Справа № 810/6077/14
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року
справа №810/6077/14

Суддя Київського окружного
адміністративного суду Брагіна О.Є.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу:

за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

до державної податкової
інспекції у Києво-Святошинському
районі Головного управління
Міндоходів у Київській області

про визнання неправомірними дій та
скасування податкових
повідомлень-рішень, наказів та вимоги,

в с т
а н о в и в:

позивач звернувся до Київського
окружного адміністративного суду,
пред?явивши вимоги до державної
податкової інспекції у
Києво-Святошинському районі ГУ
Міндоходів у Київській області про
скасування наказів відповідача №97 від
03.02.2014 р. та №579 від 24.06.2014 р. про
проведення перевірки ФОП ОСОБА_1;
визнання неправомірними дій
податкового органу щодо проведення
планової виїзної перевірки; скасування
вимоги №Ф-603 від 15.07.2014 р. про сплату
боргу (недоїмки) з ЄСВ та податкових
повідомлень-рішень №№ , від
28.07.2014 р., якими ОСОБА_1 було визначено
грошове зобов?язання з ПДВ у розмірі
311613 грн. та застосована штрафна
(фінансова) санкція, а також з податку
на доходи фізичних осіб у розмірі 208280
грн. із застосуванням штрафної санкції
у сумі 52070 грн. відповідно.

Вимоги обґрунтовані протиправністю
дій податкового органу під час
проведення перевірки та
невідповідністю висновків акту
перевірки фактичним обставинам справи
та порушенням норм ПКУ.

У судовому засіданні представник
позивача заявлені вимоги підтримала з
підстав, викладених у позовній заяві,
просила позов задовольнити.

Представник податкового органу у
судове засідання не з?явився, через
канцелярію суду, подав клопотання вх.№
20045 від 01.12.2014 р. про відкладення
розгляду справи.

На підставі ч.6 ст.128 КАСУ суд здійснив
розгляд даної адміністративної справи
в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у матеріалах справи
докази, із наданням їм відповідної
правової оцінки, суд приходить до
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позову, з наступних
підстав:

в липні 2014 р., працівниками
Києво-Святошинського ДПІ ГУ Міндоходів
у Київській області, згідно наказу від
24.06.2014 р. №579 та, на підставі направлень
на проведення перевірки №№558-559 від
цієї ж дати, була проведена планова
виїзна документальна перевірка
позивача на предмет дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2012 р. по
31.12.2013 р., наслідком якої стало
складання акту перевірки №353/17-03/НОМЕР_3
від 15.07.2014 р.

Позивач був ознайомлений із наказом
про проведення перевірки та
направленнями, допустив працівників
контролюючого органу на підприємство
та надав їм всі необхідні документи.

В акті перевірки зафіксовані порушення
позивачем п.177.2, п.177.4 ст.177 ПКУ, в
результаті чого було занижено податок
на доходи фізичних осіб від здійснення
підприємницької діяльності у
загальній сумі 208 280,0 грн.;

п.187.1 ст.187, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПКУ, що
виявилося у завищенні податкового
кредиту у розмірі 311,613, 0 грн. та ч.1 п.1
ст.7, п.1-2, п.5 ст. 9 Закону України «Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов?язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 р.
№2464-VI.

За результатами перевірки та
складеного акту податковий орган
ухвалив податкові
повідомлення-рішення №№ ,
від 28.07.2014 р., якими визначив до сплати
грошове зобов?язання з ПДВ у розмірі
311613 грн. із застосуванням штрафної
санкції 155807 грн., а також з податку на
доходи фізичних осіб у розмірі 208280 грн.
із визначенням штрафної санкції у сумі
52070 грн. відповідно.

Не погоджуючись із прийнятими
рішеннями, позивач оскаржив їх в
адміністративному порядку.

Рішенням ГУ Міндоходів у Київській
області №1177/С/1036-1001-04/744 від 03.09.2014 р.
подана скарга була задоволена
частково, прийняті рішення скасовані в
частині завищення валових витрат на
придбання шин, запасних частин,
технологічного обслуговування та
ремонтних робіт автомобілів та
відповідні штрафні санкції.

Після чого позивач звернувся до суду.

За даними перевіряючих суб'єкт
підприємницької діяльності ОСОБА_1 з
01.01.2012р. по 31.12.2013р. перебував на
загальній системі оподаткування
обліку та звітності, був платником
податку з доходів фізичних осіб від
здійснення підприємницької
діяльності, платником податку з
доходів фізичних осіб із заробітної
плати найманих працівників, податку на
додану вартість, орендної плати за
землі державної або комунальної
власності, земельного податку.
Податкова віддача підприємця
формувалась за рахунок сплати ПДФО з
підприємницької діяльності, ПДФО із
заробітної плати найманих працівників,
податку на додану вартість, орендної
плати за землі державної або
комунальної власності, земельного
податку.

За даними декларації про доходи у
періоді, що перевірявся, суб'єкт
підприємницької діяльності не мав
від'ємного значення чистого річного
доходу.

Перевіркою співставлення правильності
визначення обсягу валового доходу за
2012-2013 роки, відображеного у податкових
деклараціях про майновий стан і доходи,
з фактичними сумами валового доходу,
згідно даних виписок банку про рух
коштів порушень податковим органом
порушень не встановлено.

Перевіркою правильності визначення
витрат, безпосередньо пов?язаних з
одержанням доходу та документально
підтверджених, відображених у
податковій декларації про майновий
стан та доходи за 2012-2013 р.р. встановлено
безпідставне завищення валових витрат
на загальну суму 1240879,0 грн. із них за 2012
р.-490796,9 грн.; 2013 р.- 750082,1 грн., чим, на
думку податкового органу порушено п.177.4
ст.177 ПКУ. Вказане порушення допущено в
результаті включення до складу валових
витрат сум амортизаційних відрахувань
та вартість придбання шин, запасних
частин, технічного обслуговування та
ремонтні роботи автомобілів.

До такого висновку працівники
податкового органу прийшли з огляду на
те, що позивач у 2013-2014 р.р. у розділах VII
та VIII декларації «Відомості про рухоме
майно» та «Нерухоме майно» не
декларував основні засоби.

Крім того, податковий орган вважає, що
позивачем в порушення п.177.10 ст.177 ПКУ не
велась Книга обліку доходів та витрат
по формі, затвердженій наказом ДПС
України №1025 від 24.12.2010 р.

Позивачем на запит податкового органу
не було надано документів обліку
основних засобів та нарахування
амортизації (картки обліку основних
засобів, акти приймання-передачі
основних засобів, документи на їх
придбання, акти ввода в експлуатацію,
розрахунки нарахування амортизації,
накази на проведення інвентаризації
та її результати); порядок здійснення
ремонтних робіт автомобілів та
списання запасних частин та ремонтних
робіт на витрати.

Також в акті перевірки податковий
орган зазначає про відсутність
документального підтвердження
позивачем законності користування
програмними продуктами « 1-С
бухгалтерія» та операційної системи
«Windows».

Завищення суми валових витрат призвело
до зменшення оподатковуваного доходу,
бази для нарахування ЄСВ. Крім того,
встановлено безпідставне включення до
складу податкового кредиту в квітні 2013
р. сум придбаних транспортних засобів.

Вирішуючи даний спір, суд зазначає
таке:

суть спiрних правовiдносин полягає у
визначенні практичного використання
норми пунктiв 177.2, 177.4 статтi 177 ПКУ та
норми абз. «в» пiдпункту 138.10.2 пункту 138.10
статтi 138 ПКУ в частинi вiдсутностi
встановлених законом пiдстав для
вiднесення фiзичною особою - пiдприємцем
до складу валових витрат вартостi
амортизацiйних вiдрахувань та
полiпшення основних фондiв.

Стаття 19 Конституцiї України
передбачає, що органи державної влади
та органи мiсцевого самоврядування, їх
посадовi особи зобов'язанi дiяти лише на
пiдставi, в межах повноважень та у
спосiб, що передбаченi Конституцiєю та
законами України.

Згiдно iз п. 177.2 ст. 177 ПК України об'єктом
оподаткування фiзичних осiб -
пiдприємцiв є чистий оподатковуваний
дохiд, тобто рiзниця мiж загальним
оподатковуваним доходом (виручка у
грошовiй та не грошовiй формI) i
документально пiдтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
дiяльнiстю такої фiзичної особи
-пiдприємця.

Вiдповiдно п. 177.4 ст. 177 ПК України до
перелiку витрат фiзичних осiб-
пiдприємцiв, безпосередньо пов'язаних з
отриманням доходiв, належать
документально пiдтвердженi витрати, що
включаються до витрат операцiйної
дiяльностi згiдно з роздiлом III цього
Кодексу («Податок на прибуток
пiдприємств»). Тобто норма п. 177.4 ст. 177 ПК
України є вiдправною нормою, яка вказує
на те, що витрати суб'єкта
господарювання, який не є платником
податку на прибуток, але надає звiтнiсть
про доходи вiд заняття пiдприємницької
дiяльнiстю, формуються у тому ж порядку,
як у платникiв податку на прибуток.

Згiдно iз пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 роздiлу III ПК
України не включаються до складу
витрат витрати на придбання,
виготовлення, будiвництво,
реконструкцiю, модернiзацiю та iнше
полiпшення основних засобiв та витрати,
пов'язанi з видобутком корисних
копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематерiальних активiв,
якi пiдлягають амортизацiї згiдно зi
статтями 144- 148 цього Кодексу, з
урахуванням пунктiв 146.11 i 146.12 статтi 146
та пункту 148.5 статтi 148 цього Кодексу.

Згiдно iз п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати,
що враховуються при обчисленнi об'єкта
оподаткування, складаються iз витрат
операцiйної дiяльностi, якi визначаються
згiдно з пунктами 138.4, 138.6- 138.9,
пiдпунктами 138.10.2- 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цiєї статтi.

Вiдповiдно до абз. «в» пп. 138.10.2 п. 138.10 ст.
138 ПК України, до складу iнших витрат
включаються адмiнiстративнi витрати,
спрямованi на обслуговування та
управлiння пiдприємством, зокрема, це
витрати на утримання основних засобiв,
до яких вiдноситься i амортизацiя.

Таким чином, з наведених норм
вбачається, що до складу витрат не
включаються витрати на придбання,
виготовлення, будiвництво,
реконструкцiю, модернiзацiю та iнше
полiпшення основних засобiв.

Разом з тим, цi витрати пiдлягають
амортизацiї у порядку, визначному
статтями 144- 146 ПК України та
включаються до валових витрат у виглядi
амортизацiйних вiдрахувань.

Витрати на технiчне обслуговування
також вiдповiдно до пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138
ПК України вiдносяться до iнших витрат.
Зокрема, це витрати позивача
-амортизаційні відрахування.

Згiдно iз п. 138.2 ст. 138 ПК України всi
витрати повиннi бути пiдтвердженi
первинними документами, що засвідчують
факт здiйснення платником податку
витрат, обов'язковiсть ведення i
зберiгання таких документів
передбачена правилами ведення
бухгалтерського облiку, та iнших
документiв, встановлених роздiлом II ПК
України.

Згiдно зi пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 ПК України
платник податкiв має право обирати
самостiйно метод ведення облiку доходiв
i витрат.

Частиною 3 ст. 2 Закону України «Про
бухгалтерський облiк та фiнансову
звiтнiсть в Українi» встановлено, що
суб'єкти пiдприємницької дiяльностi,
яким вiдповiдно до законодавства i
надано дозвiл на ведення спрощеного
облiку доходiв i витрат, ведуть
бухгалтерський облiк i подають
фiнансову звiтнiсть у порядку,
встановленому законодавством про
спрощену систему облiку i звiтностi.

Таким чином, Закон України «Про
бухгалтерський облiк та фiнансову
звiтнiсть в Українi» надає фiзичнiй особi
- пiдприємцю право вести спрощений облiк
доходiв i витрат, при цьому не позбавляє
його права вести бухгалтерський облiк
валових витрат основних фондiв, що
пiдлягають амортизацiї та витрат на
утримання основних засобiв, придбання
пально-мастильних матерiалiв, тощо.

Отже, у позивача є право здiйснювати
облiк основних засобiв та (як наслiдок)
включати до валових витрат вартiсть
полiпшення основних фондiв.

Тому, на думку суду, право включати до
валових витрат вартість поліпшення
основних фондів та амортизаційних
відрахувань виникає лише у разі
надання відповідних підтверджуючих
документів, якщо такі витрати дійсно
проводились.

Відображення в податковому обліку
витрат на ремонт основних засобів
залежить від декількох чинників,
зокрема: чи були у підприємства
основні засоби на початок звітного
періоду (року) та ремонтуються власні
чи орендовані основні засоби. При цьому
не має значення, ремонтувалися основні
засоби підприємством самостійно або із
залученням сторонніх організацій.

Бухгалтерський облік витрат,
пов'язаних з ремонтом і поліпшенням
об'єктів основних засобів,
урегульовано пунктами 14 і 15 ПБО 7
«Основні засоби» та розділом VI
Методичних рекомендацій №561. У
бухгалтерському обліку відображення
та розподіл витрат на поліпшення і
ремонт основних засобів відповідно до
ПБО7 залежить від того, приводять такі
ремонти й поліпшення до збільшення
майбутніх первісно очікуваних
економічних вигід від використання
об'єкта чи забезпечують його
підтримання у робочому стані.

Зокрема, вартість робіт, що
приводять до збільшення майбутніх
первісно очікуваних економічних вигід,
включається до капітальних
інвестицій з майбутнім збільшенням
первісної вартості основних засобів.
Підставою для визнання капітальними
інвестиціями витрат, пов'язаних з
поліпшенням основних засобів, є
збільшення строку корисного
використання об'єкта, підвищення
кількості та/або якості продукції
(робіт, послуг), яка виробляється
(надається) цим об'єктом.

До таких робіт належать:модифікація;
модернізація об'єкта основних засобів
з метою подовження строку його
корисної експлуатації або збільшення
його виробничої потужності; заміна
окремих частин устаткування для
підвищення якості продукції (робіт,
послуг); тощо.

Витрати, що здійснюються для
підтримання об'єкта в робочому стані
та одержання первісно визначеної суми
майбутніх економічних вигід від його
використання (технічний огляд,
технічне обслуговування, ремонт тощо),
включаються до складу витрат звітного
періоду (п. 32 Методичних
рекомендацій №561).

Будь-які витрати СГД, які віднесені ним
до складу валових витрат мають
підтверджуватись, зокрема, документами
про облік основних засобів та
нарахування амортизації (картки обліку
основних засобів, акти
приймання-передачі основних засобів,
документи на їх придбання, акти ввода в
експлуатацію, розрахунки нарахування
амортизації, накази на проведення
інвентаризації та її результати);
порядок здійснення ремонтних робіт
автомобілів тощо.

І в цій частині суд повністю
погоджується із висновком податкового
органу про ненадання таких документів
позивачем як до податкового органу, так
і до суду, а у зв?язку з цим і
безпідставністю віднесення таких
витрат до складу валових.

Крім того, суд звертає увагу, що
перевіркою встановлено, що згідно
наданих свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 26.12.2011 р. та
свідоцтва про реєстрацію транспортних
засобів позивачем є власником
приміщення, яке знаходиться за адресою:
м.Вишневе, вул. Залізнична, буд.3.

Щодо рішення відповідача про
визначення ПДВ у розмірі 311613 грн. та
застосування штрафних санкцій.

Як було встановлено перевіряючими
позивачем до складу податкового
кредиту в квітні 2013 р. було віднесено
суми ПДВ у розмірі 344359,45 грн. з вартості
придбання транспортних засобів
відповідно до податкових накладних №759
від 24.03.13 р.; №843 від 25.03.2013 р., виписаних
ТОВ «Вольво Україна».

Як вбачається із представлених
накладних покупцем зазначено ОСОБА_1
Факт належності т/з позивачу як
приватній особі підтверджено і іншими
документами, зокрема, свідоцтвом про
реєстрацію т/з.

Відповідно до статті 325 ЦКУ суб'єктом
права приватної власності є фізична
особа. Цивільний кодекс не визнає
такого суб'єкта права приватної
власності як фізична особа -
підприємець.

Як було встановлено податковим органом
власником одержаних транспортних
засобів згідно свідоцтва про право
власності є фізична особа ОСОБА_1, а не
СГД-ФО ОСОБА_1

Загальний порядок формування
податкового кредиту з ПДВ як для
юридичних осіб, так і для фізичних осіб,
зареєстрованих платниками ПДВ
врегламентовано ст. 198 ПКУ. Відповідно
до п. 198.3 ст. 198 ПКУ податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін. визначених згідно
зі ст.39 цього Кодексу, та складається із
сум податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою п. 193.1 ст. 193 Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

-придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподаткованих операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

-придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподаткованих операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно з п, 198.6 ст. 198 ПКУ не відносяться
до податкового кредит суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
п.201.11 ст. 201 зазначеного Кодексу.

Згідно зі ст.51 ЦКУ до підприємницької
діяльності фізичних осіб
застосовуються нормативно-правові
акти, що регулюють підприємницьку
діяльність юридичних осіб, якщо інше не
встановлено законом або не випливає із
суті відносин та такі норми не
застосовуються до фізичних осіб.

Таким чином, до податкового кредиту
фізичних осіб - суб'єктів
господарювання, зареєстрованих
платниками ПДВ, можна включати суми
ПДВ, нараховані (сплачені) у зв'язку з
придбанням основних засобів, за умови
взяття на облік такого майна як
основних засобів, використання таких
засобів в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності цих
платників, наявності належного
документального оформлення,
підтвердження відповідних витрат,
відображення їх у бухгалтерському та
податковому обліку.

Водночас слід зазначити, що з
урахуванням положень ст. 325 Цивільного
кодексу право приватної власності на
майно належить фізичній особі, а не
фізичній особі суб'єкту
господарювання, що у свою чергу, не дає
можливості вважати майно, яке
перебуває у приватній власності
фізичної особи, основними засобами
суб'єкта господарювання - фізичної
особи.

Оскільки позивачем не представлено до
суду доказу обліку придбаних
транспортних засобів як основних
активів суб?єкта господарювання, суд
погоджується в цій частині з висновком
податкового органу про порушення
позивачем вимог п. 198.3 ст. 198 ПКУ, а
відтак вважає правомірним винесення
ППР № від 28.07.2014 р.

Щодо винесення вимоги вимоги
відповідача №Ф-603 від 15.07.2014 р.про
сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ, суд
зазначає таке:

ч.4 п.1 ст.4 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов?язкове державне
соціальне страхування» від 08.07.2010 р.
визначені платники, об?єкти
оподаткування та порядок сплати ЄСВ.

Позивач, відповідно до положень
вказаного Закону є платником ЄСВ.
Єдиний внесок нараховується на суму
доходу (прибутку), отриманого від
діяльності, що підлягає обкладанню
податком на доходи фізичних осіб.

Розмір ЄСВ встановлений п.11 ст. 8 Закону
і складав для позивача 34,7% визначеної
ч.2 п.1 ст.7 Закону бази оподаткування.

Оскільки позивачем була невірно
визначена база оподаткування доходу
фізичної особи -підприємця, податковий
орган прийняв оскаржувану вимогу.

Дії податкового органу в цій частині
суд вважає правомірними, а вимоги
позивача необгрунтованими.

Щодо вимог про визнання протиправними
дії податкового органу по проведенню
перевірки та скасування наказів на
проведення перевірки.

За своєю правовою природою накази на
проведення перевірки є актами
одноразової дії, які вичерпуються
фактом їх виконання.

Як було встановлено судом, згідно
оспорюваних наказів відповідачем була
проведена планова документальна
виїзна перевірка, за наслідками якої
складено акт.

Позивач з перевіркою погодився,
допустивши перевіряючих на
підприємство та, надавши їм всі
витребовувані документи. Таким чином,
позивач фактично визнав законність дій
податкового органу.

Судовому захисту підлягають лише
порушене право або інтерес особи, при
чому такі порушення мають полягати у
відповідних правових наслідках у
вигляді зміни стану прав та обов'язків
позивача або створення об'єктивних
перешкод у реалізації законного
інтересу відповідної особи, що
унеможливлюють одержання особою того,
на що вона вправі розраховувати в разі
належної поведінки зобов'язаної особи.
Лише в такому разі позовні вимоги
можуть бути задоволені.

Акт перевірки є виключно носієм
доказової інформації про виявлені
податковим органом під час проведення
перевірки порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства
суб'єктами господарювання,
обов'язковим документом, на підставі
якого приймається відповідне рішення
контролюючого органу, і не містить в
собі будь-яких владних приписів і
вимог, а тому не підпадає під ознаки
рішення (нормативно-правових актів чи
актів індивідуальної дії) суб'єкта
владних повноважень у розумінні
доктрини

Відтак, висновки акта перевірки, так
само як і дії податкового органу щодо
фіксування порушень в такому акті, не
створюють об'єктивних перешкод у
реалізації позивачем його законних
інтересів або прав, тому підстав для
визнання протиправними таких дій суд
не вбачає.

Відносно правомірності використання
позивачем програмних комп?ютерних
продуктів, суд звертає увагу, що
податковим органом зроблено висновок
про порушення в цій частині вимог ст.51-2
Кодексу про адмінправопорушення, що не
відноситься до предмету спору даної
справи.

На підставі викладеного та, керуючись
статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного
позову,-відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Брагіна О.Є.