Справа № 826/15157/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 грудня 2014 року 09:45
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Скочок Т.О., при секретарі Новик В.М.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю «Кадіма-Іст»
доДержавної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
провизнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень від 17.09.2014 року
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулося Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Кадіма-Іст» (надалі - позивач або ТОВ
«Кадіма-Іст») з позовом до Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві (надалі -
відповідач або ДПІ у Святошинському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 17.10.2014 року
відкрито провадження у справі,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
В обґрунтування позовних вимог
представник позивача зазначив, що
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийнято
контролюючим органом безпідставно,
оскільки, як стверджує останній, ТОВ
«Кадіма-Іст» не порушувало вимог пп.
138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.1 п. 139.1 ст.
139, п. 185.1 ст. 185, пп. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.6
ст. 198, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.6 ст. 201
Податкового кодексу України, а
реальність господарських операцій між
позивачем та контрагентами ТОВ «ВКФ
«Мілана» та ТОВ «ТД «Ортей»
підтверджується належним чином
оформленими первинними обліковими
У судове засідання 30.10.2014 року з'явилися
представники сторін.
Представник позивача у судовому
засіданні заявлені позовні вимоги
підтримав у повному обсязі та просив
суд задовольнити їх з підстав,
викладених у позовній заяві.
Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував,
підтримавши доводи, викладені у
письмових запереченнях проти позову, в
яких зазначено, що оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
прийнято у межах та на підставі наявних
у ДПІ у Святошинському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві повноважень у
зв'язку з виявленими під час перевірки
порушеннями вимог податкового
законодавства з боку ТОВ «Кадіма-Іст».
Суд у судовому засіданні 30.19.2014 року на
підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі - КАС України), враховуючи
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, ухвалив про перехід до
розгляду справи у порядку письмового
Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд зазначає
Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ
у Святошинському районі ГУ Міндоходів
у м. Києві проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ТОВ
«Кадіма-Іст» з питання дотримання
вимог податкового законодавства по
податку на додану вартість по
взаємовідносинах з ТОВ «Ра «Лоцман»,
ТОВ «Детемо», МПП «Фірма «Андромеда»,
ТОВ «БК «Палаццо», ТОВ «ВКФ «Мілана»,
ТОВ «КГ «Компроміс», ТОВ «Новий Градь»,
ТОВ «ТД «Ортей» за період з 01.03.2012 року
по 30.06.2014 року, у зв'язку з чим складено
акт від 27.08.2014 року №716/26-57-22-06-10/37963228
(надалі - акт перевірки).
У відповідності до змісту акту
перевірки, контролюючим органом
встановлено наступні порушення вимог
податкового законодавства з боку ТОВ
«Кадіма-Іст» при взаємовідносинах з
ТОВ «ВКФ «Мілана» та ТОВ «ТД «Ортей»:
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року
№996-ХІV (зі змінами та доповненнями), пп.
2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704, пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138,
пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу
України №2755-VI від 02.12.2010 року зі змінами
та доповненнями, в результаті чого
занижено податок на прибуток у сумі 313
661,00 грн., у тому числі за І квартал 2012
року - 2 441,00 грн., ІІ квартал 2012 року - 59
909,00 грн., ІІІ квартал 2012 року - 96 026,00 грн.,
ІV квартал 2012 року - 155 285,00 грн.;
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року
№996-ХІV (зі змінами та доповненнями), пп.
2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704, п. 185.1 ст. 185, пп. 188.1 ст. 188,
п. 198.1, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.6 ст.
201 Податкового кодексу України №2755-VI
від 02.12.2010 року зі змінами та
доповненнями, в результаті чого
занижено податок на додану вартість в
загальній сумі 284 445,00 грн., в тому числі:
червень 2012 року - 12 703,00 грн., липень 2012
року - 23 157,00 грн., вересень 2012 року - 70 261,00
грн., жовтень 2012 року - 87 579,00 грн.,
листопад 2012 року - 45 915,00 грн., грудень 2012
року - 44 830,00 грн.
На підставі викладеного вище, ДПІ у
Святошинському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві прийнято податкові
повідомлення-рішення від 17.09.2014 року:
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на прибуток за основним
платежем у розмірі 313 661,00 грн. та за
штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 78 415,00 грн.;
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість за
основним платежем у розмірі 284 445,00 грн.
та за штрафними (фінансовими) санкціями
(штрафами) - 71 111,00 грн.
повідомлення-рішення від 17.09.2014 року
відтак, такими, що підлягають
скасуванню, позивач звернувся з
позовом до суду.
Розглядаючи справу по суті, суд
виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи,
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті за
результатами виявлених порушень з боку
ТОВ «Кадіма-Іст» в звітних (податкових)
періодах за 2012 рік.
Відповідно до абз. 5 п. 1 розділу ХІХ
Податкового кодексу України, цей
Кодекс набирає чинності з 1 січня 2011
року, крім розділу III цього Кодексу,
який набирає чинності з 1 квітня 2011
Отже, основним нормативно-правовим
актом, що врегульовує спірні
правовідносини є Податковий кодекс
України від 02.12.2010 року №2755-VI з
наступними змінами та доповненнями у
редакції на час виникнення спірних
правовідносин (надалі - ПК України).
Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК України,
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.
При цьому, витрати операційної
діяльності, зокрема, включають
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів
140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1
ст. 138 ПК України).
Приписами абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України
визначено, що витрати, які враховуються
для визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
Витрати, не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку. У разі
втрати, знищення або зіпсуття
зазначених документів платник податку
має право письмово заявити про це
контролюючому органу та здійснити
заходи, необхідні для поновлення таких
документів. Письмова заява має бути
надіслана до/або разом із поданням
розрахунку податкових зобов'язань за
звітний податковий період. Платник
податків зобов'язаний відновити
втрачені, знищені або зіпсовані
документи протягом 90 календарних днів
з дня, що настає за днем надходження
такої заяви до контролюючого органу.
Якщо платник податку поновить
зазначені документи в наступних
податкових періодах, підтверджені
витрати включаються до витрат за
податковий період, на який припадає
таке поновлення (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
Отже, наведені правові норми
дозволяють платнику податку формувати
валові витрати у зв'язку з реальним
придбанням товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в своїй
господарській діяльності, що, в першу
чергу, має підтверджуватись належним
чином оформленими первинними
документами. Документи, які не мають
статус первинних, самі по собі не
можуть підтверджувати реальність
здійснення господарської операції та,
відповідно, валові витрати. При цьому,
неодмінною характерною рисою
господарської діяльності в рамках
податкових відносин є її направлення
на отримання доходу в грошовій,
матеріальній або нематеріальній
В свою чергу, відповідно до пп. 14.1.181 п.
14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит -
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
Згідно пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, зокрема, виникає у
разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
(абз. 1 п. 198.2 ст. 198 ПК України).
В силу п. 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.
Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку
контролюючим органом суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу (абз. 1 та 2 п. 198.6 ст. 198 ПК
Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну,
складену за вибором покупця
(отримувача) в один з таких способів: а)
у паперовому вигляді; б) в електронній
формі з дотриманням умови щодо
реєстрації у порядку, визначеному
законодавством, електронного підпису
уповноваженої платником особи та умови
реєстрації податкової накладної у
Єдиному реєстрі податкових накладних.
У такому разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді не є
У податковій накладній зазначаються в
окремих рядках такі обов'язкові
реквізити: а) порядковий номер
податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи-продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).
Приписами п. 201.4 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
складається у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Один примірник видається
покупцю, а другий залишається у
продавця. У разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді покупцю
видається оригінал, а копія
залишається у продавця.
Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Контролюючі органи
за даними реєстрів виданих та
отриманих податкових накладних,
наданих в електронному вигляді,
повідомляють платника податку про
наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу
(п. 201.6 ст. 201 ПК України).
Податкова накладна складається на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс). У разі якщо
частка товарів/послуг, послуг не
містить відокремленої вартості,
перелік (номенклатура) частково
поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, та
враховується при визначенні загальних
податкових зобов'язань (п. 201.7 ст. 201 ПК
Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу (п. 201.8 ст. 201 ПК України).
Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту
(абз. 1 п. 201.10 ст. 201 ПК України).
При цьому, форма та порядок заповнення
податкової накладної затверджуються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику (п.
201.2 ст. 201 ПК України).
Так, наказом Міністерства фінансів
України від 01.11.2011 року №1379 на
виконання положень ст. 201 ПК України
затверджено Порядок заповнення
податкової накладної, зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 22.11.2011
16.12.2011 року та втратив чинність 01.03.2014
року) (надалі - Порядок №1379).
Відповідно до п. 5 Порядку №1379, сплачена
(нарахована) сума податку на додану
вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
Податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку (п. 6.2 Порядку №1379).
Не дає права покупцю на віднесення сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту: відсутність факту
реєстрації платником податку -
продавцем товарів/послуг податкових
накладних в Єдиному реєстрі податкових
накладних; порушення порядку
заповнення податкової накладної;
податкова накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду (п. 6.3 Порядку №1379).

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, ПК України та Порядком
№1379 визначено окремі випадки, за яких
неможливе формування податкового
кредиту, зокрема, це відсутність
зв'язку з господарською діяльністю,
фіктивність операцій (відсутність
поставок), відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
ПДВ. Таким чином, із зазначеного вище
також випливає те, що при дослідженні
факту здійснення господарської
операції, оцінці підлягають відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Також, у відповідності до правової
позиції Вищого адміністративного суду
України, що викладена у листі від 02.06.2011
року №742/11/13-11, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року
№996-ХІV (надалі - Закон №996), який
визначає правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні, бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Приписами ст. 1 Закону №996 визначено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу, підставою для
бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів
можуть складатися зведені облікові
документи (ч. 1 ст. 9 Закону №996).

Первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 Закону №996).

Нормативно-правовим актом, який
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (надалі -
підприємства), установ та організацій,
основна діяльність яких фінансується
за рахунок коштів бюджету (надалі -
установи), є наказ Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 року №88,
яким затверджено Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (надалі -
Положення №88).

Згідно п. 2.1 Положення №88, первинні
документи - це документи, створені у
письмовій або електронній формі, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів
за готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних
касових апаратів, чеків тощо. Для
контролю та впорядкування обробки
інформації на основі первинних
документів можуть складатися зведені
документи (далі первинні документи) (п.
2.2 Положення №88).

Первинні документи, створені в
електронному вигляді, застосовуються
у бухгалтерському обліку за умови
дотримання вимог законодавства про
електронні документи та
електронний документообіг. На вимогу
контролюючих або судових органів
та своїх контрагентів підприємство,
установа зобов'язані за свій рахунок
зробити копії таких документів на
паперовому носії (п. 2.3 Положення №88).

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст
та обсяг господарської операції,
одиниця виміру господарської операції
(у натуральному та/або вартісному
виразі), посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції. Залежно від
характеру операції та технології
обробки даних до первинних документів
можуть бути включені додаткові
реквізити: ідентифікаційний код
підприємства, установи з Державного
реєстру, номер документа, підстава для
здійснення операцій, дані про
документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо (п. 2.4 Положення
№88).

Аналіз викладених норм свідчить про те,
що податковий кредит формується за
наслідками реальної господарської
операції, що підтверджується належними
податковими накладними та первинними
документами, в рамках господарської
діяльності платника податків.

Таким чином, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків, що також було
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 року №742/11/13-11.

Як було зазначено вище, підставою для
прийняття оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень став факт виявлених
відповідачем порушень податкового
законодавства з боку позивача при
взаємовідносинах з ТОВ «ВКФ «Мілана»
та ТОВ «ТД «Ортей».

Взаємовідносини з ТОВ «ВКФ «Мілана».

У відповідності до матеріалів справи,
між позивачем (Покупець) та ТОВ «ВКФ
«Мілана» (Продавець) укладено договір
поставки №М150812Т від 15.08.2012 року, згідно
умов якого Продавець зобов'язаний
поставити товар - алмазний інструмент
для обробки твердих матеріалів (граніт,
бетон, залізобетон) та інші
товарно-матеріальні цінності в
кількості та за цінами, що містяться в
рахунках-фактурах до даного договору, а
Покупець зобов'язаний прийняти товар і
сплатити за нього на умовах даного
договору.

На підтвердження товарності
(реальності) фінансово-господарських
операцій, здійснених на підставі
вищезазначеного договору, позивачем
надано суду копії наступних
документів:

- рахунків-фактур (№М-19/12/4 від
19.12.2012 року на суму 268 979,33 грн., №М-20/11/1
від 20.11.2012 року на суму 157 542,68 грн.,
№М-15/11/5 від 15.11.2012 року на суму 57 078,14
грн., №М-18/10/4 від 18.10.2012 року на суму 403
744,22 грн., №М-20/09/7 від 20.09.2012 року на суму
300 582,07 грн., №М-10/09/2 від 10.09.2012 року на
суму 16 541,40 грн., №М-04/09/4 від 04.09.2012 року
на суму 14 427,00 грн.,)

- видаткових накладних (№М-18/10/4 від
18.10.2012 року на суму 403 744,22 грн., №М-10/09/2
від 10.09.2012 року на суму 16 541,40 грн.,
№М-15/11/5 від 15.11.2012 року на суму 57 078,14
грн., №М-04/09/4 від 04.09.2012 року на суму 14
427,00 грн., №М-20/11/1 від 20.11.2012 року на суму
157 542,68 грн., №М-19/12/4 від 19.12.2012 року на
суму 268 979,33 грн., №М-20/09/7 від 20.09.2012 року
на суму 300 582,07 грн.);

- податкових накладних (від 10.09.2012
року №29 на суму 16 541,40 грн., від 15.11.2012
року №82 на суму 57 078,14 грн., від 18.10.2012
року №73 на суму 403 744,22 грн., від 04.09.2012
року №7 на суму 14 427,00 грн., від 20.11.2012
року №101 на суму 157 542,68 грн., від 20.09.2012
року №68 на суму 300 582,07 грн., від 19.12.2012
року №93 на суму 268 979,33 грн.).

Також, на підтвердження оплати товарів,
поставлених ТОВ «ВКФ «Мілана» за
вищезазначеними
фінансово-господарськими операціями,
позивачем надано суду копії виписок з
банківського рахунку позивача.

Крім того, як вбачається зі змісту акту
перевірки, відповідачем вказано про те,
що видаткові накладні №М-20/09/7 від 20.09.2012
року, №М-18/10/4 від 18.10.2012 року, №М-15/11/5 від
15.11.2012 року, №М-20/1/1 від 20.11.2012 року,
№М-19/12/4 від 19.12.2012 року зі сторони ТОВ
«ВКФ «Мілана» підписані директором
ОСОБА_1, проте, позивачем, за
твердженнями контролюючого органу, не
надано додатків до договору №М150812Т від
15.08.2012 року щодо зміни повноважної
особи (директора ТОВ «ВКФ «Мілана»).

Водночас, у відповідності до наявних у
матеріалах справи копії витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
станом на 15.08.2012 року, керівником ТОВ
«ВКФ «Мілана» з 01.11.2011 року вказано
ОСОБА_2, а згідно інформації з Єдиного
державного реєстру, керівником ТОВ
«ВКФ «Мілана» з 17.09.2012 року є ОСОБА_1, а,
відтак, останній починаючи з 17.09.2012 року
має право на представлення інтересів
ТОВ «ВКФ «Мілана» у відносинах з
третіми особами без довіреності, з
огляду на що вказані вище твердження
відповідача, покладені в основу
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, є
необґрунтованими.

Взаємовідносини з ТОВ «ТД «Ортей».

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем (Продавець) та ТОВ «ТД
«Ортей» (Покупець) укладено договір
поставки №1-П-ОРТ від 20.03.2012 року, згідно
якого сторони погодили, що Продавець
зобов'язаний поставити товар - алмазний
інструмент для обробки твердих
матеріалів (граніт, бетон, залізобетон)
та інші товарно-матеріальні цінності в
кількості та за цінами, що містяться в
рахунках-фактурах до даного договору, а
Покупець зобов'язаний прийняти товар і
сплатити за нього на умовах даного
договору.

На підтвердження товарності
(реальності) фінансово-господарських
операцій, здійснених на підставі
вищезазначеного договору, позивачем
надано суду копії наступних
документів:

- рахунків-фактур (№СФ20/03-103 від
20.03.2012 року на суму 13 950,00 грн., №СФ05/04-143
від 05.04.2012 року на суму 56 650,80 грн.,
№СФ11/04-256 від 11.04.2012 року на суму 23 790,00
грн., №СФ10/05-178 від 10.05.2012 року на суму 58
537,20 грн., №СФ15/05-268 від 15.05.2012 року на
суму 53 958,00 грн., №СФ-118 від 05.06.2012 року на
суму 12 900,00 грн., №СФ11/06-233 від 11.06.2012 року
на суму 56 557,20 грн., №СФ14/06-316 від 14.06.2012
року на суму 55 485,60 грн., №СФ19/06-411 від
19.06.2012 року на суму 24 456,05 грн., №СФ05/07-137
від 05.07.2012 року на суму 55 713,60 грн.,
№СФ10/07-238 від 10.07.2012 року на суму 51 187,20
грн., №СФ17/07-383 від 17.07.2012 року на суму 58
809,60 грн., №СФ20/07-471 від 20.07.2012 року на
суму 51 458,40 грн.,);

- видаткових накладних (№19/06-411 від
19.06.2012 року на суму 24 456,05 грн., №10/07-238 від
10.07.2012 року на суму 51 187,20 грн., №15/05-268 від
15.05.2012 року на суму 53 958,00 грн., №05/04-143
від 05.04.2012 року на суму 56 650,80 грн., №10/05-178
від 10.05.2012 року на суму 58 537,20 грн.,
№11/04-256 від 11.04.2012 року на суму 23 790,00
грн., №05/06-118 від 05.06.2012 року на суму 12 900,00
грн., №20/07-471 від 20.07.2012 року на суму 51 458,40
грн., №14/06-316 від 14.06.2012 року на суму 55
485,60 грн., №20/03-103 від 20.03.2012 року на суму 13
950,00 грн., №05/07-137 від 05.07.2012 року на суму 55
713,60 грн., №11/06-233 від 11.06.2012 року на суму
56557,20 грн., №17/07-383 від 17.07.2012 року на суму
58 809,60 грн.);

- податкових накладних (від 11.06.2012
року №233 на суму 56557,20 грн., 17.07.2012 року
№383 на суму 58 809,60 грн., від 10.07.2012 року
№238 на суму 51 187,20 грн., від 11.04.2012 року
№256 на суму 23 790,00 грн., від 19.06.2012 року
№411 на суму 24 456,05 грн., від 20.03.2012 року
№103 на суму 13 950,00 грн., від 05.06.2012 року
№118 на суму 12 900,00 грн., від 14.06.2012 року
№316 на суму 55 485,60 грн., від 10.05.2012 року
№178 на суму 58 537,20 грн., від 05.07.2012 року
№137 на суму 55 713,60 грн., від 05.04.2012 року
№143 на суму 56 650,80 грн., від 20.07.2012 року
№471 на суму 51 458,40 грн., від 15.05.2012 року
№268 на суму 53 958,00 грн.).

Також, на підтвердження оплати товарів,
поставлених ТОВ «ТД «Ортей» за
вищезазначеними
фінансово-господарськими операціями,
позивачем надано суду копії виписок з
банківського рахунку позивача.

За результатами дослідження
вищеперелічених первинних документів
суд дійшов висновку, що вони оформлені
у відповідності до вимог Закону №996 та
Положення №88.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що ТОВ «Кадіма-Іст» мало
ділову мету, укладаючи вказані
правочини з ТОВ «ВКФ «Мілана» та ТОВ
«ТД «Ортей», що підтверджується
наступним.

Згідно пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
розумна економічна причина (ділова
мета) - причина, яка може бути наявна
лише за умови, що платник податків має
намір одержати економічний ефект у
результаті господарської діяльності.

Так, на підтвердження подальшої
реалізації придбаних у ТОВ «ВКФ
«Мілана» та ТОВ «ТД «Ортей» товарів за
вищезазначеними
фінансово-господарськими операціями
представником позивача вказано, що ТОВ
«Кадіма-Іст» займається виконанням
робіт, пов'язаних зі свердлінням,
різанням та подрібненням
залізобетонних конструкцій, для
виконання яких необхідне спеціальне
обладнання та відповідні матеріали
(алмазні диски, коронки, свердла, анкера
та інше), що і виступило об'єктом
договорів, укладених з ТОВ «ВКФ
«Мілана» та ТОВ «ТД «Ортей».

Також, у матеріалах справи містяться
копії договорів та первинно облікових
документів, укладених з третіми
особами, щодо виконання робіт, при
використані яких і були застосовані
придбані у ТОВ «ВКФ «Мілана» та ТОВ «ТД
«Ортей» товари за оспорюваними
фінансово-господарськими операціями,
а, відтак, останні здійснювалися за
наявності у позивача ділової мети.

Слід також зазначити, що контролюючим
органом не заперечувалося факту
формування валових витрат та
податкового кредиту, який став об'єктом
перевірки, на підставі саме вказаних
вище документів первинно облікової
звітності.

Суд також звертає увагу, що
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано доказів
відсутності у контрагентів позивача
(ТОВ «ВКФ «Мілана» та ТОВ «ТД «Ортей»)
спеціальної податкової
правосуб'єктності на момент укладення
з ними вказаних вище правочинів,
зокрема, того, що вказані юридичні
особи не були зареєстровані в якості
платників податку на додану вартість
або того, що реєстрація останніх
платниками податку на додану вартість
була анульована до спірного періоду.
Відтак, наявні у матеріалах справи
копії первинних облікових документів,
на підставі яких позивач сформував
податковий кредит та валові витрати за
результатами господарських операцій з
ТОВ «ВКФ «Мілана» та ТОВ «ТД «Ортей»,
відповідають встановленим вимогам
податкового законодавства.

При цьому, суд вважає необґрунтованими
доводи відповідача, сформовані на
підставі актів про неможливість
проведення зустрічних звірок ТОВ «ВКФ
«Мілана» та ТОВ «ТД «Ортей», оскільки,
інформація, викладена в останніх,
фактично переписана відповідачем в акт
перевірки позивача без належного
дослідження та надання оцінки
первинним документам, як того
вимагають норми діючого податкового
законодавства України.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що відповідачем не було
надано до суду належних доказів, які б
свідчили про відсутність у вказаних
вище товариств (ТОВ «ВКФ «Мілана» та
ТОВ «ТД «Ортей») умов для здійснення
господарської діяльності (відсутність
майна, складських приміщень,
обладнання та виробничих потужностей,
в т.ч. орендованих, а також трудових
ресурсів, тощо), в тому числі із
залученням третіх осіб.

В силу п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками
податків визнаються фізичні особи
(резиденти і нерезиденти України),
юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 61
Конституції України встановлений
індивідуальний характер юридичної
відповідальності.

Так, безпосередньо в акті не наведено
правову норму, в силу якої на платника
податку (позивача) покладена
відповідальність за недекларування та
несплату податкових зобов'язань
платниками податку-контрагентами,
шляхом позбавлення його права на
податковий кредит.

Згідно правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в ухвалі від 10.10.2012 року за
№К-24491/10, за умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху грошових коштів,
яка б могла свідчити про узгодженість
дій позивача та його постачальників по
ланцюгу для одержання підприємством
незаконної податкової вигоди, останнє
не може зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань.

Таким чином, з урахуванням викладеного
вище, суд дійшов висновку, що позивач
при здійсненні
фінансово-господарських операцій з
контрагентами - ТОВ «ВКФ «Мілана» та
ТОВ «ТД «Ортей» - діяв як добросовісний
платник. При цьому, іншого з матеріалів
справи не вбачається, а відповідачем,
як суб'єктом владних повноважень, не
доведено.

Також, з матеріалів справи не
вбачається, а сторонами не спростовано
факту дійсності правочинів, укладених
між позивачем та контрагентами - ТОВ
«ВКФ «Мілана» та ТОВ «ТД «Ортей».

Враховуючи все викладене, суд, з
урахуванням вищезазначених висновків
та встановлених обставин у даній
справі, дійшов висновку про
необґрунтованість висновків ДПІ у
Святошинському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві, на підставі яких позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість та податку
на прибуток у відповідності до
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, а, отже, податкові
повідомлення-рішення від 17.09.2014 року
№ та № є протиправними та
такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до
яких, зокрема, відносяться вчинення дій
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, а, відтак, такими, що
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити у повному
обсязі.

2. Визнати протиправними та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 17.09.2014 року
№ та №.

3. Стягнути на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кадіма-Іст» (ідентифікаційний код:
37963228, адреса: 03608, м. Київ, вул. Василя
Степанченка, 3, офіс 143) судові витрати у
розмірі 487,20 грн. (чотирьохсот
вісімдесяти семи грн. 20 грн.) з
Державного бюджету України шляхом їх
безспірного списання з рахунку
Державної податкової інспекції у
Святошинському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
(ідентифікаційний код: 38760467, адреса: 03115,
м. Київ, вул. Верховина, 9).

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Т.О. Скочок