Справа № 816/4470/14
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року 17:00м. ПолтаваСправа №
816/4470/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового
засідання - Петренко О.В., позивача -
ОСОБА_1, представника відповідача -
ОСОБА_2, представника третьої особи -
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Київського відділу державної
виконавчої служби Полтавського
міського управління юстиції, третя
особа: Державна податкова інспекція у
м. Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
визнання дій неправомірними,
зобов'язання вчинити дії та скасування
постанов, -

В С Т А Н О В И В:

11 листопада 2014 року ОСОБА_1 (надалі -
позивач, ОСОБА_1.) звернулась до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Київського відділу державної
виконавчої служби Полтавського
міського управління юстиції (надалі -
відповідач, Київський ВДВС), третя
особа: Головне управління Міндоходів у
Полтавській області про визнання дій
неправомірними: щодо не надіслання
постанови про відкриття виконавчого
провадження № 42239568 по виконавчому
листу № 816/2646/13-а, виданому 15 січня 2014
року; щодо винесення постанови про
примусовий привід боржника від 08
травня 2014 року без виклику боржника та
постанови про розшук майна боржника
від 26 травня 2014 року, зобов'язання
вчинити дії, а саме - надіслання
постанову про відкриття виконавчого
провадження № 42239568 по виконавчому
листу № 816/2646/13-а, виданому 15 січня 2014
року рекомендованим листом з
повідомленням про вручення; та
скасування постанов про примусовий
привід боржника від 08 травня 2014 року по
виконавчому провадженню № 42239568 та про
розшук майна боржника від 26 травня 2014
року по виконавчому провадженню №
42239568.

08 грудня 2014 року позивачем подано до
суду заяву про розширення позовних
вимог, відповідно до якої позовні
вимоги доповнено наступними вимогами:

- скасувати постанову про відкриття
виконавчого провадження №42239568 по
виконавчому листу № 816/2646/13-а, виданому
15.01.2014;

- визнати дії по порушенню порядку
звернення стягнення на кошти та інше
майно боржника згідно ст. 52 Закону
України «Про виконавче провадження»
неправомірними та протизаконними;

- визнати дії по відсутності відповіді
на заяву від 27.10.2014 з проханням передати
на відповідальне зберігання
автомобіль ГАЗ 2207 ЗНГ реєстраційний
номер НОМЕР_5 неправомірними;

- визнати недійсним акт державного
виконавця від 26.05.2014, в якому ОСОБА_2
приводить недостовірні дані щодо
обставин виїзду за адресою проживання
позивача.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на протиправність дій
відповідача щодо винесення вказаних
постанов та самих постанов, у зв'язку з
невідповідністю стягувача,
зазначеного у спірному виконавчому
провадженні. При цьому зауважував, що
згідно п.8 ст. 3 Закону України «Про
виконавче провадження» за виконавчим
документом про стягнення в дохід
держави коштів або про вчинення інших
дій на користь чи в інтересах держави
від її імені виступає орган, за позовом
якого судом винесено відповідне
рішення, або орган державної влади,
який відповідно до закону прийняв таке
рішення. Також, наголошував, що
стягнення звертається в першу чергу на
кошти боржника, готівкові та
безготівкові, і лише в разі їх
недостатньої кількості стягнення
звертається на майно боржника.
Натомість, державний виконавець
звернув стягнення в першу чергу на
майно, тобто виніс постанову про арешт
майна боржника від 27.03.2014 і лише 26.04.2014
та 08.05.2014 - постанови на арешт коштів
боржника.

Позивач у судовому засіданні позов
підтримав, просив задовольнити в
повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні просив відмовити в
задоволенні позову, у своїх
запереченнях зазначив, що державний
виконавець при винесенні оскаржуваної
постанови діяв у чіткій відповідності
до вимог Закону України "Про виконавче
провадження", а тому позовні вимоги
задоволенню не підлягають. Додатково
зауважував, що постанова про відкриття
виконавчого провадження направлялась
позивачеві у встановлені діючим
законодавством строки, але простою
кореспонденцією. Стосовно вимог щодо
визнання дій по відсутності відповіді
на заяву від 27.10.2014 з проханням передати
на відповідальне зберігання -
неправомірними, посилався на
професійну завантаженість та особисте
перебування на лікарняному як на
об'єктивну підставу для ненадання
такої відповіді.

Ухвалою суду від 05 грудня 2014 року
замінено третю особу на належну, а саме
на Державну податкову інспекцію у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області
(надалі - третя особа, ДПІ в м. Полтаві).

Представник третьої особи у судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував з мотивів, викладених
відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та надані заперечення,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

25 лютого 2014 року на адресу відповідача
надійшла заява Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області від 13 лютого 2014 року №
3004/9/16-01-25-01-17 про примусове виконання
виконавчого листа, виданого
Полтавським окружним адміністративним
судом, № 2а-1670/5100/12 від 15 січня 2014 року
про стягнення з позивача податкового
боргу у розмірі 16517,50 грн разом з
додатками (а.с. 38-55, 120).

27 лютого 2014 року винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження, що
направлена сторонам виконавчого
провадження 04 березня 2014 року простою
кореспонденцією згідно супровідного
листа № 17/4/4783 (а.с. 56-57).

07 березня 2014 року винесено постанову
про стягнення з боржника виконавчого
збору у розмірі 1651,75 грн згідно акту про
витрати, пов'язані з організацією та
проведенням виконавчих дій (а.с. 58-59).

09 березня 2014 року відповідачем
отримано відповідь на запит до
Державної податкової служби України,
відповідно до якого зазначено про
відсутність інформації стосовно
позивача (а.с. 60).

17 березня 2014 року отримано
інформаційну довідку з реєстру прав
власності на нерухоме майно (а.с. 61-62).

27 березня 2014 року винесено постанову
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження (а.с.63-64).

07 квітня 2014 року направлено запити про
надання інформації про місце
знаходження та місце реєстрації,
наявність рухомого майна боржника та
земельних ділянок боржника, а також
щодо подання податкової звітності (а.с.
65-66).

У період з 10 по 15 квітня 2014 року
отримано відповіді з банківських
установ стосовно позивача (а.с. 67-74).

16 квітня 2014 року винесено постанову про
арешт коштів боржника (а.с. 75-76).

23 квітня 2014 року отримано витяг про
реєстрацію в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна (а.с. 78).

29 квітня 2014 року сформовано подання про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника за межі України
(а.с. 80-81).

06 травня 2014 року отримано відповідь
банківської установи разом з додатками
про часткове списання боргу позивача
(а.с. 82-93).

08 травня 2014 року винесено постанову про
примусовий привід боржника та
направлено останню до Київського РВ
ПМУ УМВС України у Полтавській області
(а.с.94-95).

26 травня 2014 року державним виконавцем
складено акт про вихід за адресою місця
проживання позивача, а також винесено
постанову про розшук майна боржника, а
саме - автомобіль марки ГАЗ 2207 ЗНГ
реєстраційний номер НОМЕР_5,
пасажирський - В (а.с. 98, 101-102).

13 червня 2014 року отримано матеріали
примусового приводу, у тому числі
рапорт про не встановлення місця
знаходження боржника (а.с. 104-105).

18 вересня 2014 року отримано відповідь
Головного центру обробки спеціальної
інформації Державної прикордонної
служби, відповідно до якого зазначено
про виконання ухвали Київського
районного суду м. Полтави від 19 травня
2014 року про тимчасове обмеження у праві
виїзду за межі України позивача (а.с.
107-110).

28 жовтня 2014 року до Київського ВДВС
надійшли заяви ОСОБА_1 про передачу на
відповідальне зберігання її
автомобіля, що знаходиться під арештом,
про надання можливості ознайомитись з
матеріалами виконавчого провадження, а
також про надання копій постанови про
відкриття виконавчого провадження (а.с.
111-113).

04 листопада 2014 року отримано лист
взводу № 4 роти ДПС ДАІ з
обслуговування стаціонарних постів
при УДАІ ГУМВС України в Київській
області про затримання автомобіля
марки ГАЗ 2207 ЗНГ реєстраційний номер
НОМЕР_5 (а.с. 114).

Для вирішення питання про передачу
вказаного транспортного засобу
відповідачем направлено відповідні
листи до Полтавської ДП "Інформаційний
центр" Міністерства юстиції України та
в.о. начальника УДВС ГУЮ у Полтавській
області, а також винесено постанову від
18 листопада 2014 року про передачу на
відповідальне зберігання вказаного ТЗ
раднику ДП "Інформаційний центр"
Міністерства юстиції України ОСОБА_4
(а.с. 115-118).

Не погодившись з викладеними у
позовній заяві, заявах про зміну та
розширення позовних вимог, діями та
постановами відповідача, позивач
оскаржив їх до суду.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Надаючи оцінку постанові про відкриття
виконавчого провадження №42239568 з
примусового виконання виконавчого
листа, виданого 15 січня 2014 року
Полтавським окружним адміністративним
судом, № 2а-1670/5100/12 про стягнення з
позивача податкового боргу у розмірі
16517,50 грн, суд виходив з наступного.

Преамбулою Закону України "Про
виконавче провадження" від 21.04.1999 року,
№ 606-XIV визначено, що цей Закон визначає
умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

Згідно положень статті 1 Закону України
"Про виконавче провадження" виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Так, згідно пункту 8 частини 2
статті 17 вказаного Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою рішення інших органів
державної влади, якщо їх виконання за
законом покладено на державну
виконавчу службу.

Відповідно до частини 2 статті 11
вказаного Закону України державний
виконавець здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 2 статті 25 Закону України "Про
виконавче провадження" визначено, що
державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

У постанові державний виконавець
вказує про необхідність боржнику
самостійно виконати рішення у строк до
семи днів з моменту винесення
постанови (у разі виконання рішення про
примусове виселення боржника - у строк
до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у
разі ненадання боржником
документального підтвердження
виконання рішення буде розпочате
примусове виконання цього рішення із
стягненням з боржника виконавчого
збору і витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом.

Надаючи оцінку посиланню позивача на
зазначення в якості стягувача
неналежної особи, а саме - Головне
управління Міндоходів у Полтавській
області, суд зауважує наступне.

Відповідно до виконавчого листа,
виданого Полтавським окружним
адміністративним судом 15 січня 2014 року
№ 2а-1670/5100/12 стягувачем визначено
Державну податкову інспекцію у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області, вул.
Фрунзе, 155, м. Полтава, 36008, .

В постанові про відкриття виконавчого
провадження ВП № 42239568 від 27.02.2014
стягувачем зазначено: Головне
управління Міндоходів у Полтавській
області, вул. Фрунзе, 155, м. Полтава, 36008,
(а.с. 56).

Однак, при прийнятті до примусового
виконання вказаного виконавчого
документу було допущено описку в
частині визначення назви стягувача
(Державної податкової інспекції у м.
Полтаві), що виправлена постановою
державного виконавця ВП № 42239568 від 08
грудня 2014 року у межах виконавчого
провадження №42239568, що підтверджується
копією даної постанови та не
спростовано іншими доводами позивача
(а.с. 139). Код ЄДРПОУ та адреса стягувача
зазначені у постановах державного
виконавця так само, як і в виконавчому
листі.

Інших доводів щодо протиправності
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження ОСОБА_1 суду
надано не було і судом не встановлено,
тому суд зауважує, що даний виконавчий
документ відповідав вимогам статті 19
Закону України № 606-ХІV, поданий за
місцем проживання боржника, а також за
відсутності підстав для відмови у
відкритті виконавчого провадження,
визначених статті 26 вищевказаного
Закону, державний виконавець в силу
частини 1 статті 25, статті 20
зобов'язаний був прийняти даний
виконавчий документ до виконання та
відкрити виконавче провадження.

Таким чином, протиправності в діях
державного виконавця під час винесення
оскаржуваної постанови судом не
встановлено, як і підстав для
скасування постанови про відкриття
виконавчого провадження №42239568.

Отже, позовні вимоги в частині
скасування постанови про відкриття
виконавчого провадження №42239568 по
виконавчому листу № 816/2646/13-а, виданому
15.01.2014, суд вважає необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку вимогам ОСОБА_1
в частині визнання дій неправомірними,
щодо не надіслання постанови про
відкриття виконавчого провадження №
42239568 по виконавчому листу № 816/2646/13-а,
виданому 15 січня 2014 року, а також
зобов'язання вчинити дії, а саме -
надіслання постанову про відкриття
виконавчого провадження № 42239568 по
виконавчому листу № 816/2646/13-а, виданому
15 січня 2014 року рекомендованим листом з
повідомленням про вручення, суд
виходив з наступного.

Визначені вище дії відповідача по не
надісланню постанови про відкриття
виконавчого провадження при визнанні
судом їх неправомірними самі по собі не
відновлять порушених прав, виходячи з
наступного.

Хоча обов'язок направлення вказаної
постанови чітко визначений статтею 31
Закону України "Про виконавче
провадження", однак відповідно до заяви
позивача від 27 жовтня 2014 року (вх. №
15280.03.02) вказана постанова ОСОБА_1
отримана 29 жовтня 2014 року.

В даному випадку вимога позивача
надіслати постанову про відкриття
виконавчого провадження № 42239568 по
виконавчому листу № 816/2646/13-а, виданому
15 січня 2014 року рекомендованим листом з
повідомленням про вручення - фактично
виконана в ході проведення заходів
примусового виконання вказаного вище
виконавчого листа та отримана особисто
позивачем 29.10.2014 року.

Тому суд не знаходить підстав для
задоволення вимог у цій частині.

Також, надаючи правову оцінку вимогам
ОСОБА_1 в частині визнання дій
неправомірними щодо винесення
постанови про примусовий привід
боржника від 08 травня 2014 року без
виклику боржника та постанови про
розшук майна боржника від 26 травня 2014
року, суд виходив з наступного.

Статтею 32 Закону України "Про виконавче
провадження" передбачені заходи
примусового виконання рішень: 1)
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; 2) звернення стягнення на
заробітну плату (заробіток), доходи,
пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення
в боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; 4) інші
заходи, передбачені рішенням.

Згідно з частиною 2 статті 30 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення протягом шести місяців з дня
винесення постанови про відкриття
виконавчого провадження.

При цьому, важливо зазначити, що
вчинення дій суб'єктом владних
повноважень є способом реалізації
наданої суб'єкту владних повноважень
компетенції. Здійснення дії являє
собою процес реалізації наданих
законом функцій суб'єкту владних
повноважень.

У даному випадку юридичне значення для
позивача мають постанови про
примусовий привід боржника від 08
травня 2014 року та про розшук майна
боржника від 26 травня 2014 року, а не дії
відповідача щодо їх винесення.

При цьому, суд наголошує, що постанови
про примусовий привід боржника від 08
травня 2014 року та про розшук майна
боржника від 26 травня 2014 року
оскаржуються позивачем в межах даної
справи.

Саме постанови мають вплив на його
права та інтереси. Виходячи із завдань
Кодексу адміністративного судочинства
України, як то захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства,
судовий захист права може бути
здійснений лише за умови наявності
порушення прав (чи інтересів) для такої
особи.

Вимога позивача про визнання дій
Київського ВДВС по порушенню порядку
звернення стягнення на кошти та інше
майно боржника згідно ст. 52 Закону
України "Про виконавче провадження"
неправомірними та протизаконними
також судом оцінюються критично з
викладених вище підстав щодо надання
оцінки діям відповідача. Однак, суд
стосовно цієї частини позовних вимог
наголошує на відсутності відомостей
про оскарження ОСОБА_1 постанов про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 27
березня 2014 року та про арешт коштів
боржника від 16 квітня 2014 року.

Також, оцінюючи вимогу ОСОБА_1 про
визнання недійсним акту державного
виконавця від 26 травня 2014 року, в якому
ОСОБА_2 приводить недостовірні дані
щодо обставин виїзду за адресою
проживання позивача, суд вважає за
необхідне зауважити наступне.

Вказаний акт та, власне, наведені
відомості в ньому не є рішенням органу
владних повноважень, а відтак не
породжує для боржника настання
будь-яких юридичних наслідків та не
впливає на його права, обов'язки та
законні інтереси, а лише містить
інформацію про виявлені обставини під
час виходу державного виконавця за
місцем проживання ОСОБА_1

З огляду на вищевказане та виходячи з
того, що зазначені вище дії відповідача
є структурно невід'ємною складовою
частиною процедури винесення правових
актів індивідуальної дії у вигляді
зазначених постанов, а відтак дії щодо
винесення постанови про примусовий
привід боржника від 08 травня 2014 року
без виклику боржника та постанови про
розшук майна боржника від 26 травня 2014
року, та визнання дії по порушенню
порядку звернення стягнення на кошти
та інше майно боржника згідно ст. 52
Закону України "Про виконавче
провадження" неправомірними та
протизаконними - самі по собі ніяк не
впливають на наявні у позивача права,
не створюють для нього додаткових
обов'язків, не визначають правову
поведінку позивача, а тому не можуть
бути самостійним предметом судового
розгляду.

Таким чином позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

В той же час, надаючи правову оцінку
вимогам позивача про скасування
постанов про примусовий привід
боржника від 08 травня 2014 року та про
розшук майна боржника від 26 травня 2014
року, суд виходив з наступного.

Згідно статті 31 Закону України "Про
виконавче провадження" № 606-XIV копії
постанов державного виконавця та інші
документи виконавчого провадження
(далі - документи виконавчого
провадження), що державний виконавець
зобов'язаний довести до відома сторін
та інших учасників виконавчого
провадження, надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.

Як було встановлено у ході судового
розгляду справи та підтверджується її
матеріалами, 27 лютого 2014 року державним
виконавцем винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження, а
також сформовано супровідний лист №
17/4/4783 про направлення вказаної
постанови сторонам 04 березня 2014 року
(а.с. 56-57).

Вказаною постановою боржнику надано
семиденний строк для добровільного
виконання виконавчого документа до 06
березня 2014 року.

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону
№ 606-XIV сторони зобов'язані протягом
трьох робочих днів письмово повідомити
державного виконавця про повне чи
часткове самостійне виконання рішення
боржником, а також письмово
повідомляти державного виконавця про
виникнення обставин, що зумовлюють
обов'язкове зупинення виконавчого
провадження, про встановлення
відстрочки або розстрочки виконання,
зміну способу і порядку виконання
рішення, зміну місця проживання чи
перебування (у тому числі про зміну їх
реєстрації) або місцезнаходження, а
боржник - фізична особа - про зміну
місця роботи.

Згідно пояснень представника
відповідача, на підставі вказаних
норма діючого законодавства державний
виконавець Київського ВДВС дійшов
висновку, що, оскільки ОСОБА_1 у
визначений строк не надано доказів на
підтвердження виконання судового
рішення в добровільному порядку, то
застосуванню підлягають заходи
примусового виконання.

Як стверджував у ході судового
розгляду представник відповідача,
постанова про відкриття виконавчого
провадження направлялась ОСОБА_1
простою кореспонденцією, тобто не у
спосіб передбачений чинним
законодавством. Вказане ставить під
сумнів правомірність винесених
відповідачем постанов та позбавляє суд
можливості дійти висновку, що
позивачем було вчасно отримано
постанову про відкриття провадження
від 27 лютого 2014 року.

Посилання представника відповідача
про те, що відповідне відправлення
кореспонденції здійснюється відділом
канцелярії Київського ВДВС, суд оцінює
критично, оскільки дана обставина не
може розцінювати, як підстава вважати
таке відправлення постанови про
відкриття провадження, що здійснено
належним чином.

Крім того, суд звертає увагу, що
відповідно до супровідного листа №
17/4/4783 про направлення вказаної
постанови сторонам датою відправлення
значиться 04 березня 2014 року, що
фактично унеможливлює отримання такої
постанови в межах строку, визначеного
для добровільного виконання
виконавчого листа від 15 січня 2014 року і,
відповідно, унеможливлює виконання її
добровільно у встановлений державним
виконавцем строк.

Пунктом 4.1.1 Інструкції про
проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України 15 грудня 1999 року № 74/5,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (далі
по тексту - Інструкції № 74/5)
встановлено, що державний виконавець,
починаючи виконувати рішення, повинен
пересвідчитись, чи отримана боржником
копія постанови про відкриття
виконавчого провадження і чи здійснені
ним дії, спрямовані на добровільне
виконання рішення у встановлений
постановою строк.

Відкриваючи виконавче провадження,
державний виконавець надає боржнику
семиденний строк для добровільного
виконання виконавчого документу, який
в даному випадку (враховуючи
обов'язок державного виконавця
направити Боржнику постанову про
відкриття виконавчого провадження
рекомендованим листом із
повідомленням про вручення та
обов'язковість пересвідчення чи
отримана боржником копія постанови про
відкриття виконавчого провадження і чи
здійснені ним дії, спрямовані на
добровільне виконання рішення у
встановлений постановою строк)
починає перебіг з дня отримання
Боржником постанови про відкриття
виконавчого провадження.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позивач був фактично позбавлений
можливості виконати рішення суду в
добровільному порядку в семиденний
термін з моменту отримання постанови
про відкриття виконавчого провадження
та до початку здійснення відповідачем
заходів примусового виконання
визначеного вище виконавчого
документу.

Варто зауважити, що постанова про
відкриття виконавчого провадження
була отримана позивачем після
винесення оспорюваних постанов, а саме
- 29 жовтня 2014 року, що підтверджується
матеріалами справи та не спростовано
представником відповідача.

Виходячи з вищевикладеного, суд
приходить до висновку про
неправомірність винесення постанов
про примусовий привід боржника від 08
травня 2014 року та про розшук майна
боржника від 26 травня 2014 року, а тому
вважає за необхідне задовольнити
вимоги в цій частині.

Зважаючи на те, що постанова державного
виконавця є правовим актом
індивідуальної дії, та згідно частини
другої статті 162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі його неправомірності,
визнається судом протиправним і
скасовується, суд вважає за необхідне,
з метою захисту прав позивача, згідно
частини 2 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, вийти за межі позовних вимог
про скасування постанови про
примусовий привід боржника від 08
травня 2014 року та про розшук майна
боржника від 26 травня 2014 року у
виконавчому провадженні ВП № 42239568 та
визнати їх протиправними.

Надаючи правову оцінку вимозі позивача
про визнання дій по відсутності
відповіді на заяву від 27.10.2014 з
проханням передати на відповідальне
зберігання автомобіль ГАЗ 2207 ЗНГ
реєстраційний номер НОМЕР_5
неправомірними, суд виходив з
наступного.

Відповідно до частин 1-3 статті 59
Закону України "Про виконавче
провадження" встановлено, що майно, на
яке накладено арешт, за винятком майна,
зазначеного в частині восьмій статті 57
цього Закону, передається на
зберігання боржникові або іншим особам
(далі - зберігач), призначеним державним
виконавцем, під розписку в акті опису.
Копія акта опису майна видається
боржнику, стягувачу, а в разі якщо
обов'язок зберігання майна покладено
на іншу особу, - також зберігачу.

Зберігач може користуватися
майном, переданим йому на зберігання,
якщо особливості такого майна не
призведуть до його знищення або
зменшення цінності внаслідок
користування.

У разі якщо зберігачем призначено
іншу особу, крім боржника або члена
його сім'ї, він одержує за зберігання
майна винагороду, розмір якої
визначається угодою між зберігачем та
державним виконавцем.

Так, судом встановлено, що 28 жовтня 2014
року до Київського ВДВС надійшла заява
ОСОБА_1 про передачу на відповідальне
зберігання її автомобіля, що
знаходиться під арештом, однак
відповідь на дану заяву відповідачем
надана не була, що представником не
заперечується.

В ході судового розгляду останнім
надано пояснення, що така відповідь не
надана у зв'язку з професійною
завантаженістю та перебуванням на
лікарняному державного виконавця, що
не може бути розцінено судом як
об'єктивна підстава для ненадання
такої відповіді. Інших належних та
допустимих підстав для ненадання
відповіді позивачу Київським ВДВС суду
не надано.

Виходячи з викладеного, суд приходить
до висновку про обґрунтованість вимог
позивача у цій частині та наявність
підстав для їх задоволення.

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною другою статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльність суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи з вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 до Київського відділу
державної виконавчої служби
Полтавського міського управління
юстиції, третя особа: Державна
податкова інспекція у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про визнання дій
неправомірними, зобов'язання вчинити
дії та скасування постанов - підлягають
частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України якщо адміністративний позов
задоволено частково, судові витрати,
здійснені позивачем, присуджуються
йому відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7-11, 71, 94, 160-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Київського відділу державної
виконавчої служби Полтавського
міського управління юстиції, третя
особа: Державна податкова інспекція у
м. Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
визнання дій неправомірними,
зобов'язання вчинити дії та скасування
постанов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Київського відділу
державної виконавчої служби
Полтавського міського управління
юстиції про примусовий привід боржника
від 08 травня 2014 року по виконавчому
провадженню № 42239568.

Визнати протиправною та скасувати
постанову Київського відділу
державної виконавчої служби
Полтавського міського управління
юстиції про розшук майна боржника від 26
травня 2014 року по виконавчому
провадженню № 42239568.

Визнати дії Київського відділу
державної виконавчої служби
Полтавського міського управління
юстиції по ненаданні ОСОБА_1 відповіді
на заяву від 27 жовтня 2014 року з
проханням передати на відповідальне
зберігання автомобіль НОМЕР_4,
реєстраційний номер НОМЕР_5
протиправними.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України
в особі Київського відділу державної
виконавчої служби Полтавського
міського управління юстиції на користь
ОСОБА_1 витрати зі сплати судового
збору у розмірі 21,92 грн.

Постанова набирає законної сили
відповідно до статті 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання апеляційної
скарги до Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд.

Повний текст постанови
виготовлено 15 грудня 2014 року.

Суддя
І.Г. Ясиновський