо статусу біженців 1967 року
та Закон України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI
(далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право шукати притулку від
переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону №3671-VI (тут і далі в редакції,
чинні на момент винесення спірного
рішення) біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та названої
правової норми, поняття «біженець»
включає чотири основні підстави, за
наявності яких, особі може бути наданий
статус біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в
пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI
особа, яка потребує додаткового
захисту - це особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного
Закону не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, зокрема, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено
порядок розгляду заяви після прийняття
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено керівником органу
міграційної служби за вмотивованим
поданням працівника, який розглядає
заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.
Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
спільно з органами Служби безпеки
України проводить перевірку обставин,
за наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону (частина 6 статті 9 Закону
№3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9
названого Закону у разі виникнення
сумнівів щодо достовірності
інформації, поданої заявником,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності поданих ним
документів центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, має право
звертатися з відповідними запитами до
органів Служби безпеки України, інших
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та об'єднань
громадян, які можуть сприяти
встановленню справжніх фактів
стосовно особи, заява якої
розглядається. Такі звернення
розглядаються у строк, визначений
законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (частина 11 статті 9 Закону
№3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті
особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону
№3671-VI передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
№ 3671-VI, відсутні.

Беручи до уваги те, що основою для
висновку про відсутність у ОСОБА_1
підстав для отримання статусу біженця,
або особи, яка потребує додаткового
захисту слугували обставини, які були
предметом перевірки судом під час
розгляду справи про оскарження рішення
ДМС України від №449-12 від 10.08.2012 року і
які були визнані у судовому порядку
необґрунтованими, а ретельна перевірка
повідомлених позивачем обставин
відповідачами не проводилась, колегія
суддів не може погодитись з таким
висновком Державної міграційної
служби України.

З огляду на повідомлені представниками
сторін обставини з урахуванням наявних
у матеріалах справи доказів, колегія
приходить до висновку про наявність
підстав для визнання неправомірним та
скасування рішення Державної
міграційної служби України №498-14 від
06.10.2014 року про відмову ОСОБА_1 у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Між тим, наведена представником
позивача в заяві про уточнення позовну
вимога про зобов'язання Державної
міграційної служби України визнати
ОСОБА_1 біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
задоволенню не підлягає з огляду на
наступне.

За своєю правовою природою, відповідно
до норм чинного законодавства,
повноваження Державної міграційної
служби щодо визнання особою біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту є дискреційним повноваженням
та виключною компетенцією
уповноваженого органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації
Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2
стосовно здійснення адміністративними
органами влади дискреційних
повноважень, прийнятої Комітетом
Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді під
дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду - тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим ч.3 ст.2 КАС України
критеріям, не втручається у дискрецію
(вільний розсуд) суб'єкта владних
повноважень поза межами перевірки за
названими критеріями. Завдання
адміністративного судочинства полягає
не у забезпеченні ефективності
державного управління, а в
гарантуванні дотримання прав та вимог
законодавства, інакше було б порушено
принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - ключовим завданням якого
є здійснення правосуддя.

Таким чином, вищевказана позовна
вимога є формою втручання в
дискреційні повноваження відповідача
та виходить за межі завдань
адміністративного судочинства, а тому
задоволенню не підлягає.

Оцінюючи правомірність дій та рішення
відповідача, суд керується критеріями,
закріпленими у ч.3 ст.2 КАС України, які
певною мірою відображають принципи
адміністративної процедури, які
повинні дотримуватися при реалізації
дискреційних повноважень владного
суб'єкта.

При цьому, правила статті 105 Кодексу
адміністративного судочинства
України, стосовно зазначення позивачем
у позовній заяві способу захисту судом
порушених прав, не виключають
можливості обрання іншого способу
захисту самим судом. Зміст принципу
офіційного з'ясування всіх обставин у
справі зобов'язує адміністративний суд
до активної ролі у судовому засіданні,
в тому числі і до уточнення змісту
позовних вимог, з наступним обранням
відповідного способу захисту
порушеного права (постанова Верховного
Суду України від 20.04.2010 року, ЄДРСР
№9341137).

В той же час, відповідно до ч.2 ст.162 КАС
України, суд може прийняти іншу
постанову, яка б гарантувала
дотримання і захист прав, свобод,
інтересів людини і громадянина, інших
суб'єктів у сфері публічно-правових
відносин від порушень з боку суб'єктів
владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, а також факт
допущення відповідачем-1 порушень прав
позивача без врахування вказівок суду
щодо ретельної перевірки повідомлених
позивачем обставин, колегія суддів, для
належного захисту порушених прав
позивача, зобов'язує Державну
міграційну службу України повторно
розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
вимог чинного законодавства та з
урахуванням висновків суду.

Вимога позивача про визнання дій
відповідача-2 щодо порушення
встановленого законом порядку
повідомлення про прийняття ДМС України
рішення про відмову у визнанні
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
незаконними, на думку суду також не
підлягає задоволенню.

Як вбачається зі змісту
адміністративного позову,
обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
позивач і його представник посилається
на положення частини 13 статті 10 Закону
№3671-VI, якою передбачено, що у разі якщо
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
прийняв рішення про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, уповноважена
посадова особа цього центрального
органу виконавчої влади протягом семи
робочих днів з дня його отримання
надсилає або видає особі, стосовно
якої прийнято зазначене рішення,
письмове повідомлення з викладенням
причин відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Аналізуючи наведену правову норму, а
також вивчивши повідомлення від 09.10.2014
року за №5, направлене позивачу, суд
приходить до висновку про дотримання
суб'єктом владних повноважень вимог
законодавства щодо повідомлення
причин прийняття оскаржуваного
позивачем рішення та порядку його
оскарження.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Зважаючи на вищевикладене та виходячи
з меж заявлених позовних вимог,
системного аналізу положень чинного
законодавства України та матеріалів
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що викладені в позовній заяві вимоги
позивача є частково обґрунтованими та
відповідно такими, що підлягають
задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.11, 69-71, 105, ч.4 ст.122, 158-163,
167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України №498-14 від 06.10.2014 року про
відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу
України повторно розглянути заяву
ОСОБА_1 про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, відповідно до вимог чинного
законодавства та з урахуванням
висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Постанова набирає законної сили у
порядку, встановленому в ст.254 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду в
порядку та строки, визначені ст.ст.185-187
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Н.А. Добрівська

Судді:
О.В. Дегтярьова

В.П. Катющенко