Справа № 712/23226/12
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року Справа № 876/14036/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 20 вересня 2013 року у справі
за адміністративним позовом Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Закарпатській області до
ОСОБА_2, третя особа на стороні
позивача, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - ОСОБА_1, про
виконання вимог припису, -

В С Т А Н О В И В :

21 грудня 2012 року Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Закарпатській області звернулась до
суду першої інстанції з
адміністративним позовом, в якому
просила зобов'язати ОСОБА_2 виконати
вимоги припису від 28.08.2012 року та
усунути порушення, а саме: привести
квартиру АДРЕСА_1 відповідно до
правовстановлюючих документів.
Витрати покласти на відповідача.

Постановою від 20 вересня 2013 року
Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в задоволенні
адміністративного позову відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, оскільки вважає, що
постанова прийнята з порушенням норм
матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що
висновки суду першої інстанції
ґрунтуються на припущеннях
представника відповідача та носять
безпідставний характер. Припис
відповідачем не оскаржувався, не
визнавався в судовому порядку
незаконним, а отже, сам відповідач
фактично визнав самовільне
будівництво.

З огляду на викладене, відповідач
просить скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову
постанову, якою відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у
справі, в судове засідання не прибули,
хоча належним чином були повідомлені
про дату, час і місце судового
засідання, апеляційний суд у
відповідності до п. 2 ч.1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства України
вважає можливим здійснювати розгляд
справи в порядку письмового
провадження за наявними у ній
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга належить до часткового
задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що
28.08.2012 року Інспекцією державного -
будівельного контролю у Закарпатській
області проведено позапланову
перевірку дотримання вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, державних будівельних
норм, стандартів і правил ОСОБА_2 щодо
будівництва та експлуатації прибудови
в АДРЕСА_1.

За результатами проведеної перевірки
ІДАБК встановлено, що ОСОБА_2 здійснив
самовільне будівництво прибудови
(веранди) до АДРЕСА_1. Дані будівельні
роботи виконані без затвердженої
проектної документації, без права на
виконання будівельних робіт, та
експлуатується без здачі в
експлуатацію.

Крім того, заступник начальника
управління - начальник відділу
контролю за будівництвом об'єктів,
якістю будівельних матеріалів та
державного ринкового нагляду №1 ОСОБА_3
виніс припис від 28.08.2012 року, яким
зобов'язав ОСОБА_2 усунути порушення
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності та
представити в ІДАБК у Закарпатській
області дозвільну документацію на
здійснену прибудову веранди; в разі
неможливості представити дозвільну
документацію відновити об'єкт до
попереднього стану до 28.09.2012 року; про
виконання вимог припису повідомити
ІДАБК у Закарпатській області до 05.10.2012
року.

07.11.2012р. ІДАБК у Закарпатській області
проведено позапланову перевірку на
виконання вимог припису від 28.08.2012р. про
усунення порушення вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил, за
результатами якої складено акт, яким
зафіксовано, що ОСОБА_2 не виконав
вимоги припису ІДАБК у Закарпатській
області від 28.08.2012 року.

Відмовляючи у задоволенні
адміністративного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що матеріали
справи не містять належних та
допустимих доказів щодо того, що саме
відповідач здійснив самовільне
будівництво, тому у задоволенні позову
слід відмовити.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку апеляційного суду, відповідають
фактичним обставинам справи, нормам
матеріального і процесуального права
та є вірними.

Так, в силу ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Положенням про Державну
архітектурно-будівельну інспекцію
України встановлено, що основними
завданнями Держархбудінспекції
України є реалізація державної
політики з питань державного
архітектурно-будівельного контролю,
контролю у сфері житлово-комунального
господарства, а саме: здійснення в
межах своїх повноважень державного
контролю за дотриманням законодавства,
стандартів, нормативів, норм, порядків
і правил із зазначених питань;
виконання дозвільних та реєстраційних
функцій у будівництві, ліцензування
господарської діяльності, пов'язаної
зі створенням об'єктів архітектури;
внесення Міністерству регіонального
розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України пропозицій щодо формування
політики із відповідних питань.

Згідно із статтею 10 Закону України ,,Про
архітектурну діяльність" для
забезпечення під час забудови
територій, розміщення і будівництва
об'єктів архітектури додержання
суб'єктами архітектурної діяльності
затвердженої містобудівної та іншої
проектної документації, вимог вихідних
даних, а також з метою захисту державою
прав споживачів будівельної продукції
здійснюється в установленому
законодавством порядку державний
архітектурно-будівельний контроль та
нагляд. Державний
архітектурно-будівельний контроль та
нагляд здійснює центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику з питань державного
архітектурно-будівельного контролю.

У відповідності до частини 1 статті 376
Цивільного Кодексу житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без відповідного
документа, який дає право виконувати
будівельні роботи, чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Статтею 38 Закону України ,,Про
регулювання містобудівної діяльності"
встановлено, що у разі виявлення факту
самочинного будівництва об'єкта,
перебудова якого з метою усунення
істотного відхилення від проекту або
усунення порушень законних прав та
інтересів інших осіб, істотного
порушення будівельних норм є
неможливою, посадова особа органу
державного архітектурно-будівельного
контролю видає особі, яка здійснила
(здійснює) таке будівництво, припис про
усунення порушень вимог законодавства
у сфері містобудівної діяльності,
будівельних норм, державних стандартів
і правил з визначенням строку для
добровільного виконання припису. У
разі якщо особа в установлений строк
добровільно не виконала вимоги,
встановлені у приписі, орган
державного архітектурно-будівельного
контролю подає позов до суду про
знесення самочинно збудованого об'єкта
та компенсацію витрат, пов'язаних з
таким знесенням.

З наведеної норми випливає, що
інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
разі виявлення факту самочинного
будівництва об'єкту, перебудова якого з
метою усунення істотного відхилення
від проекту або усунення порушень
законних прав та інтересів інших осіб,
істотного порушення будівельних норм є
неможливою, посадова особа органу
державного архітектурно-будівельного
контролю видає особі, яка здійснила
(здійснює) таке будівництво припис. У
разі невиконання такого припису орган
державного архітектурно-будівельного
контролю подає позов до суду про
знесення самочинно збудованого
об'єкту.

Таким чином, інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю
наділена правом на звернення з позовом
до суду про знесення самочинного
будівництва та компенсацію витрат,
пов'язаних з таким знесенням. Однак, як
вбачається із розглядуваного
адміністративного позову, позивач
просить зобов'язати відповідача
виконати припис шляхом демонтажу, що не
узгоджується зі ст. 38 вказаного вище
Закону.

Підстави для знесення об'єкта
самовільного будівництва визначені ч.7
ст.376 Цивільного кодексу України.

У разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливою або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Таким чином, у разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил знесенню
самочинного будівництва передує
прийняття судом рішення про
зобов'язання особи, яка здійснила
(здійснює) будівництво, провести
відповідну перебудову житлового
будинку.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30.03.2012 року ,,Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)" зазначено, що при
розгляді позовів про знесення
самочинно збудованого об'єкта
нерухомості суди мають встановлювати,
чи було видано особі, яка здійснила
самочинне будівництво, припис про
усунення порушень, чи можлива
перебудова об'єкту та чи відмовляється
особа, яка здійснила самочинне
будівництво, від такої перебудови.

В пункті 22 постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
ЦК України (про правовий режим
самочинного будівництва)» вказується,
що знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливо лише тоді,
коли використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
притягнення винної особи до
відповідальності.

Апеляційний суд встановив, що, ні в
позовній заяві, ні в доданих документах
Інспекція ДАБК не зазначила, що
самочинне будівництво суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, здійснене з істотним
порушенням будівельних норм і правил, а
лише зазначено про відсутність
затвердженої проектної документації.

Апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
наявність порушень при будівництві
прибудови (веранди) на АДРЕСА_1 не є
достатніми підставами для прийняття
рішення про демонтаж самочинного
будівництва.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції
надано належну оцінку наявним у справі
доказам, а їх достатня кількість та
взаємний зв'язок у сукупності дали
змогу суду першої інстанції зробити
вірний висновок про необґрунтованість
позовних вимог та відмову в
задоволенні позову.

Разом з тим, суд першої інстанції,
вирішуючи цю справу по суті не врахував
того, що цей спір предметно не
підсудний місцевому загальному суду як
адміністративному, оскільки однією із
сторін є суб'єкт владних повноважень,
який є іншим державним органом, що з
огляду на приписи частин 1 та 2 ст. 18 КАС
України свідчить про підсудність цієї
справи окружному адміністративному
суду.

Статтею 159 КАС України визначено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

В силу п.4 ч.1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Оскільки справа розглянути
неповноважним судом, колегія суддів
визнає правильним апеляційну скаргу
задовольнити частково, скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 202, 205, 254 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 20 вересня 2013 року у справі
№ 712/23223/12 - скасувати та прийняти нову
постанову, якою в задоволенні позову
відмовити.

Постанова набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили рішенням суду
апеляційної інстанції шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов