Справа № 826/10290/14
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Кузьменко А.І.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

11 грудня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Сорочко Є.О.

за участю
секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 жовтня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міністерства доходів і
зборів України у м. Києві, третя особа -
Комунальне підприємство по утриманню
житла Жовтневого району м.Києва про
скасування податкового повідомлення
рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернулась до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міндоходів у
місті Києві (далі по тексту -
відповідач, ДПІ у Солом'янському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві), про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень від 10
травня 2011 року №, від 18 квітня 2012
року №, від 22 березня 2013 року
№ та від 17 червня 2014 року №14887-15.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
22 жовтня 2014 року позов задоволено.
Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києві
від 10 травня 2011 року №, від 18
квітня 2012 року №, від 22 березня 2013
року № та від 17 червня 2014 року
№14887-15.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
представник Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі
Головного управління Міністерства
доходів і зборів України у м. Києві
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції як таку, що постановлена з
помилковим застосуванням норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову. В своїй
апеляційній скарзі апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
рішення суду, неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом норм
процесуального права, що є підставою
для скасування судового рішення.

В порядку ст.41 КАС України в зв'язку з
неявкою у судове засідання осіб, які
беруть участю у справі фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
залишенню без змін, з наступних
підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини справи, наданим
доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції 22
червня 2004 року між Дочірнім
підприємством «Соларіс Трейд
Інвестментс Україна» (продавець) та
ОСОБА_2 (покупець) укладено договір
купівлі - продажу нежитлових приміщень,
згідно з яким продавець передав, а
покупець прийняв у власність нежитлові
приміщення, що складають 7/100 частин від
домоволодіння, а саме підвал: з прим. №1
по прим. №9 площею 174,2 кв.м., І поверх: з
прим. №10 по прим. №17, прим І площею 2,4
кв.м., прим. ІІ площею 1,5 кв.м., всього
площею 148,2 кв.м. Загальна площа
відчужуваних приміщень 322,4 кв.м.,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно реєстраційного посвідчення,
виданого Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 30 червня 2004 року,
зазначені нежитлові приміщення
зареєстровані за позивачем на праві
приватної власності, про що внесено
запис в реєстраційну книгу №д.7П-192 за
реєстрованим №2195-П.

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців 14 вересня
2011 року ОСОБА_2 зареєстрована як суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа, а відповідно до копії свідоцтва
платника єдиного податку серія НОМЕР_1
з 01 січня 2012 року перебуває на
спрощеній системі оподаткування та
сплачує єдиний податок.

У той же час, згідно з підпунктом 54.3.3
пункту 54.3 статті 54, пунктом 286.5 статті 286
Податкового кодексу України ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві винесено податкові
повідомлення - рішення, а саме 10 травня
2011 року №, 18 квітня 2012 року
№, 22 березня 2013 року № та 17
червня 2014 року №14887-15, якими ОСОБА_2
визначено суму податкового
зобов'язання за платежем земельний
податок з фізичних осіб у сумі 9948,64 грн.
кожним.

Вказані повідомлення рішення не були
отримані позивачем у терміни
встановлені чинним законодавством
України, так як відповідачем не надано
доказів направлення ОСОБА_2
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень у спосіб, визначений пунктом 58.3
статті 58 Податкового кодексу України.

Посилаючись на безпідставність та
протиправність дій податкового органу
щодо визначення податкового
зобов'язання по земельному податку,
ОСОБА_2 звернулась з відповідним
позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, прийшов до висновку, що
обґрунтованість позовних вимог, так як
інформація щодо передачі у власність
чи у користування вказаної земельної
ділянки або її частини у кадастрі
відсутня, крім того, перебування
позивача на спрощеній системі
оподаткування, а також використання
земельної ділянки, яка знаходилась у її
користуванні, для провадження
господарської діяльності, що полягала
у здачі в оренду приміщення в будівлі,
яка розміщена на цій земельній ділянці,
іншому господарюючому суб'єкту, то
позивач звільнений від нарахування
(сплати) податкової звітності з
земельного податку за відповідні роки .

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки вони знайшли своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту
адміністративного позову та доданих до
нього документів, оскаржуваними
податковими повідомленнями - рішеннями
ОСОБА_2 визначено грошові зобов'язання
по податку на землю з фізичних осіб за
2011 - 2014 роки.

Починаючи з 1 січня 2011 року набрав
чинності Податковий кодекс України
(далі по тексту - ПК України), яким
регулюються правовідносини, що
виникають у сфері справляння податків
і зборів (в т.ч. земельного податку),
зокрема, визначає вичерпний перелік
податків та зборів, що справляються в
Україні, та порядок їх адміністрування,
платників податків та зборів, їх права
та обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства.

Згідно із статтею 269 ПК України
платниками земельного податку є
власники земельних ділянок, земельних
часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 названого Кодексу визначено,
що об'єктами оподаткування є земельні
ділянки, які перебувають у власності
або користуванні, та земельні частки
(паї), які перебувають у власності.

У пункті 286.1 статті 286 ПК України
закріплено, що підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру.

У той же час, відповідно до пункту 287.1
статті 287 цього Кодексу власники землі
та землекористувачі сплачують плату за
землю з дня виникнення права власності
або права користування земельною
ділянкою.

При переході права власності на
будівлю, споруду (їх частину) податок за
земельні ділянки, на яких розташовані
такі будівлі, споруди (їх частини), з
урахуванням прибудинкової території
сплачується на загальних підставах з
дати державної реєстрації права
власності на нерухоме майно (пункт 287.6
статті 287 ПК України).

Тобто, що обов'язок здійснювати оплату
земельного податку виникає у осіб, які
набули право власності на будівлю,
споруду або їх частину саме з моменту
реєстрації права власності на таке
нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції з
копії договору купівлі - продажу
нежилих приміщень від 22 червня 2004 року
та копії реєстраційного посвідчення
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
від 30 червня 2004 року, ОСОБА_2 на праві
приватної власності належать нежилі
приміщення загальною площею 322,4 кв.м. -
7/100 частин від домоволодіння по
АДРЕСА_1, про що 30 червня 2004 року внесено
запис в реєстраційну книгу №д.7П-192 за
реєстровим №2195-П.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано зазначає, що в силу
наведених положень Податкового
кодексу України з 01 січня 2011 року у
позивача, як власника нерухомого майна,
виник обов'язок зі сплати земельного
податку за земельну ділянку, на якій
розташований відповідний об'єкт
нерухомості.

Разом з тим, у той же час, пунктом 286.6
статті 286 ПК України закріплено, що за
земельну ділянку, на якій розташована
будівля, що перебуває у спільній
власності кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується з
урахуванням прибудинкової території
кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля
перебуває у спільній сумісній
власності кількох осіб, але не поділена
в натурі, або одній з таких
осіб-власників, визначеній за їх
згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної
особи - якщо будівля перебуває у
спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної
особи - якщо будівля перебуває у
спільній сумісній власності і поділена
в натурі.

За земельну ділянку, на якій
розташована будівля, що перебуває у
користуванні кількох юридичних або
фізичних осіб, податок нараховується
кожному з них пропорційно тій частині
площі будівлі, що знаходиться в їх
користуванні, з урахуванням
прибудинкової території.

У відповідності до пункту 286.1 статті 286
цього Кодексу підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру.
Центральні органи виконавчої влади, що
реалізують державну політику у сфері
земельних відносин та у сфері
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, щомісяця, але не
пізніше 10 числа наступного місяця, а
також за запитом відповідного
контролюючого органу за
місцезнаходженням земельної ділянки
подають інформацію, необхідну для
обчислення і справляння плати за землю,
у порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Згідно із пунктом 286.5 названої статті
нарахування фізичним особам сум
податку проводиться контролюючими
органами, які видають платникові до 1
липня поточного року податкове
повідомлення-рішення про внесення
податку за формою, встановленою у
порядку визначеному статтею 58 ПК
України.

Тобто, обов'язок по нарахуванню сум
земельного податку фізичним особам
покладено саме на контролюючі органи,
зокрема, органи державної податкової
служби, яким для визначення розміру
вказаного податку необхідно
встановити базу оподаткування,
наявність грошової оцінки землі, інші
відомості для визначення суми
податкового зобов'язання.

На підтвердження виконання
зазначеного обов'язку та проведення
нарахування суми грошового
зобов'язання, зазначеної в
оскаржуваних податкових повідомленнях
- рішеннях, із дотриманням положень
Податкового кодексу України,
відповідачем суду першої інстанції
надано копію витягу з технічної
документації №Ю-29078/2004 про грошову
оцінку частини земельної ділянки
(кадастровий №69:098:001) від 16 серпня 2004
року №563, виданого позивачу, в якій
зазначена грошова оцінка частки
земельної ділянки площею 453,90 кв.м.

Однак, суд першої інстанції
обгрнтовано не прийняв до уваги
зазначений витяг, оскільки в
останньому зазначено про
місцезнаходження земельної ділянки, а
саме: АДРЕСА_2, АДРЕСА_1, АДРЕСА_3,
АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, а
тому, суд позбавлений можливості
встановити, про яку саме земельну
ділянку іде мова у наданому витязі.

Також, суд першої інстанці правомірно
зазначає, що зі змісту зазначеного
документа не уявляється за можливе
встановити правильність визначення
площі земельної ділянки, з якої
проведено розрахунок грошових
зобов'язань у відповідному розмірі,
зокрема, немає даних щодо площі всієї
земельної ділянки, на якій
розташований будинок, немає даних щодо
площі приміщень зазначеного будинку,
що не дає можливості перевірити
дотримання відповідачем вимог пункту
286.6 статті 286 ПК України, що у свою чергу,
унеможливлює перевірку правильності
визначення позивачу суми грошового
зобов'язання, зазначеної у податковому
повідомленні - рішенні від 10 травня 2011
року №.

Разом з тим, зі змісту листа
Департаменту земельних ресурсів від 26
серпня 2014 року №, який
витребувано судом першої інстанції,
вбачається, що згідно даних міського
земельного кадастру земельна ділянка
на АДРЕСА_1 обліковується за
Комунальним підприємством по
утриманню житла Жовтневого району м.
Києва, а інформація щодо передачі у
власність чи у користування вказаної
земельної ділянки або її частини у
кадастрі відсутня.

Тобто, відповідачем не надано доказів
того, що при визначенні позивачу
спірних сум земельного податку,
податковий орган керувався даними
державного земельного кадастру, що
були отримані від центральних органів
виконавчої влади, що реалізують
державну політику у сфері земельних
відносин та у сфері державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно. Відповідачем також не надано
розрахунку спірного податкового
зобов'язання, визначеного позивачу.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про ненадання відповідачем
доказів на підтвердження правильності
розрахунку суми грошового
зобов'язання, визначеної у податковому
повідомленні - рішенні, що є підставою
для визнання його протиправним та
скасування.

Аналогічна позиція висловлена Вищим
адміністративним судом України з
аналогічних правовідносин.

Щодо визначення позивачу грошових
зобов'язань по земельному податку за 2012
- 2014 рік, суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованих висновків про
скасування податкових повідомлень
рішень в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме копії свідоцтва платника єдиного
податку, позивач з 01 січня 2012 року
перейшла на спрощену систему
оподаткування (а.с.96).

Підпунктом 297.1.4 пункту 297.1 статті 297 ПК
України встановлено, що платники
єдиного податку звільняються від
обов'язку нарахування, сплати та
подання податкової звітності із
земельного податку, крім земельного
податку за земельні ділянки, що не
використовуються ними для провадження
господарської діяльності.

Згідно із статтею 796 Цивільного кодексу
України одночасно з правом найму
будівлі або іншої капітальної споруди
(їх окремої частини) наймачеві
надається право користування
земельною ділянкою, на якій вони
знаходяться, а також яка прилягає до
будівлі або споруди, у розмірі,
необхідному для досягнення мети найму.
У договорі найму сторони можуть
визначити розмір земельної ділянки,
яка передається наймачеві. Якщо розмір
земельної ділянки у договорі не
визначений, наймачеві надається право
користування усією земельною ділянкою,
якою володів наймодавець.

При цьому, відповідно до підпункту 14.1.36
пункту 14.1 статті 14 ПК України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Таким чином, з аналізу наведеного
слідує, що у разі надання в оренду
будівель, споруд або їх частин за
договором оренди, одночасно з правом
найму будівлі або іншої капітальної
споруди (їх окремої частини) наймачеві
надається право користування
земельною ділянкою, на якій вони
знаходяться, а також яка прилягає до
будівлі або споруди, тобто
підприємницька діяльність наймодавців
провадиться обов'язково за рахунок
здачі в оренду майна і земельної
ділянки, а отже така фізична
особа-підприємець (власник нежитлового
приміщення), будучи платником єдиного
податку, звільняється від нарахування
(сплати) та подання податкової
звітності з земельного податку.

Аналогічну позицію висловлено і
Державною податковою службою України в
Узагальнюючій податковій консультації
щодо плати земельного податку
власниками нежитлових приміщень,
платниками єдиного податку - фізичними
особами - підприємцями, затвердженої
Наказом від 23 листопада 2012 року № 1051.

Таким чином, перебування позивача на
спрощеній системі оподаткування у 2012 -
2014 роках, а також використання
земельної ділянки, яка знаходилась у її
користуванні, для провадження
господарської діяльності, що полягала
у здачі в оренду приміщення в будівлі,
яка розміщена на цій земельній ділянці,
іншому господарюючому суб'єкту,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позивач звільнений від нарахування
(сплати) податкової звітності з
земельного податку за відповідні роки.

Надані докази були оцінені судом
першої інстанції, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Крім того, було оцінено
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, що відповідає
вимогам ст. 86 КАС України.

З огляду на зазначене та беручи до
уваги достатній і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності колегія суддів
дійшла висновку, що викладені у
позовній заяві доводи позивача є
обґрунтованими та, відповідно, його
вимоги такими, що підлягають
задоволенню.

При цьому апеляційна скарга не містить
посилання на обставини, передбачені
статтями 202 - 204 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за яких рішення суду підлягає
скасуванню.

Доводи, викладені заявником в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження суду першої інстанції і не
знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційній скарзі
процесуальні порушення не призвели до
неправильного вирішення справи і не є
підставою для скасування судового
рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
апеляційна скарга залишається без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міністерства доходів і зборів України
у м. Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 22 жовтня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів із дня
складання у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України у
порядку ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

Є.О. Сорочко

Повний текст виготовлено 16 грудня 2014
року

Головуючий суддя
Земляна Г.В.

Судді:
Горбань Н.І.

Сорочко Є.О.