Справа № 2а-1869/10/2770
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 грудня 2014 року 08:15
№ 2а-1869/10/2770
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Амельохіна В.В.,
розглянувши в письмовому провадженні
адміністративну справу
за позовомзаступника прокурора м.
Севастополя в інтересах Головного
управління Держкомзема в м.
Севастополі до третя
особаСевастопольської міської ради
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Дігаймер"
провизнання протиправним та
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Заступник прокурора м. Севастополя в
інтересах держави в особі Головного
управління Держкомзему у м.
Севастополі звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Севастопольської міської Ради про
визнання протиправним та скасування
рішення № 1065 від 30.01.02 "Про передачу в
оренду земельної ділянки Товариству з
обмеженою відповідальністю "Дігаймер".

Постановою Окружного
адміністративного суду міста
Севастополь від 22.07.2010р. залишено без
змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 11.04.2011р. позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Севастопольської міської ради від
30.01.2002р. №1065 "Про передачу в оренду
земельної ділянки Товариству з
обмеженою відповідальністю "Дігаймер".

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 30.09.2014р. постанову
Окружного адміністративного суду
міста Севастополя від 22.07.2010р. та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 11.04.2011р.
скасовано, а справу направлено до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до статті 12 Закону України
від 15.04.2014, № 1207-VII "Про забезпечення
прав і свобод громадян та правовий
режим на тимчасово окупованій
території України" у зв'язку з
неможливістю здійснювати правосуддя
судами Автономної Республіки Крим та
міста Севастополя на тимчасово
окупованих територіях, змінити
територіальну підсудність судових
справ, підсудних розташованим на
території Автономної Республіки Крим
та міста Севастополя судам, та
забезпечити розгляд: адміністративних
справ Окружного адміністративного
суду Автономної Республіки Крим -
Київським окружним адміністративним
судом, адміністративних справ
Окружного адміністративного суду
міста Севастополя - Окружним
адміністративним судом міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що відповідачем надано ТОВ
«Дігаймер» в оренду земельну ділянку
без розроблення відповідної
проектно-дозвільної документації.

В судовому засіданні представник
прокуратури підтримав позовні вимоги.

Позивач та відповідач явку своїх
представників в судові засідання не
забезпечили, письмових пояснень чи
заперечень з приводу заявленого позову
не подали.

Представник третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору проти позову заперечив з тих
підстав, що спірне рішення у повній
мірі відповідає нормам законодавства.

В судовому засіданні 02.12.2014р. суд по
справі перейшов в письмове провадження
на підставі статті 128 КАС України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Управлінням Державної інспекції з
контролю за використанням і охороною
земель Головного управління
Держкомзему в м. Севастополі 08.06.2010
проведено перевірку дотримання вимог
земельного законодавства ТОВ
«Дігаймер» по набережній Назукіна, 5.

В ході зазначеної перевірки виявлено
невідповідність Рішення
Севастопольської міської Ради № 1065 від
30.01.2002 та документів, які були підставою
для його прийняття, вимогам діючого
законодавства, що зафіксовано в акті
перевірки від 08.06.2010 № 630, а саме
встановлено, що заява ТОВ «Дігаймер»
містила прохання, про надання у
постійне користування або у
довгострокову оренду земельної
ділянки по Набережній Назукіна, 5 м.
Севастополь, загальною площею 0,1090га,
натомість спірним рішенням виділено
передано в оренду земельну ділянку
площею 0,0662 га на набережні Назукіна, 5,
хоча проектна на дозвільна
документація на земельну ділянку
розміром 0,0662га не виготовлялась.

У зв'язку із наведеним заступник
прокурора м. Севастополя в інтересах
держави в особі Головного управління
Держкомзему в м. Севастополі звернувся
до Окружного адміністративного суду м.
Севастополя із адміністративним
позовом про скасування Рішення
Севастопольської міської Ради № 1065 від
30.01.2002.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста
Севастополь від 22.07.2010р. залишено без
змін ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 11.04.2011р. позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Севастопольської міської ради від
30.01.2002р. №1065 "Про передачу в оренду
земельної ділянки Товариству з
обмеженою відповідальністю "Дігаймер".

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 30.09.2014р. постанову
Окружного адміністративного суду
міста Севастополя від 22.07.2010р. та ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 11.04.2011р.
скасовано, а справу направлено до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Розглядаючи справу по суті, суд
виходить з наступного.

З приводу повноважень прокурора
звертатися до суду в інтересах
Головного управління Держкомзему в м.
Севастополі з даним позовом, та
відповідно порушення прав останнього
спірним рішенням, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Конституційний Суд України у п.5
мотивувальної частини рішення від
16.04.2009 № рп/2009 у справі № 1-9/2009 зазначив,
що пункт 5 статті 121, пункту 9 розділу XV
"Перехідні положення" Конституції
України свідчить, що на прокуратуру
України покладено нагляд за
додержанням прав і свобод людини і
громадянина, додержанням законів з цих
питань органами місцевого
самоврядування. Закон України "Про
прокуратуру", прийнятий до набуття
чинності Конституцією України, є
чинним у частині, що не суперечить
Основному Закону України і передбачає
порядок зупинення рішень органів
місцевого самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України. Цим законом
установлено, що при виявленні порушень
закону прокурору у межах компетенції
надається право звернутися із заявою
до суду про визнання акта незаконним.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Як зазначено в п. 2 ст.
121 Конституції України на прокуратуру
України покладається представництво
інтересів громадянина або держави в
суді у випадках, визначених законом.
Такими законами, серед інших, є Кодекс
адміністративного судочинства України
та Закон України "Про прокуратуру"
Відповідно до частини другої статті 60
Кодексу адміністративного судочинства
України прокурор здійснює в суді
представництво інтересів громадянина
або держави в порядку, встановленому
цим Кодексом та іншими законами, і може
здійснювати представництво на
будь-якій стадії адміністративного
процесу. За змістом статті 36-1 Закону
України "Про прокуратуру"
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді полягає
у здійсненні прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчинюються у відносинах між
ними або з державою. Однією з форм
представництва є звернення до суду з
позовами або заявами про захист прав і
свобод іншої особи, невизначеного кола
осіб, прав юридичних осіб, коли
порушуються інтереси держави, або про
визнання незаконними правових актів,
дій чи рішень органів і посадових осіб.
Як зазначено у Рішенні Конституційного
Суду України від 08.04.99 N З-рп/99, прокурори
та їхні заступники подають до суду
позови саме в інтересах держави, а не в
інтересах підприємств, установ і
організацій, незалежно від їх
підпорядкування і форм власності.
Інтереси держави можуть збігатися
повністю, частково або не збігатися
зовсім з інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій
чи з інтересами господарських
товариств з часткою державної
власності у статутному фонді.

Державні інтереси закріплено як
Конституцією України, так і нормами
інших правових актів, прокурор чи його
заступник у кожному конкретному
випадку самостійно визначає, у чому
саме проявилося порушення
матеріальних чи інших інтересів
держави, обґрунтовує в позовній заяві
необхідність їх захисту і визначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції в
спірних відносинах .

Одним із засобів вираження та захисту
інтересів держави у галузі земельних
відносин є держаний контроль.

Основними завданнями державного
контролю відповідно до ст. 2. Закону
України «Про державний контроль за
охороною та використанням земель»
земель є: забезпечення додержання
органами державної влади, органами
місцевого самоврядування, фізичними та
юридичними особами земельного
законодавства України; забезпечення
реалізації державної політики у сфері
охорони та раціонального використання
земель; запобігання порушенням
законодавства України у сфері
використання та охорони земель,
своєчасне виявлення таких порушень і
вжиття відповідних заходів щодо їх
усунення; забезпечення додержання
власниками землі та
землекористувачами стандартів і
нормативів у сфері охорони та
використання земель, запобігання
забрудненню земель та зниженню
родючості ґрунтів, погіршенню стану
рослинного і тваринного світу, водних
та інших природних ресурсів.

Державний контроль за використанням та
охороною земель згідно із ст.ст. 5, 6
Закону України «Про державний контроль
за охороною та використанням земель»,
здійснює спеціально уповноважений
орган виконавчої влади з питань
земельних ресурсів. До повноважень
спеціально уповноваженого органу
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів у сфері державного контролю
за використанням та охороною земель
належить: здійснення державного
контролю за використанням та охороною
земель у частині додержання органами
державної влади, органами місцевого
самоврядування, юридичними та
фізичними особами вимог земельного
законодавства України та
встановленого порядку набуття і
реалізації права на землю; додержання
вимог земельного законодавства в
процесі укладання цивільно-правових
угод, передачі у власність, надання у
користування, в тому числі в оренду,
вилучення (викупу) земельних ділянок.

Пунктами 1, 7, Положення про Державний
комітет України із земельних ресурсів
(далі - Держкомзем), затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
встановлено, що центральним органом
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів, є Держкомзем. Він здійснює
свої повноваження безпосередньо і
через утворені в установленому порядку
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі, районах, містах, а також
через міськрайонні, міжміські,
міжрайонні територіальні органи і
затверджує положення про них.

Головне управління Держкомзему у м.
Севастополі (далі - Головне управління)
відповідно до п.п.1, 4 Положення про
головні управління у містах Києві та
Севастополі є територіальним органом
Держкомзему. Головне управління
відповідно до покладених на нього
завдань: здійснює державний контроль
за використанням та охороною земель
відповідно до Закону України "Про
державний контроль за використанням та
охороною земель" та інших законів;
порушує у встановленому
законодавством порядку клопотання про
зупинення дії або скасування актів
органів місцевого самоврядування;
здійснює відповідно до закону інші
функції для виконання покладених на
нього завдань.

У мотивувальній частині рішення
Конституційного Суду України від 16.04.2009
№ рп/2009 у справі № 1-9/2009 зазначено, що зі
змісту ч.2 ст. 144 Конституції України та
ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» вбачається,
що рішення органів місцевого
самоврядування та їх посадових осіб з
мотивів невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними з ініціативи
заінтересованих осіб судом загальної
юрисдикції, тобто в судовому порядку.
Зокрема відзначив, що органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами. Таким чином, органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення.

За таких обставин органи Держкомзему
відповідно до покладених завдань
вправі звернутися з позовами у спорах
про скасування протиправних рішень
органів місцевого самоврядування з
питань земельних відносин.

З приводу правомірності оскаржуваного
рішення, суд вважає за доцільне
зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 Земельного
кодексу України земельні відносини
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

Згідно ст.116 Земельного кодексу України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Відповідно до ч.1 ст.122 Земельного
кодексу України до повноважень
сільських селищних, міських ради
віднесено передача земельні ділянки у
власність або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

За нормами ст.ст.123,124 Земельного
кодексу України, в редакції чинній на
час прийняття спірного рішення,
передача в оренду земельних діяльності
громадянам і юридичним особам із
земель запасу під забудову
здійснюється за проектами відведення в
порядку встановленому ст.ст. 123, 118 цього
Кодексу.

Згідно ч.1 ст.123 Земельного кодексу
України надання земельних ділянок
державної або комунальної власності у
користування здійснюється Верховною
Радою Автономної Республіки Крим,
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, органами виконавчої влади або
органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.2 ст.123 Земельного
кодексу України особа, зацікавлена в
одержанні у користування земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності за проектом
землеустрою щодо її відведення,
звертається з клопотанням про надання
дозволу на його розробку до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
які відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу,
передають у власність або користування
такі земельні ділянки. У клопотанні
зазначаються орієнтовний розмір
земельної ділянки та її цільове
призначення. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування та розмір
земельної ділянки, письмова згода
землекористувача, засвідчена
нотаріально (у разі вилучення
земельної ділянки). Верховній Раді
Автономної Республіки Крим, Раді
міністрів Автономної Республіки Крим,
органам виконавчої влади або органам
місцевого самоврядування, які
передають земельні ділянки державної
чи комунальної власності у
користування відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, забороняється вимагати
додаткові матеріали та документи, не
передбачені цією статтею.

За правилами ч.3 ст.123 Земельного
кодексу України відповідний орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування в межах їх повноважень
у місячний строк розглядає клопотання
і дає дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні. Підставою відмови у
наданні такого дозволу може бути лише
невідповідність місця розташування
земельної ділянки вимогам законів,
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, а також
генеральних планів населених пунктів,
іншої містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки погоджується в
порядку, встановленому статтею 186-1
цього Кодексу (ч.4 ст.123 Земельного
кодексу України).

Як встановлено ч.6 ст.123 Земельного
кодексу України, відповідний орган
виконавчої влади або орган місцевого
самоврядування у двотижневий строк з
дня отримання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки, а в разі
необхідності здійснення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи приймає рішення про надання
земельної ділянки у користування.

Підставою відмови у затвердженні
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки може бути лише його
невідповідність вимогам законів та
прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів (ч.13 ст.123
Земельного кодексу України).

Згідно ч.14 ст.123 Земельного кодексу
України відмова органу виконавчої
влади чи органу місцевого
самоврядування у наданні земельної
ділянки у користування або залишення
клопотання без розгляду можуть бути
оскаржені до суду.

Як вбачається з наявних матеріалів
справи та не заперечується сторонами,
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Дігаймер» у
відповідно до договору купівлі-продажу
комунального майна від 22.06.2001р. за №
4-01/КП придбало окремо розташовану
споруду загальною площею 236,3кв.м. за
адресою: м. Севастополь, Балаклава,
Набережна Назуки, 5, для будівництва
центра підводного плавання.

14.08.2001р. ТОВ «Дігаймер» звернулося із
заявою на адресу голови
Севастопольської міської державної
адміністрації з проханням передати у
постійне користування земельну
ділянку по набережній Назукіна, 5.

19.11.2001 ТОВ «Дігаймер» звернулось до
Севастопольської міської Ради із
заявою з проханням розглянути питання
про передачу йому у постійне
користування або оренду на 49 років
земельної ділянки по набережній
Назукіна, 5 на підставі придбання ТОВ
«Дігаймер» окремо розташованої
будівлі загальною площею 236,3 кв. м за
вказаною адресою: на набережні
Назукіна, 5 для реконструкції та
обслуговування центру підводного
плавання та земельна ділянка площею
0,0662 надана в оренду ТОВ «Дігаймер» до
01.01.2016 року.

Рішенням Севастопольської міської
Ради від 30.01.2002 № 1065 затверджено проект
відведення земельної ділянки площею
0,0662 га на набережній Назукіна, 5 для
реконструкції та обслуговування
центру підводного плавання та земельна
ділянка площею 0,0662 надана в оренду ТОВ
«Дігаймер» до 01.01.2016 року.

Із зазначеного рішення вбачається, що
підставою для його прийняття є
клопотання ТОВ «Дігаймер», а також
надані міською державною
адміністрацією матеріали, у тому числі
землевпорядна експертиза. При цьому
відповідач керувався ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», ст. 9, 124, 186 Земельного Кодексу
України.

Із змісту заявленого позову та наданих
у судовому засіданні пояснень
вбачається, що позивачем розцінюється
спірне рішення про надання в оренду ТОВ
«Дігаймер» земельної ділянки площею
0,0662 га. Севастопольською міською Радою,
як таке що прийнято без проекту
відведення земельної ділянки площею
0,0662 га. Та відповідно без розроблення
такого.

Такі доводи у повній мірі спростовано
наявними доказами у справи.

Як свідчать наявні матеріали справи,
ТОВ «Дігаймер» дійсно розроблено
проект відведення з встановленням меж
та площі земельної ділянки в натурі (на
місцевості) по набережній Назукіна, 5
площею 0,1090 га, що підтверджується
матеріалами справи (арк.с. 56-67), разом з
тим, доданою до матерів справи копією
проекту відведення № 2000-160 з
встановленням меж та площі земельної
ділянки в натурі (на місцевості), який і
було затверджено спірним рішенням,
вбачається, що також було розроблено
проект відведення з встановленням меж
та площі земельної ділянки в натурі (на
місцевості) по набережній Назукіна, 5
площею 0,0662 га.

Доказів що такий проект відведення
земельної ділянки з встановленням меж
та площі земельної ділянки в натурі (на
місцевості) по набережній Назукіна, 5
розроблено з порушенням норм, чинного
на виникнення правовідносин,
Законодавства позивачем не надано.

Крім того слід зауважити, що з аналізу
Акту від погодження встановлених меж
земельної ділянки по набережній
Назукіна, 5 площею 0,1090 га, плану
розташування земельної ділянки по
набережній Назукіна, 5 площею 0,1090 га,
плану зовнішніх меж землекористування
ТОВ «Дігаймер» по набережній Назукіна,
5 площею 0,1090 га та плану зовнішніх меж
землекористування ТОВ «Дігаймер» по
набережній Назукіна, 5 площею 0,0662 га,
співставлення координат розташування
таких земельних ділянко, вбачається, що
земельна ділянка по набережній
Назукіна, 5 площею 0,0662 га надана ТОВ
«Дігаймер» в оренду, являється
частиною земельної ділянки по
набережній Назукіна, 5 площею 0,1090 га, та
безпосередньо пов'язана із
розташуванням на місцевості придбаної
товариством будівлі, а тому
сверджувати, що спірним рішенням
передано в оренду ТОВ «Дігаймер»
передано іншу земельну ділянку, щодо
якої товариство не зверталось та
відповідно не розробляло
проектно-дозвільної документації,
немає.

Враховуючи наведені фактичні
обставини, а також керуючись нормами
чинного, на час виникнення
правовідносин законодавства, суд
приходить до переконання щодо
правомірності Рішення
Севастопольської міської Ради № 1065 від
30.01.2002 виділено та передано в оренду ТОВ
«Дігаймер» земельну ділянку площею 0,0662
га на набережні Назукіна, 5, а відтак
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч.3 ст. 2 КАС України, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу, а
суд згідно статті 86 цього Кодексу,
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 128, 160 - 163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову заступнику прокурора м.
Севастополя в інтересах Головного
управління Держкомзема в м.
Севастополі відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.
ст. 185-187 КАС України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя

В.В. Амельохін