Справа № 816/4160/14
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року 16:47м. ПолтаваСправа №
816/4160/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового
засідання - Петренко О.В.,

представника позивача - Кузуба В.В.,

представника відповідача - Тімощука
А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Публічного акціонерного
товариства "Управління механізації
будівництва №23" до Полтавської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Управління механізації
будівництва №23» (надалі - позивач, ПАТ
"Управління механізації будівництва
№23") звернулось до Полтавського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Полтавської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області (надалі - відповідач,
Полтавська ОДПІ) про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 12
вересня 2014 року № в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
20592 грн, у тому числі 13728 грн - за
основним платежем та 6864 грн - за
штрафними (фінансовими) санкціями, а
також № в частині зменшення
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість на 14628,90 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на те, що оскаржувані
податкові повідомлення-рішення
прийнято контролюючим органом на
підставі висновків перевірки, про
порушення позивачем пункту 185.1 статті
185, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.6
статті 198 Податкового кодексу України,
що призвело до завищення податкового
кредиту по декларації з податку на
додану вартість на суму 34463 грн, у тому
числі: за листопад 2013 року - 16731,00 грн,
лютий 2014 року - 17732 грн. Позивач вважає
такі висновки протиправними з огляду
на те, що вони не ґрунтуються на нормах
Податкового кодексу України, а
перевірка проведена без врахування
всіх обставин та не досліджено у
повному обсязі наданих під час
перевірки первинних документів
бухгалтерського та податкового обліку.
З приводу взаємовідносин зі спірним
контрагентом позивач вказує, що
твердження контролюючого органу про
фіктивність та відсутність факту
реального здійснення господарської
діяльності із ТОВ "Агротех-плюс"
ґрунтуються на припущеннях, а відтак є
непідтвердженими та такими, що не
відповідають дійсності.

Представник позивача у судовому
засіданні позов підтримав, просив
задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення
адміністративного позову заперечував,
просив відмовити у його задоволенні. У
письмових запереченнях в
обґрунтування правомірності
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень зазначав, що
перевіркою встановлено порушення
позивачем пункту 185.1 статті 185, пункту
188.1 статті 188, пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України під час
формування податкового кредиту з ПДВ
за наслідками господарських
взаємовідносин із ТОВ "Агротех-Плюс".
Вказував, що надані позивачем в ході
проведення перевірки документи не
підтверджують реальності здійснення
господарських операцій. А тому
контролюючим органом правомірно
констатовано завищення податкового
кредиту з податку на додану вартість.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, встановив
наступне.

ПАТ "Управління механізації
будівництва №23" зареєстроване як
юридична особа Полтавською районною
державною адміністрацією Полтавської
області 28 червня 1996 року, номер запису 1
000014, , ),
свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ
№100305770 від 23 жовтня 2010 року, а також
перебуває на податковому обліку в
Полтавській ОДПІ, у томі числі як
платник податку на додану вартість (а.с.
186-189, т. 1).

Видами діяльності ПАТ "Управління
механізації будівництва №23" є
будівництво доріг і автострад;
будівництво житлових і нежитлових
будівель; підготовчі роботи на
будівельному майданчику; інші
спеціалізовані будівельні роботи,
н.в.і.у.; неспеціалізована оптова
торгівля; вантажний автомобільний
транспорт (а.с. 187, т. 1).

У період з 18 по 24 липня 2014 року
відповідачем проведено документальну
позапланову перевірку позивача з
питань дотримання вимог податкового
законодавства по взаємовідносинах з
ТОВ «Агротех-Плюс» за період з 01 липня
2011 року по 31 травня 2014 року.

За результатами перевірки складено акт
від 31 липня 2014 року №258/22/04715606, яким
встановлено порушення позивачем
пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті
188, пункту 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України, що призвело до
завищення податкового кредиту по
декларації з податку на додану
вартість на суму 34463 грн, у тому числі:
за листопад 2013 року - 16731,00 грн, лютий 2014
року - 17732 грн. Перевіркою ПАТ
"Управління механізації будівництва
№23" операції по взаємовідносинах з ТОВ
«Агротех-плюс» у частині придбання
послуг за листопад 2013 року, грудень 2013
року, що були включені до складу
декларації з ПДВ у лютому 2014 року,
неможливо підтвердити (а.с. 9-21,т. 1).

На підставі вказаного акту Полтавською
ОДПІ винесено податкові
повідомлення-рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
25096,50 грн, у тому числі 16731 грн - за
основним платежем та 8365,50 грн - за
штрафними (фінансовими) санкціями, а
також №, яким зменшено розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість на 17732 грн (а.с. 51-52, т. 1).

Не погодившись з вказаними податковими
повідомленнями-рішеннями в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
20592 грн, у тому числі 13728 грн - за
основним платежем та 6864 грн - за
штрафними (фінансовими) санкціями, а
також № в частині зменшення
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість на 14628,90 грн,
позивач оскаржив їх до суду.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Надаючи правову оцінку спірним
податковим повідомленням-рішенням від
12 вересня 2014 року № в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
20592 грн, у тому числі 13728 грн - за
основним платежем та 6864 грн - за
штрафними (фінансовими) санкціями, а
також № в частині зменшення
розміру від'ємного значення суми
податку на додану вартість на 14628,90 грн,
суд виходив з наступного.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
податковий кредит визначено як суму, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно пункту 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

З огляду на викладене, необхідною
умовою для віднесення сплачених у ціні
товарів (послуг) сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України визначено, що
податкова накладна є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо платник податку не включив
у відповідному звітному періоді до
податкового кредиту суму податку на
додану вартість на підставі отриманих
податкових накладних, таке право
зберігається за ним протягом 365
календарних днів з дати виписки
податкової накладної.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201
Податкового кодексу України платник
податку зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
обов'язкові реквізити, визначені
вказаним пунктом.

Пункт 201.5 статті 201 Податкового кодексу
України встановлює, що податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статті 182 цього Кодексу.

Суд також враховує, що статтею 1 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
визначено, що господарська операція -
це дія або подія, що викликає зміни у
структурі активів і зобов'язань,
власному капіталі підприємства.

Із положень частин першої та третьої
статті 9 вказаного Закону вбачається,
що бухгалтерський облік полягає,
зокрема, у складанні та прийнятті до
обліку первинних документів, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій, складенні на
їх підставі зведених облікових
документів, систематизації інформації
первинних документів на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

З огляду на викладене, податковий
кредит для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість має бути фактично здійснений
і підтверджений належним чином
складеними податковими накладними,
первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Отже, будь-які документи (у тому числі
договори, накладні, рахунки тощо) мають
силу первинних документів лише в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Вищий адміністративний суд України
листом від 02 червня 2011 року № 742/11/13-11
"Щодо однакового застосування
адміністративними судами окремих
приписів Податкового кодексу України
та Кодексу адміністративного
судочинства України" звернув увагу
судів на те, що будь-які документи (у
тому числі договори, накладні, рахунки
тощо) мають силу первинних документів
лише в разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Відповідно до листа від 01 листопада 2011
року № 1936/11/13-11 Вищий адміністративний
суд України з метою однакового
застосування адміністративними судами
окремих приписів Податкового кодексу
України звертав увагу судів на те, що
для з'ясування обставин реальності
вчинення господарської операції судам
належить ретельно перевіряти доводи
податкових органів про фактичне
нездійснення господарської операції,
викладені в актах перевірки або
підтверджені іншими доказами.
Документи та інші дані, що спростовують
реальність здійснення господарської
операції, яка відображена в
податковому обліку, повинні
оцінюватися з урахуванням специфіки
кожної господарської операції - умов
перевезення, зберігання товарів,
змісту послуг, що надаються тощо. При
цьому сама собою наявність або
відсутність окремих документів, а так
само помилки у їх оформленні не є
підставою для висновків про
відсутність господарської операції,
якщо з інших даних вбачається, що
фактичний рух активів або зміни у
власному капіталі чи зобов'язаннях
платника податків у зв'язку з його
господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально
складених, але недостовірних первинних
документів, відповідність яких
фактичним обставинам спростована
належними доказами, не є безумовним
підтвердженням реальності
господарської операції.

Перевіряючи реальність здійснення
вищевказаної господарської операції
та наявності змін у структурі активів
позивача та його контрагента за
результатами даної операції, суд
виходив з наступного.

В період, що перевірявся, в
бухгалтерському та податковому обліку
позивача відображено взаємовідносини
з ТОВ "Агротех-плюс". За наслідками
здійснення господарських операцій
позивачем було віднесено до складу
податкового кредиту суму податку на
додану вартість у розмірі 14628,90 грн.

Однак, перевіркою виявлено
безпідставне віднесення до складу
податкового кредиту вищезазначеної
суми, внаслідок чого відповідач дійшов
висновку щодо заниження позивачем
податку на додану вартість.

Контролюючий орган в обґрунтування
згаданих доводів посилався на те, що
ПАТ "Управління механізації
будівництва №23" здійснювало
діяльність, без реального проведення
господарської діяльності.
Використовуючи при цьому
фінансово-грошові потоки контрагентів,
які не виконують своїх податкових
зобов'язань та не звітують до
податкових органів.

Надаючи правову оцінку вказаним
доводам Полтавської ОДПІ та
перевіряючи реальність здійснення
господарських операцій зі спірним
контрагентом, судом встановлено
наступне.

З матеріалів адміністративної справи
судом встановлено, між позивачем (по
тексту договору - Покупець) та ТОВ
"Променергобуд Україна" (по тексту
договору - Продавець) укладено договір
купівлі-продажу №73 від 10 вересня 2013
року (надалі - Договір) (а.с. 140, т. 1).

Відповідно до умов пункту 1.1 Договору,
Продавець передає у власність Покупця
сировину для приготування
асфальтобетонної суміші за
найменуванням та кількості згідно
специфікацій.

Пунктом 2.1 визначено, що продавець
зобов'язаний не пізніше 10 календарних
днів після підписання специфікації до
договору та надходження коштів від
Покупця на розрахунковий рахунок
продавця, передати Покупцеві товар.
Разом з товаром передати Покупцеві
первинні документи на товар, документи,
що засвідчують його якість,
рахунок-фактуру та податкові накладні.

Згідно пунктів 3.3, 3.4 датою передачі
товару вважається дата одержання
товару на складі вантажоодержувача,
зазначеного Покупцем (дата оформлення
доручення й штемпеля
вантажоодержувача в товарній
накладній). Податкові накладні
складаються Продавцем по факту
відвантаження товару.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що
оплата товарів Покупцем здійснюється
за договірною ціною відповідно до
отриманих розрахунків-фактур шляхом
перерахування грошей на розрахункових
рахунок Продавця протягом десяти днів
із дня отримання товару.

Також, між позивачем (по тексту
договору - Покупець) та ТОВ
"Променергобуд Україна" (по тексту
договору - Продавець) укладено договір
купівлі-продажу №73/1 від 10 вересня 2013
року (надалі - Договір) (а.с. 143, т. 1).

Відповідно до умов пункту 1.1 Договору,
Продавець передає у власність Покупця
сировину для приготування
асфальтобетонної суміші за
найменуванням та кількості згідно
специфікацій.

Пунктом 2.1 визначено, що продавець
зобов'язаний не пізніше 10 календарних
днів після підписання специфікації до
договору та надходження коштів від
Покупця на розрахунковий рахунок
продавця, передати Покупцеві товар.
Разом з товаром передати Покупцеві
первинні документи на товар, документи,
що засвідчують його якість,
рахунок-фактуру та податкові накладні.

Згідно пунктів 3.3, 3.4 датою передачі
товару вважається дата одержання
товару на складі вантажоодержувача,
зазначеного Покупцем (дата оформлення
доручення й штемпеля
вантажоодержувача в товарній
накладній). Податкові накладні
складаються Продавцем по факту
відвантаження товару.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що
оплата товарів Покупцем здійснюється
за договірною ціною відповідно до
отриманих розрахунків-фактур шляхом
перерахування грошей на розрахункових
рахунок Продавця протягом десяти днів
із дня отримання товару.

Позивачем надано специфікації до
Договору ТОВ "Променергобуд Україна"
(а.с. 239-242, т. 1).

Також, позивачем долучено до
матеріалів справи належним чином
завірені копії видаткових накладних,
виписаних у листопаді - грудні 2013 року,
в яких зазначено про отримання
позивачем товару - бітум БНД 60/90, щебінь
гранітний різної фракції (а.с. 243-250, т.1;
а.с. 1-35, т. 2).

Згідно усних пояснень представника
позивача, з метою здійснення
транспортування товару придбаного у
ТОВ "Променергобуд Україна" по вказаних
вище договорах купівлі-продажу, між
позивачем (по тексту договору -
Замовник) та ТОВ "Агротех-плюс" (по
тексту договору - Перевізник) укладено
договір про перевезення
автотранспортом №7/11 від 07 листопада 2013
року (надалі - Договір) (а.с. 24-25, т. 1).

Відповідно до пункту 1.1 Договору
Перевізник зобов'язався виконати
довірені йому для перевезення вантажі,
а Замовник, передавати до перевезення
вантажі і оплачувати послуги
Перевізника.

Згідно пункту 2.1 Перевізник виконує
перевезення вантажів на основі заявок
Замовника, які являються невід'ємною
частиною Договору, які надає їй в
письмовій формі або по телефону, не
пізніше чим за 24 години до перевезення.

Підпунктом «г» пункту 2.2 Договору
визначено, що перевізник зобов'язаний
надати Замовнику наступні документи:
акт виконаних робіт, рахунок-фактуру.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Договору
визначено, що оплата коштів
проводиться на розрахунковий рахунок
Перевізника згідно виставлених
рахунків. Розмір оплати за перевезення
вантажу обумовлюється додатками до
даного Договору.

На підтвердження факту отриманих
послуг по перевезенню позивачем надано
акти виконаних робіт датовані 07, 08, 12, 13,
14, 18, 19, 21, 25 листопада 2013 року, 06, 09, 10, 11, 12,
13, 16, 17, 18, 19, 21, 22, 23 грудня 2013 року (а.с. 28-49,
т. 1).

Відповідно до матеріалів справи,
підставою для формування позивачем
податкового кредиту стали податкові
накладні, видані ТОВ «Агротех-плюс» у
листопаді-грудні 2013 року (а.с. 116-137, т.1).

На підтвердження факту
транспортування позивачем надано
товарно-транспорті накладні, виписані
у листопаді-грудні 2013 року (а.с. 50-115, т. 1).

Із наданих позивачем
товарно-транспортних накладних судом
встановлено, що транспортування товару
здійснювалось автомобілями НОМЕР_1,
НОМЕР_2, НОМЕР_3, Вольво державний номер
НОМЕР_4, Вольво державний номер НОМЕР_5
та Вольво державний номер НОМЕР_6 з м.
Дніпропетровськ до смт. Охтирка
Сумської області.

Отримані від ТОВ "Агротех-плюс" послуги
по перевезенню автотранспортом у
листопаді - грудні 2013 року частково
оплачено ПАТ «Управління механізації
будівництва №23» 09 січня 2014 року у сумі
12046,32 грн, з них ПДВ - 2007,72 (а.с. 199, т. 1), 14
липня 2014 року у сумі 2000 грн, з них ПДВ -
333,33 грн (а.с. 201, т. 1) та 25 липня 2014 року у
сумі 2000 грн, з них ПДВ - 333,33 грн (а.с. 201, т.
1).

Дослідивши в судовому засіданні копії
долучених позивачем до матеріалів
адміністративної справи податкових
накладних судом встановлено, що вони
формально відповідають вказаним
вимогам Податкового кодексу України.

Суд вважає за доцільне наголосити на
тому, що наявність податкової
накладної є обов'язковою, але не
вичерпною підставою для визначення
правильності формування податкового
кредиту, оскільки, як зазначалося судом
вище, правові наслідки у вигляді
виникнення права платника податку на
податковий кредит можуть мати лише
реально вчинені господарські операції
з придбання товарів (робіт, послуг) із
метою використання таких товарів
(робіт, послуг) в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності підприємства, а не саме лише
оформлення відповідних документів.

Податковим законодавством визначено,
що датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше, а саме:
дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

В ході судового розгляду справи судом
встановлено, що пунктами 2.1 та 3.4
зазначеного Договору визначено, що
Продавець зобов'язаний не пізніше 10
календарних днів після підписання
специфікації до договору та
надходження коштів від Покупця на
розрахунковий рахунок продавця,
передати Покупцеві товар. Датою
передачі товару вважається дата
одержання товару на складі
вантажоодержувача, зазначеного
Покупцем (дата оформлення доручення й
штемпеля вантажоодержувача в товарній
накладній). Податкові накладні
складаються Продавцем по факту
відвантаження товару.

Будь-яких доказів, що підтверджували б
зміну сторонами змісту зобов'язань
продавця товару щодо поставки товару
покупцю, позивачем ні на момент
проведення перевірки, ні на вимогу суду
під час розгляду справи - надано не
надано.

Таким чином, виходячи із змісту
вказаних договорів купівлі-продажу
товару саме на продавцю лежав обов'язок
у визначений строк поставити товар до
місця визначеного позивачем і не
виконання саме продавцем цих вимог,
потягло б настання для останнього
підстав для застосування
відповідальності, передбаченої
договором у випадку не виконання вимог
договору.

Тобто, у позивача не було не було
економічної доцільності укладати
додатковий спірний договір із ТОВ
"Агротех-плюс" на перевезення вантажу,
придбаного у ТОВ "Променергобуд
Україна", який власне і мав самостійно
поставити останній.

Позивачем надано суду податкові
накладні, видані ТОВ «Агротех-плюс» у
листопаді-грудні 2013 року, однак доказів
на підтвердження здійснення повної
оплати за отримані послуги - позивач не
надав. Відповідно до змісту акту
перевірки станом на дату проведення
перевірки між позивачем та ТОВ
"Агротех-плюс" рахується кредиторська
заборгованість в сумі 192731,68 грн.

Підпунктом 1.2 пункту 1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року № 88 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 5 червня 1995 року за №
168/704 визначено, що господарські
операції відображаються у
бухгалтерському обліку методом їх
суцільного і безперервного
документування. Записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів, створених
відповідно до вимог цього Положення.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку
первинні документи - це документи,
створені у письмовій або електронній
формі, що фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Первинні документи повинні
бути складені у момент проведення
кожної господарської операції або,
якщо це неможливо, безпосередньо після
її завершення.

Підпунктом 2.4 пункту 2 Положення про
документальне забезпечення записів в
бухгалтерському обліку передбачено, що
первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції, одиниця
виміру господарської операції (у
натуральному та/або вартісному виразі),
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

На підтвердження реальності
здійснення вказаних господарських
операцій позивачем до матеріалів
справи долучено копії актів виконаних
робіт ТОВ «Агротех-Плюс» по
перевезенню асфальтобетонних сумішей,
які за твердженнями позивача були
придбані у ТОВ «Променергобуд
Україна», з м. Дніпропетровськ (а.с. 28-49,
т. 1).

Суд звертає увагу, що у актах виконаних
робіт, складених у листопаді 2013 року
(а.с. 28-36, т.1) відображено одиницю виміру
протяжності маршруту - «км». Разом з
тим, із актів виконаних робіт,
складених у грудні 2013 року (а.с. 37-49, т. 1),
неможливо встановити зміст та обсяг
господарської операції, оскільки
одиницю виміру визначено як «м3», однак
у графі "кількість" зазначено розмір,
який не відповідає дійсності та
суперечить кількості товару
визначеного у видаткових накладних,
які надані позивачем в підтвердження
придбання у продавця товару.

Також, слід зазначити, що із наданих
позивачем актів виконаних робіт
неможливо встановити якими саме
автомобілями та в якій кількості
здійснювались послуги по перевезенню
товару.

Крім того, суд звертає увагу, що
позивачем, згідно видаткових накладних
виданих ТОВ "Проенергобуд Україна" було
придбано, крім іншого такий вид товару,
як - бітум. Також, позивачем надано для
підтвердження реальності здійснення
господарських операцій між ним та ТОВ
"Агротех-плюс" акт виконаних робіт № 83
від 12.12.2013 року (а.с.41, т.1) та
товарно-транспортну накладну № 533 від
12.12.2013, в якій зазначено автомобіль
Вольво держаний номер НОМЕР_4 (а.с. 94, т.1)
та надано копію свідоцтва про державну
реєстрацію вказаного транспортного
засобу САК 953103 (а.с. 26, т. 1) в якому
зазначено тип транспортного засобу:
самоскид-с. Однак, представником
позивача на вимогу суду не було надано
пояснень яким чином фізично самоскидом
було перевезено рідину - бітум, на
перевезення якого, крім іншого,
поширюються спеціальні умови, в тому
числі щодо його температури та об'єму.

Таким чином, суд звертає увагу, що
наявність вказаних вище актів
виконаних робіт не є належним доказом
їх фактичного виконання та не
підтверджують реальність здійснення
господарських операцій між позивачем
та ТОВ "Агротех-плюс".

Досліджуючи надані позивачем
товарно-транспортні накладні, судом
встановлено, що транспортування
асфальтобетонних сумішей
здійснювалось автомобілями FAW№ВІ69-60ВС,
FAW№ВІ82-66ВІ, FAW№ВІ06-83ВЕ, Вольво
№ВІ86-49ВМ, Вольво №ВІ86-49ВА та Вольво
№ВІ74-28ВА (а.с. 50-115, т. 1).

Однак, відповідно до листа Центру
надання послуг УДАІ УМВС України в
Полтавській області №11/2-3530 від 25 липня
2014 року, транспорті засоби з
реєстраційними номерами НОМЕР_5 та
НОМЕР_6 є легковими автомобілями та
власниками яких є фізичні особи (а.с.
222-224, т. 1).

Так, автомобіль з реєстраційними
номерами НОМЕР_5 є легковим автомобілем
марки ВАЗ 21703, що належить
громадянинові ОСОБА_3 (а.с. 223, т. 1),
автомобіль з реєстраційними номерами
НОМЕР_6 є легковим автомобілем марки
ВАЗ 2107, що належить громадянинові
ОСОБА_4 (а.с. 224, т. 1).

Такі обставини ставлять під сумнів
можливість перевезення
асфальтобетонних сумішей в об'ємах,
визначених позивачем у
товарно-транспортних накладних.

Крім того, в ході судового розгляду
справи позивачем надано копії свідоцтв
про реєстрацію транспортних засобів FAW
державний номер НОМЕР_7, FAW державний
номер НОМЕР_8, FAW державний номер
НОМЕР_9, Вольво державний номер НОМЕР_4,
Вольво державний номер НОМЕР_5 та
Вольво державний номер НОМЕР_6 згідно
яких транспорті засоби FAW держаний
номер НОМЕР_7, FAW державний номер НОМЕР_9
належать громадянину ОСОБА_5, а
транспортні засоби FAW держаний номер
НОМЕР_8, Вольво державний номер НОМЕР_4 -
ОСОБА_6 (а.с. 26-27, т. 1).

Однак, в товарно-транспортних
накладних наданих позивачем зазначено
автопідприємство: "Агротех-плюс", а не
вказаних фізичних осіб.

Доказів того, що вказані транспортні
засоби перебувають у користуванні у
ТОВ «Агротех-плюс» позивачем ні на
момент перевірки, ні на момент судового
розгляду на вимогу суду - не надано, а
судом не вставлено.

Слід також зазначити, що за умовами
вказаних вище договорів
купівлі-продажу позивача з ТОВ
«Променергобуд Україна», не визначено
місце з якого буде здійснюватися
поставка товару. Згідно розділу 8
вказаних договорів, адресою
місцезнаходження продавця зазначено м.
Харків. Доказів на підтвердження
визначення сторонами місця
завантаження товару у місті
Дніпропетровськ, як це зазначено у
товарно-транспортних накладних та
актах виконаних робіт по перевезенню
товару ТОВ "Агротех-плюс" - позивачем ні
на момент перевірки, ні на момент
судового розгляду справи на вимогу
суду - надано не було. Таким чином,
вказаний факт додатково ставить під
сумнів реальність здійснення
господарських операцій між позивачем
та ТОВ "Агротех-плюс".

Як в момент перевірки, так і в ході
судового розгляду справи,
обґрунтування щодо доцільність та
економічної вигоди укладення договору
про перевезення автотранспортом №7/11
від 07 листопада 2013 року з ТОВ
«Агротех-плюс» позивачем не доведено.

Крім вказаного, пунктом 2.1 Договору про
перевезення автотранспорту №7/11 від 07
листопада 2013 року визначено, що
Перевізник виконує перевезення
вантажів на основі заявок Замовника,
які являються невід'ємною частиною
Договору, які надає їй в письмовій
формі або по телефону, не пізніше чим за
24 години до перевезення (а.с. 24, т. 1).

Пунктом 3.2 зазначеного Договору
визначено, що розмір оплати за
перевезення вантажу обумовлюється
додатками до даного договору (а.с. 25, т.
1).

Разом з тим, заявок щодо виконання
перевезення вантажів, що є невід'ємною
частиною Договору, а також додатків до
договору щодо обумовлення розміру
оплати вартості товару, позивачем ні на
момент перевірки, ні на момент судового
розгляду справи на вимогу суду - не
надано.

Варто зазначити, що позивачем не
спростовано посилання контролюючого
органу в акті перевірки на лист ПАТ
«Управління механізації будівництва
23» № 49 від 22 липня 2014 року щодо
кредиторської заборгованості позивача
перед ТОВ «Агротех-плюс» у сумі 192731,68
грн та лист №50 від 22 липня 2014 року про
те, що операції по придбанню послуг від
ТОВ «Агротех-плюс», не були включені до
складу витрат податкової декларації з
податку на прибуток, по відповідним
податковим періодам.

На підтвердження факту часткової
оплати отриманих від ТОВ "Агротех-плюс"
послуг по перевезенню автотранспортом
у листопаді-грудні 2013 року позивачем
надано платіжні доручення лише 09 січня
2014 року (а.с. 199, т. 1), 14 липня 2014 року (а.с.
201, т. 1) та 25 липня 2014 року (а.с. 201, т. 1).

Вищезазначене вказує на те, що
позивачем сформовано податковий
кредит по господарським операціям з
ТОВ «Агротех-плюс» попередньо не
оплативши вартість вказаних послуг і
відповідно сум податку на додану
вартість, які включенні у вартості
таких послуг, що суперечить порядку
формування податкового кредиту,
визначеного пунктом 198.2 статті 198
Податкового кодексу України.

Посилання позивача на те, що при
визначені ПАТ «УМБ-23» грошових
зобов'язань спірними податковими
повідомленнями-рішеннями контролюючим
органом безпідставно були враховані
висновки акту перевірки, складеним
відносно контрагента позивача, яким
встановлено відсутність у останнього
необхідних умов для здійснення
господарських операцій, судом не
приймаються до уваги, оскільки надання
контролюючому органу належним чином
оформлених документів, передбачених
законодавством про податки та збори, з
метою одержання податкової вигоди є
підставою для її одержання, якщо
контролюючий орган не встановив та не
довів, що відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні та
(або) суперечливі, є наслідком
укладення нікчемних правочинів або
коли відомості ґрунтуються на інших
документах, недійсність даних в яких
установлена судом. При цьому, про
необґрунтованість податкової вигоди
можуть свідчити підтверджені доказами
доводи контролюючого органу, зокрема,
про наявність таких обставин:
неможливість реального здійснення
платником податків зазначених
операцій з урахуванням часу, місця
знаходження майна або обсягу
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для виробництва товарів,
виконання робіт або послуг,
нездійснення особою, яка значиться
виробником товару, підприємницької
діяльності; відсутність необхідних
умов для досягнення результатів
відповідної підприємницької,
економічної діяльності у зв'язку з
відсутністю управлінського або
технічного персоналу, основних коштів,
виробничих активів, складських
приміщень, транспортних засобів; облік
для цілей оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;
здійснення операцій з товаром, що не
вироблявся або не міг бути вироблений в
обсязі, зазначеному платником податків
у документах обліку; відсутність
первинних документів обліку. Саме на
підтвердження вказаних обставин
контролюючим органом і було надано та
враховано при проведенні спірної
перевірки акт перевірки, складений
відносно контрагента позивача, яким
встановлено відсутність у останнього
необхідних умов для здійснення
господарських операцій та відповідно
про неможливість виконання
господарських операцій, на підставі
яких позивачем сформовано податковий
кредит.

Водночас, суд дотримується правової
позиції Верховного Суду України щодо
застосування податкового
законодавства під час формування
податкового кредиту, викладеної,
зокрема в постанові Верховного Суду
України від 27 березня 2012 року у справі
за позовом ПП «Ангара» до ДПІ у
Печерському районі м. Києва, Головного
управління Державного казначейства
України в м. Києві про скасування
податкового повідомлення-рішення,
стягнення бюджетного відшкодування з
податку на додану вартість. Так,
Верховний Суд України вказав, що про
необґрунтованість податкової вигоди
можуть свідчити підтверджені доказами
доводи податкового органу, зокрема про
наявність таких обставин, як
неможливість реального здійснення
платником податків зазначених
операцій з урахуванням часу, місця
знаходження майна або обсягу
матеріальних ресурсів, економічно
необхідних для виробництва товарів,
виконання робіт або послуг;
нездійснення особою, яка значиться
постачальником послуг,
підприємницької діяльності;
відсутність необхідних умов для
досягнення результатів відповідної
підприємницької, економічної
діяльності у зв'язку з відсутністю
управлінського або технічного
персоналу, основних коштів, виробничих
активів, складських приміщень,
транспортних засобів; облік для цілей
оподаткування тільки тих
господарських операцій, які
безпосередньо пов'язані з виникненням
податкової вигоди, якщо для такого виду
діяльності також потрібне здійснення й
облік інших господарських операцій;
відсутність первинних документів
обліку.

Відповідно до частини другої статті 161
Кодексу адміністративного судочинства
України при виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, суд зобов'язаний
враховувати висновки Верховного Суду
України, викладені у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 237 цього Кодексу.

Частиною першою статті 2442 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що рішення Верховного
Суду України, прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

У контексті вищенаведеного, слід
зазначити, що правильність формування
податкового кредиту залежить від
наявності зв'язку витрат платника
податків на придбання товарів (робіт,
послуг) з його господарською
діяльністю, який (зв'язок) зокрема,
полягає і у наявності розумних
економічних причин (ділової мети) для
вчинення господарських операцій.

Відсутність сукупності зазначених
чинників, які визначають зв'язок витрат
платника податків з його господарською
діяльністю, виключають можливість
формування податкового кредиту навіть
за наявності належним чином оформлених
первинних та розрахункових документів.

З огляду на вищезазначене, беручи до
уваги те, що позивачем не надано
належних доказів реальності
проведених операцій зі спірним
контрагентом, доказів використання
наданих послуг у своїй діяльності, не
здійснення оплати вартості таких
послуг, суд дійшов висновку, що
реальність здійснення таких
господарських операцій не
підтверджена належним чином
оформленими первинними документами, не
відбулося фактичних змін в структурі
активів позивача та його контрагента, а
відтак у платника податків відсутнє
право на віднесення спірних сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту та збільшення
розміру від'ємного значення по податку
на додану вартість.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно із частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною першою статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Статтею 70 Кодексу адміністративного
судочинства України визначено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, виходячи з
вищенаведеного та обставин справи, суд
прийшов до висновку про законність та
обґрунтованість оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень, у
зв'язку з чим підстав для задоволення
позову не має.

Відповідно до положень частини третьої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Частиною третьою статті 4 Закону
України "Про судовий збір" передбачено,
що під час подання адміністративного
позову майнового характеру
сплачується 10 відсотків розміру ставки
судового збору. Решта суми судового
збору стягується з позивача або
відповідача пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимоги.

При зверненні до суду з позовом
позивачем сплачено 10% суми судового
збору, що становить 182,70 грн, таким
чином, позивач має сплатити 90%
недоплаченої суми пропорційно
відхиленої суми вимог, що становить
1644,30 грн.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7-11, 71, 160-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову Публічного акціонерного
товариства "Управління механізації
будівництва №23" до Полтавської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень -
відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Управління механізації
будівництва №23" (,
місцезнаходження: вул. Шевченка, 11, с.
Терешки, Полтавська область) до
Державного бюджету України (на
розрахунковий рахунок: 4002,
отримувач коштів: УДКСУ у м. Полтаві
Полтавської області, 22030001; Банк
отримувача: ГУДКСУ у Полтавській
області, МФО: 831019; Код ; Код
класифікації доходів бюджету: 22030001;
Призначення платежу: судовий збір, за
позовом Публічного акціонерного
товариства "Управління механізації
будівництва №23", Полтавський окружний
адміністративний суд, )
судовий збір у розмірі 1644,30 грн /одна
тисяча п'ятсот сорок вісім гривень
сорок чотири копійки/.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання апеляційної
скарги до Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд.

Повний текст постанови виготовлено 15
грудня 2014 року.

Суддя
І.Г. Ясиновський