Справа № 2а-11745/12/2670
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2014-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Кротюк О.В.
Суддя-доповідач: Шелест С.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

18 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є., Романчук О.М.

розглянувши у порядку письмового
провадження апеляційну скаргу
Громадянина Палестини ОСОБА_3 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 07.02.13р. у справі
№2а-11745/12/2670 за позовом ОСОБА_3 до
Державної міграційної служби України,
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві
про визнання дій протиправними,
скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання протиправними дій Головного
управління Державної міграційної
служби України в м. Києві, пов'язаних із
повідомленням позивача про
оскаржуване рішення; визнання
неправомірним та скасування рішення
Державної міграційної служби України
№323-12 від 26.07.12р. про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; зобов'язання
відповідача-1 повторно розглянути
заяву позивача про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні відповідно до вимог
чинного законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
07.02.13р. у задоволенні адміністративного
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою,
позивач подав апеляційну скаргу, у якій
просить суд скасувати постанову з
мотивів порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що
судом першої інстанції не враховано
того, що побоювання позивача є цілком
обґрунтованими, що підтверджується
документально.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 11.04.13р.
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 07.02.13р. скасовано та
прийнято нову постанову про
задоволення позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 23.10.14р. постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 11.04.13р.
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для скасування постанови
суду апеляційної інстанції слугувало
те, що в матеріалах справи відсутні
документальні докази побоювань
позивача стати жертвою переслідувань у
країні походження, на які покликався
суд апеляційної інстанції як на
підставу для прийняття нового рішення
про задоволення позову.

Згідно автоматичного розподілу справ у
суді, справу передано на розгляд
головуючої судді Шелест С.Б.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу позивача, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як свідчать обставини та встановлено
судом першої інстанції, ОСОБА_3 є
громадянином Палестини та 05 березня 2012
року він звернувся до Головного
управління державної міграційної
служби України в місті Києві із заявою
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 26 липня 2012 року № 323-12
позивачу було відмовлено у визнанні
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, з підстав
відсутності умов передбачених п.п. 1, 13
ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано належних доказів,
які б надали підстави вважати, що
подана ним заява про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту є обґрунтованою.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні,
визначається Законом України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
№ 3671-VІ від 08.07.11р. (у редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, надалі - Закон № 3671-VІ),
міжнародними актами, в тому числі
Конвенцією про статус біженців 1951 року,
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини
першої статті 1 Закону № 3671-VІ, біженцем
визнається особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року поняття
«біженець» включає в себе чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства, - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; наявність обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань;
побоювання стати жертвою
переслідувань повинно бути пов'язане з
ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів;
неможливість або небажання особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженців Управління Верхового
комісара ООН у справах біженців (1992 рік)
особа повинна вказати переконливу
причину, чому вона особисто побоюється
стати жертвою переслідування.

Як було встановлено судом першої
інстанції, в анкеті позивачем було
вказано, що основною причиною
звернення за захистом до Головного
управління державної міграційної
служби України в місті Києві є
побоювання переслідувань з боку партії
ФАТХ за ознакою політичних переконань,
які йому приписувалися прибічниками
цієї організації, а саме: підозрою у
тому, що позивач підтримує партію
ХАМАС; побоювання переслідувань з боку
партії ХАМАС за ознакою політичних
переконань, які йому приписувалися
прибічниками цієї організації та
мешканцями селища, в якому проживав
позивач, а саме підозрою в тому, що
позивач співпрацює з окупаційними
військами Ізраїлю та є Ізраїльським
шпигуном; побоювання переслідувань з
боку окупаційних військ Ізраїлю, а
також застосування ними до позивача
нелюдського та такого, що принижує його
гідність поводження, яке виявлялося в
постійних приниженнях, обшуках,
обмеженням свободи пересування,
незаконних затриманнях, в тому числі на
КПП, погрозах застосування фізичного
насильства, обстрілах та незаконних
обшуках будинку, в якому проживав
позивач, Ізраїльськими військовими, у
зв'язку із належністю позивача до
соціальної групи осіб палестинського
походження, що мешкають на окупованих
Ізраїлем територіях.

Водночас жодних доказів, які б свідчили
про обґрунтованість побоювань
позивача матеріали справи не місять.

Крім того, як вірно встановлено судом
першої інстанції та підтверджується
матеріалами справи, позивач перебував
деякий час у третій безпечній країні -
Йорданії, до якої прибув автобусом та
на яку поширюється Мандат БАПОР
(установа ООН, яка здійснює діяльність,
пов'язану з біженцями), однак за
отриманням статусу біженця у даній
країні не звертався. Більш того, при
співбесіді позивач зазначив про те, що
залишення даної країни було зумовлене
скрутним матеріальним становищем, про
що свідчить фраза позивача при
співбесіді «Там теж важко жити» (стр. 25
о/с), що свою чергу свідчить про те, що
позивач є економічним емігрантом.

З врахуванням викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про відсутність
правових підстав для задоволення
позову.

Приймаючи до уваги те, що судом першої
інстанції правильно встановлені
обставини справи, судове рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду доводами апелянта не
спростовані, підстави для задоволення
апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 197, 200, 205, 206 КАС
України, Київський апеляційний
адміністративний суд

У
Х В А Л И В:

апеляційну скаргу Громадянина
Палестини ОСОБА_3 на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 07.02.13р. у справі №2а-11745/12/2670 -
залишити без задоволення, а постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 07.02.13р. у справі №2а-11745/12/2670 -
без змін.

Дана ухвала набирає законної сили
через п'ять днів після направлення її
копії особам, які беруть участь у
справі та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів після набрання ухвалою
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуюча суддя
Шелест С.Б.

Судді :
Пилипенко О.Є.

Романчук О.М.

.

Головуючий суддя
Шелест С.Б.

Судді:
Романчук О.М

Пилипенко О.Є.