Справа № 816/3626/14
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/3626/14

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Довгопол М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Кулик-Куличок О.Л.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Боровик Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Миргородської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про протиправними
та скасування податкових повідомлень -
рішень, вимоги, рішення, -

В С Т А Н О В И В:

15 вересня 2014 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Миргородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання незаконними та
скасування податкових повідомлень -
рішень №, № , № від
02.09.2014, вимоги про сплату боргу № Ф
від 11.08.2014, рішення про
застосування штрафних санкцій №
від 02.09.2014.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилався на безпідставність
висновків планової виїзної перевірки,
які знайшли відображення в акті від
11.08.2014 №1155/16-20-17-02-14//115 щодо
заниження податку з доходів фізичних
осіб та податку на додану вартість,
мотивуючи свою позицію тим, що
господарські операції з контрагентами
мали реальний характер, оформлені
належними первинними документами, а
придбані будівельні матеріали,
автозапчастини та бензин
використовувалися у господарській
діяльності позивача. Відносно
донарахування податку з доходів
найманих працівників за результатами
перевірки позивач погодився із
визначенням у податковому
повідомленні-рішенні № від 02.09.2014
основного платежу в розмірі 495 грн.,
однак заперечував правомірність
застосування штрафних (фінансових)
санкцій. Зазначав також, що висновки
акту перевірки від 11.08.2014 про заниження
єдиного соціального внеску, на
підставі яких винесено вимогу про
сплату боргу від 11.08.2014, базуються на
припущеннях, є необгрунтованими та не
відповідають нормам законодавства
України.

Позивач та представник позивача в
судовому засіданні підтримали вимоги
позовної заяви та просили її
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти позову,
просив відмовити у його задоволенні,
посилаючись на обставини, встановлені
під час перевірки позивача та
зафіксовані в акті перевірки від 11.08.2014
№1155/16-20-17-02-14//115 .

Заслухавши позивача, представників
позивача та відповідача, свідка
інспектора Овчаренко Н.О., вивчивши та
дослідивши матеріали справи, повно та
всебічно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
(реєстраційний номер облікової картки
платника податку НОМЕР_3)
зареєстрований як фізична особа -
підприємець 19.02.2007 /а.с. 8 т.1/.

Відповідно до Витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців серії АЄ №
131979 станом на 26.12.2012 основними видами
діяльності позивача були: 71.12 -
діяльність у сфері інжинірингу,
геології та геодезії, надання послуг
технічного консультування в цих
сферах; 46.71 - оптова торгівля твердим,
рідким, газоподібним паливом і
подібними продуктами; 33.12 - ремонт і
технічне обслуговування машин і
устаткування промислового
призначення; 33.14 - ремонт і технічне
обслуговування електричного
устаткування; 33.20 - установлення та
монтаж машин і устаткування; 46.12 -
діяльність посередників у торгівлі
паливом, рудами, металами та
промисловими хімічними речовинами; 49.41
- вантажний автомобільний транспорт
/а.с. 8 т.1/.

З 15.07.2014 по 04.08.2014 посадовими особами
Миргородської ОДПІ проведено
документальну планову виїзну
перевірку фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1 щодо своєчасності,
достовірності, повноти нарахування та
сплати податків і зборів за період з
01.01.2013 по 31.12.2013, дотримання
законодавства щодо укладення
трудового договору, оформлення
трудових відносин з працівниками,
правильності нарахування, обчислення
та сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

У період, охоплений перевіркою,
позивач перебував на загальній системі
оподаткування, був зареєстрований
платником податку на додану вартість
відповідно до свідоцтва про реєстрацію
платника податку на додану вартість №
НОМЕР_5, виданого Шишацьким відділенням
Миргородської ОДПІ 28.07.2009,
індивідуальний податковий номер
/а.с. 25 т.2/.

За результатами проведеної перевірки
складено акт від 11.08.2014
№1155/16-20-17-02-14//115 /а.с. 9 -18 т.1/, в якому
зафіксовано порушення, зокрема:

- п. 138.1 ст. 138, п. 177.4 ст. 177
Податкового кодексу України, в
результаті чого занижено ПДФО з
підприємницької діяльності за 2013 рік
на суму 4493 грн.;

- п.п.1.2 п. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8 Закону України
"Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", в результаті
чого занижено нарахування єдиного
соціального внеску за 2013 рік в сумі 10394
грн.;

- п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.11
ст.201 Податкового кодексу України
України, у результаті чого занижено
податок на додану вартість за період з
01.01.2013 по 31.12.2013 на загальну суму 2437 грн.;

- п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового
кодексу України, а саме не утримано та
не перераховано податок на доходи
фізичних осіб із заробітної плати в
сумі 495 грн.;

- п. 51.1 ст. 51 Податкового кодексу України
в частині не відображення сум податку в
податковому розрахунку сум доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платника податків за формою №1-ДФ, за
ІІІ та ІV квартали 2013 року.

На підставі акту перевірки
Миргородською ОДПІ винесено:

- податкове повідомлення - рішення від
02.09.2014 №, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість за основним
платежем в розмірі 2436,96 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 609,24
грн. /а.с. 22 на звороті т.1/;

- податкове повідомлення - рішення від
02.09.2014 № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку з
фізичних осіб за основним платежем в
розмірі 4493,20 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 1123,30 грн. /а.с. 22
т.1/;

- податкове повідомлення - рішення від
02.09.2014 №, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на доходи найманих працівників за
основним платежем в розмірі 495 грн., за
штрафними (фінансовими) санкціями 1143,75
грн. /а.с. 23 т.1/;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф
від 11.08.2014 зі сплати єдиного
внеску на суму 10394,28 грн. /а.с. 21 т.1/

- рішення про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і зорів
або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску №
від 02.09.2014, яким до позивача застосовано
штрафні санкції у розмірі 519,72 грн. /а.с.
24 т.1/

Не погодившись із вказаними
податковими повідомленнями -
рішеннями, вимогою, рішенням про
застосування штрафних санкцій, позивач
оскаржив їх до суду.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Надаючи оцінку податковому
повідомленню - рішенню від 02.09.2014 №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку з
фізичних осіб за основним платежем в
розмірі 4493,20 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 1123,30 грн., суд
виходить з наступного.

В акті перевірки констатовано
порушення позивачем вимог п. 138.1 ст. 138,
п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України
у зв'язку із завищенням суми валових
витрат на 29 954,68 грн, що у свою чергу
призвело до заниження податку з
доходів фізичних осіб загалом в
розмірі 4493,20 грн.

Завищення валових витрат, на думку
контролюючого органу, мало місце у
зв'язку із включенням ФОП ОСОБА_1 до
декларації про майновий стан та доходи
за 2013 рік, витрат на придбання
товарно-матеріальних цінностей, що
були використані не у господарській
діяльності, а саме, вартості
будівельних робіт та матеріалів на
суму 16 173,64 грн, вартості палива,
використаного для легкового
автомобілю на суму 13 781,04 грн. /а.с. 13 т.1/.

Порядок оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою-підприємцем
від провадження господарської
діяльності, крім осіб, які обрали
спрощену систему оподаткування,
визначено статтею 177 Податкового
кодексу України.

Згідно пунктів 177.1. - 177.4 статті 177
Податкового кодексу України доходи
фізичних осіб - підприємців, отримані
протягом календарного року від
провадження господарської діяльності,
оподатковуються за ставками,
визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього
Кодексу. Об'єктом оподаткування є
чистий оподатковуваний дохід, тобто
різниця між загальним оподатковуваним
доходом (виручка у грошовій та
негрошовій формі) і документально
підтвердженими витратами, пов'язаними
з господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця.

Для фізичної особи - підприємця,
зареєстрованого як платник податку на
додану вартість, не включаються до
витрат і доходу суми податку на додану
вартість, що входять до ціни придбаних
або проданих товарів (робіт, послуг).

До переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1. пункту 138.1. статті 138
Податкового кодексу України
передбачено, що витрати операційної
діяльності включають, зокрема,
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг та інші
витрати беруться для визначення
об'єкта оподаткування з урахуванням
пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2
- 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших
статей цього Кодексу, які прямо
визначають особливості формування
витрат платника податку;

Згідно пункту 138.2. статті 138 Податкового
кодексу України витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9. пункту
139.1. статті 139 Податкового кодексу
України не включаються до складу
витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

З аналізу викладених норм вбачається,
що фізична особа-підприємець має право
включити до складу витрат відповідні
суми, підтверджені розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, які безпосередньо
пов'язані з отриманням доходів та
господарською діяльністю такої
фізичної особи - підприємця, і які
підпадають під перелік витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Згідно пункту 177.10. статті 177
Податкового кодексу України фізичні
особи - підприємці зобов'язані вести
Книгу обліку доходів і витрат та мати
підтверджуючі документи щодо
походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та
порядок її ведення визначаються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
фінансової політики.

Наказом Державної податкової
адміністрації України від 24.12.2010 № 1025
затверджено форму Книги обліку доходів
і витрат, яку ведуть фізичні особи -
підприємці, крім осіб, що обрали
спрощену систему оподаткування, і
фізичні особи, які провадять незалежну
професійну діяльність, та Порядку її
ведення.

Відповідно до пункту 2 Порядку ведення
Книги обліку доходів і витрат, яку
ведуть фізичні особи - підприємці, крім
осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування, і фізичні особи, які
провадять незалежну професійну
діяльність, затвердженого наказом ДПА
від 24.12.2010 № 1025 (надалі - Порядок № 1025),
самозайняті особи повинні придбавати
та оформлювати Книгу самостійно. Книга
має вигляд зошита чи блокнота.
Прошнурована з пронумерованими
сторінками Книга безоплатно
реєструється в органі державної
податкової служби за основним місцем
обліку самозайнятої особи.

Згідно пункту 4 Порядку № 1025 фізичні
особи - підприємці, зареєстровані як
платники податку на додану вартість, не
включають до витрат і доходу суми
податку на додану вартість, що входять
до ціни придбаних або проданих товарів,
наданих робіт та виконаних послуг.

Пунктом 5 Порядку № 1025 встановлено, що
дані Книги використовуються
самозайнятою особою для заповнення
податкової декларації за звітний
податковий період (рік).

Наказом Міністерства доходів і зборів
України від 16.09.2013 № 481 (набрав чинності
18.10.2013) визнано таким, що втратив
чинність наказ ДПА України від 24.12.2010 №
1025 та затверджено форму Книги обліку
доходів і витрат, яку ведуть фізичні
особи - підприємці, крім осіб, що обрали
спрощену систему оподаткування, і
фізичні особи, які провадять незалежну
професійну діяльність, та Порядок її
ведення".

Відповідно до пункту 2 Порядку ведення
Книги обліку доходів і витрат,
затвердженого наказом Міністерства
доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481
(надалі - Порядок № 481) Книга ведеться за
вибором платника податку в паперовому
або електронному вигляді.

Пунктами 3, 4 Порядку № 481 передбачено,
що у разі обрання самозайнятою особою
ведення Книги у паперовому вигляді:

1) самозайнята особа зобов'язана подати
до контролюючого органу за основним
місцем обліку примірник Книги, на
титульному аркуші якої зазначаються:
прізвище, ім'я та по батькові,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків або серія та номер
паспорта (для осіб, які через свої
релігійні переконання відмовились від
прийняття реєстраційного номера
облікової картки платника податків та
повідомили про це відповідний
контролюючий орган і мають відмітку у
паспорті), податкова адреса, номер та
дата свідоцтва про право на здійснення
незалежної професійної діяльності (за
наявності);

2) книга прошнурована, пронумерована,
безоплатно реєструється в
контролюючому органі. Книга
засвідчується підписом керівника або
заступника контролюючого органу та
скріплюється печаткою;

3) записи у Книзі виконуються
розбірливо чорнилом темного кольору
або кульковою ручкою. Внесення
виправлень здійснюється шляхом нового
запису, який засвідчується підписом
самозайнятої особи;

4) у разі необхідності реєстрації нової
Книги протягом податкового (звітного)
періоду записи в ній продовжуються
наростаючим підсумком, а попередня
Книга залишається у самозайнятої
особи.

У разі обрання самозайнятою особою
ведення Книги в електронній формі:

1) самозайнята особа зобов'язана:
отримати посилені сертифікати
відкритих ключів, сформованих
акредитованими центрами сертифікації
ключів, включених до системи подання
податкових документів в електронному
вигляді, укласти договір про визнання
електронних документів з контролюючим
органом та сформувати заяву на
отримання Книги і надіслати її до
контролюючого органу за місцем
податкового обліку засобами
електронного зв'язку з дотриманням
умов щодо реєстрації електронного
підпису підзвітних осіб у порядку,
визначеному законодавством;

2) контролюючий орган за місцем
податкового обліку реєструє заяву
самозайнятої особи на отримання Книги
у реєстрі поданих заяв та протягом 3
робочих днів формує і надсилає
самозайнятій особі повідомлення про
реєстрацію Книги із зазначенням
реєстраційного номера Книги та дати її
реєстрації;

3) після отримання самозайнятою особою
повідомлення про реєстрацію Книги така
особа здійснює операції з її ведення
згідно з цим Порядком;

4) у Книзі в електронному вигляді
допускаються виправлення помилок або
коригування шляхом доповнення рядка, в
якому відображається від'ємне або
позитивне значення.

В силу вимог пункту 9 Порядку № 481 дані
Книги заповнюються у гривнях з
копійками та використовуються
самозайнятою особою для заповнення
податкової декларації про майновий
стан і доходи.

З аналізу наведених норм суд вбачає, що
заповнення фізичною
особою-підприємцем податкової
декларації про майновий стан і доходи
здійснюється на підставі даних Книги
обліку доходів та витрат, яка
зареєстрована у податковому органі у
встановленому законодавством порядку.

Перевіркою встановлено та
підтверджено в ході розгляду справи, що
Книга обліку доходів і витрат позивача
не велася відповідно до вимог чинного
законодавства, не була зареєстрована у
Шишацькому відділенні Миргородської
ОДПІ /а.с. 12 на звороті т. 1/. За таких
обставин вказана Книга не є належним
доказом формування позивачем доходів
та витрат, а відтак податковим органом
під час перевірки самостійно
встановлено структуру витрат позивача,
відображених у податковій декларації
про майновий стан і доходи.

Відносно висновків податкового органу
про завищення позивачем витрат у
зв'язку з включенням до їх складу
вартості придбаних будівельних
матеріалів і послуг в сумі 16 173,64 грн. та
вартості палива, використаного для
легкового автомобілю на суму 13 781,04 грн.,
суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що будівельні
матеріали були придбані позивачем у
ТОВ «Астор», ТОВ «Скайтек», ТОВ
«Синтек-М», ТОВ «Мілана», ПП
«Будімпекс», ТОВ «Епіцентр К», ФОП
«ОСОБА_2 з метою ремонту та
облаштування гаражного приміщення за
адресою АДРЕСА_2 що підтверджено
позивачем в ході розгляду справи. Факт
придбання позивачем вказаних
матеріалів засвідчено видатковими,
податковими накладними, копії яких
наявні у матеріалах справи /а.с. 96 - 102, 108
- 109, 111 т. 1/

Також на підставі укладеного договору
будівельного підряду №28/10/13 від 28.10.2013
ПП ОСОБА_5 виконано будівельні роботи
на суму 4500 грн. (без ПДВ) по ремонту даху
(заміна шиферу за закладки двох
фронтонів будівлі) гаражу за адресою
АДРЕСА_2 На підтвердження виконання
вказаного договору позивачем було
надано акти виконаних робіт №1 від
10.11.2013 на суму 2700 грн. та №2 від 30.11.2013 на
суму 1800 грн., всього на суму 4500 грн. /а.с.
133 - 134 т.1/.

В обґрунтування правових підстав
віднесення витрат з ремонту гаражу до
витрат, пов'язаних з господарською
діяльністю, позивач посилався на
укладений з ОСОБА_6 договір №10/01/11
безоплатного користування майном -
будівлею гаражу за адресою Полтавський
район, АДРЕСА_2 /а.с. 92 - 93 т.1/ та
пояснював, що використовує приміщення
для утримання та ремонту власних
транспортних засобів.

Разом з тим, перевіркою встановлено, що
згідно інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, Реєстру
прав власності на нерухоме майно від
31.07.2014 відомості у вказаних Реєстрах
щодо нерухомого майна ОСОБА_6 відсутні
/а.с. 60 т. 2/.

В ході розгляду справи позивач
зазначав, що гараж був побудований
ОСОБА_6 на земельній ділянці, на якій
знаходяться незавершений будівництвом
житловий будинок із господарськими
спорудами, придбаний ОСОБА_6 згідно
договору купівлі-продажу від 23.10.2006 /а.с.
94 - 95 т. 1/ .

Суд відзначає, що згідно зазначеного
договору купівлі-продажу ОСОБА_6
придбала незавершений будівництвом
жилий будинок готовністю 8 %,
розташований на неприватизованій
земельній ділянці, що знаходиться в
АДРЕСА_2, та складається в цілому з:
житлового будинку 8 % готовності, сараю,
літньої кухні, огорожі. Отже, гараж не
був предметом зазначеного договору
купівлі-продажу.

Суд бере до уваги, що відповідно до
частини 2 статті 331 Цивільного кодексу
України (в редакції, чинній на час
укладення договору про безоплатне
користування гаражем) право власності
на новостворене нерухоме майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно з частиною 1 статті 182 Цивільного
кодексу України право власності та
інші речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Таким чином право власності на
нерухоме майно виникає з моменту його
державної реєстрації.

Частиною 1 статті 761 Цивільного кодексу
України визначено, що право передання
майна у найм має власник речі або особа,
якій належать майнові права.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що ОСОБА_6 не набула права
власності на гараж за адресою АДРЕСА_2,
а відтак юридично не могла передати це
нерухоме майно позивачу.

За таких обставин формування позивачем
витрат із вартості придбаних
будівельних матеріалів і робіт, які
використані для ремонту такого гаражу,
право користування яким у позивача не
виникло у зв'язку з відсутністю права
власності на нього у особи, яка його
передавала, є безпідставним, з огляду
на відсутність зв'язку таких витрат із
господарською діяльністю.

Посилання позивача на те, що ним не
включалася до витрат вартість
металоконструкцій, придбаних у ТОВ
«Поліграфічний центр «Скайтек», про що
свідчить копія Книги обліку доходів та
витрат, суд оцінює критично, оскільки
зазначена Книга не зареєстрована в
податковому органі, велася без
дотримання вимог Порядку № 1025 та
Порядку № 481, зокрема із зазначенням
витрат з урахуванням сум ПДВ, а тому не
може бути належним і допустимим
доказом доводів позивача.

Твердження позивача в ході розгляду
справи про те, що він не мав можливості
використати у 2013 році придбані у грудні
2013 році металоконструкції,
спростовуються його довідкою про
залишки товарно-матеріальних
цінностей, наданої під час перевірки, в
якій станом на 01.01.2014 вказаний товар
серед залишків не вказаний /а.с. 80 т. 1/.

Відносно витрат позивача на придбання
товару у ТОВ «Палітра» (болти, гайки,
шайби, електроди, саморези, контргайки,
свердло тощо), то згідно пояснень
позивача, ці матеріали були придбані
для ремонту автомобілів, що
перебувають у його власності (ЗИЛ 130
НОМЕР_6 /а.с. 26 т. 2/) та користуванні (ВАЗ
НОМЕР_7 /а.с. 26 т.2/). Із довідки про
залишки товарно-матеріальних
цінностей позивача вбачається, що ці
матеріали були використані до кінця 2013
року. Згідно пояснень позивача в ході
розгляду справи витрати на придбання
цих матеріалів були включені до витрат
у декларації про доходи.

Водночас суд звертає увагу на те, що
акти списання матеріалів на ремонт
автомобілів позивачем не складалися,
при цьому беручи до уваги значну
кількість придбаних матеріалів,
використання їх для ремонту
автомобілів з метою господарської
діяльності не можливо підтвердити.

При цьому суд враховує, що відповідно
до пункту 139.1.5. статті 139 Податкового
кодексу України не включаються до
складу витрат витрати на придбання,
виготовлення, будівництво,
реконструкцію, модернізацію та інше
поліпшення основних засобів та
витрати, пов'язані з видобутком
корисних копалин, а також з придбанням
(виготовленням) нематеріальних
активів, які підлягають амортизації
згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу,
з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті
146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Що стосується витрат на
паливно-мастильні матеріали для
легкового автомобілю, то судом
встановлено, що позивач у періоді,
охопленому перевіркою, придбав бензин
А-92, А-76 у ПП «ОККО-Нафтопродукт», ТОВ
«Татнєфть - АЗС - Україна», що
підтверджується наявними у справі
копіями податкових накладних та
фіскальних чеків /а.с.103 - 105, 107, 112 - 117 т.1/.
Крім того, станом на 01.01.2013 позивач мав
залишок бензину А-80 кількістю 1131 л, який
був використаний до 31.12.2013, про що
свідчить довідка позивача про залишки
товарно-матеріальних цінностей від
22.07.2014 № 11 /а.с. 80 т. 2/.

Списання вказаних паливно-мастильних
матеріалів здійснювалося позивачем на
підставі подорожніх листів службового
легкового автомобіля, які складалися
щоденно на легковий автомобіль НОМЕР_4
/а.с. 25 - 90 т.1/. Крім того, облік витрат
вівся позивачем у картках обліку
витрат бензину форми № 41-пп та
помісячних матеріальних звітах по ПММ
/а.с. 151 - 192 т. 1/.

Водночас судом встановлено, що
довіреність на користування та
розпорядження легковим автомобілем
НОМЕР_4 була видана позивачу лише 09.07.2013,
при цьому, крім позивача, цей
автомобіль надавався також іншим
особам - ОСОБА_7, ОСОБА_4 /а.с. 27 т.2/.

На вимогу суду позивачем не надано
документів, що підтверджують правові
підстави користування цим
транспортним засобом за період з 01.01.2013
по 09.07.2013, а відтак списання
паливно-мастильно матеріалів на цей
автомобіль за цей період та віднесення
їх вартості до витрат є неправомірним.

Посилання позивача на те, що
положеннями чинного законодавства не
передбачена обов'язковість
довіреності на керування транспортним
засобом і позивач міг користуватися
транспортним засобом у своїй
господарській діяльності за умови
наявності оригіналу свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу, суд
відхиляє, враховуючи наступне.

Так, дійсно, пунктом 2.1. Правил
дорожнього руху, затвердженими
постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306,
передбачено, що водій механічного
транспортного засобу повинен мати при
собі: а) посвідчення водія на право
керування транспортним засобом
відповідної категорії; б)
реєстраційний документ на
транспортний засіб (для транспортних
засобів Збройних Сил - технічний талон);
ґ) поліс (сертифікат) обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів.

Згідно пункту 2.2. Правил власник
транспортного засобу, а також особа,
яка використовує такий транспортний
засіб на законних підставах, можуть
передавати керування транспортним
засобом іншій особі, що має при собі
посвідчення водія на право керування
транспортним засобом відповідної
категорії.

Таким чином, Правилами дорожнього руху,
які в силу пункту 1.1. встановлюють
єдиний порядок дорожнього руху на всій
території України передбачена
можливість фізичної особи керувати
транспортним засобом без довіреності,
водночас користування транспортним
засобом фізичною особою-підприємцем у
своїй господарській діяльності
повинно здійснюватися на законній
підставі.

Зокрема, параграфом 5 глави 58
розділу ІІІ Книги 5 Цивільного кодексу
України визначені особливості найму
(оренди) транспортного засобу.

Відповідно до положень статті 799
Цивільного кодексу України договір
найму транспортного засобу
укладається у письмовій формі. Договір
найму транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

Статтею 800 Цивільного кодексу
України передбачено, що наймач
самостійно здійснює використання
транспортного засобу у своїй
діяльності і має право без згоди
наймодавця укладати від свого імені
договори перевезення, а також інші
договори відповідно до призначення
транспортного засобу.

Згідно частини 2 статті 801
Цивільного кодексу України витрати,
пов'язані з використанням
транспортного засобу, в тому числі зі
сплатою податків та інших платежів,
несе наймач.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що фізична особа-підприємець
може віднести до витрат вартість
паливно-мастильних матеріалів лише на
той легковий автомобіль, який
перебуває у його володінні
(користуванні) на законній підставі,
при цьому за умови, якщо ці витрати
пов'язані безпосередньо із здійсненням
господарської діяльності.

Досліджуючи наявність зв'язку витрат
позивача на паливно-мастильні
матеріали, використані для легкового
автомобілю НОМЕР_4, із здійсненням
господарської діяльності, суд
враховує наступне.

Згідно пояснень позивача, наданих на
вимогу суду, легковий автомобіль
використовувався у господарській
діяльності для зустрічі з
контрагентами, поїздок до банківських
установ, перевезення малих
товарно-матеріальних цінностей для
власних підприємницьких потреб,
охорони орендованого та власного майна
за маршрутами: АДРЕСА_3 - АДРЕСА_4 -
АДРЕСА_5 - м. Полтава (основний маршрут),
АДРЕСА_1 - смт. Шишаки (у період
перевірки ДПІ в березні 2013 року),
АДРЕСА_1 - м. Миргород (у період
перевірки ДПІ в березні 2013 року),
АДРЕСА_1 - м. Лубни (серпень 2013 зустріч з
адвокатом). При цьому позивач зазначив,
що послуги з перевезення вантажів та
пасажирів не здійснював, доходу від
даного виду діяльності не отримував
/а.с. 1 т.3/.

Із наданих до суду позивачем копій
подорожніх листів легкового
автомобілю вбачається, що маршрути
поїздок у них не зазначені, при цьому
пройдена за день відстань вказана
загальна як для фізичної
особи-підприємця, так і для власних
потреб фізичної особи. На звороті
деяких подорожніх листів позивачем
окремо визначалася відстань, на якій
транспортний засіб використовувався
для підприємницької діяльності, і
відстань використання транспортного
засобу для власних потреб /101 - 231 т.2/.

Суд бере до уваги, згідно з наказом
Державної служби статистики України
від 19.03.2013 № 95 (набрав чинності 16.04.2013)
втратив чинність наказ Державного
комітету статистики України від 17.02.1998
№ 74, яким було затверджено типову форму
№ 3 «Подорожній лист службового
легкового автомобілю» та Інструкцію
про порядок застосування подорожнього
листа службового легкового автомобіля
та обліку транспортної роботи.

Таким чином, з 16.04.2013 суб'єкти
господарювання не зобов'язані
застосовувати форму № 3 «Подорожній
лист службового легкового автомобілю»
та можуть застосовувати самостійно
виготовлені бланки подорожніх листів,
які мають містити обов'язкові
реквізити, передбачені Положенням про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку №88 від 24.05.95р.

Враховуючи те, що подорожні листи
позивача не містили маршрутів поїздок,
при цьому включали відстань, пройдену
транспортним засобом, як з метою
підприємницької діяльності, так і для
власних потреб фізичної особи,
підстави розмежування якої неможливо
встановити із змісту цих листів, крім
того, дані цих листів не співпадали із
картками обліку витрат бензину форми №
41-пп, суд приходить до висновку, що
вказані подорожні листи не можуть бути
належним підтвердженням факту
використання бензину у господарській
діяльності позивача.

Зазначені в поясненнях позивача
маршрути поїздок для ведення
господарської діяльності також
оцінюються судом критично.

Як встановлено судом, перебування у
користуванні позивача гаражу за
адресою АДРЕСА_4 не підтверджено
документально. Гаражний бокс за
адресою АДРЕСА_5 передано ЗАТ «МБУ-8» в
оренду позивачу згідно договору № 1 від
02.12.2011 на 36 місяців (3 роки) /а.с. 29 т.2/,
однак всупереч вимогам статей 793, 794
Цивільного кодексу України зазначений
договір нотаріально не посвідчений і
не зареєстрований, а відтак в силу
положень статті 220 Цивільного кодексу
України є нікчемним, тобто не створює
юридичних наслідків. Що стосується
пункту маршруту АДРЕСА_1, то згідно
технічного паспорту та витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно за адресою АДРЕСА_1 знаходиться
житлове приміщення (квартира), яка
належить позивачу на праві власності
/а.с. 110 -111 т. 3/. Доказів переведення
квартири в нежитловий фонд з метою
здійснення господарської діяльності
позивачем не надано. За таких обставин
зв'язок усіх зазначених позивачем у
поясненнях маршрутів поїздок із
господарською діяльністю не
підтверджено в ході розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов
висновку, що позивачем не доведено
належними доказами зв'язок витрат на
придбання паливно-мастильних
матеріалів, які в подальшому списані на
використання легкового автомобілю, із
його господарською діяльністю, тому
суд погоджується з доводами
податкового органу щодо завищення
таких витрат позивачем.

Таким чином позивачем в ході розгляду
справи не спростовано висновок
податкового органу про завищення
витрат на суму 29 954,68 грн та відповідно
заниження податку з доходів фізичних
осіб на 4 493,2 грн (15 %).

Твердження позивача про те, що
відповідач повинен був врахувати також
завищення ним доходів у період,
охоплений перевіркою, суд оцінює
критично, оскільки під час перевірки
ревізорами не встановлено порушення
вимог Податкового кодексу України в
частині завищення доходів, тому суд не
може підміняти податковий орган і
встановлювати такі порушення,
натомість оцінює висновки перевірки,
покладені в основу спірних податкових
повідомлень-рішень.

Таким чином, податкове повідомлення-
рішення від 02.09.2014 № , яким
позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання з податку з фізичних осіб
за основним платежем в розмірі 4493,20
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями в розмірі 1123,30 грн., прийнято
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, які встановлені чинним
законодавством, а відтак позовні
вимоги про визнання його незаконним та
скасування задоволенню не підлягають.

Перевіряючи правомірність податкового
повідомлення - рішення від 02.09.2014
№, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість за основним платежем в
розмірі 2436,96 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 609,24 грн., суд
виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
перевіряючими встановлено завищення
позивачем податкового кредиту на суму
2437 грн. внаслідок віднесення до
податкового кредиту суми податку на
додану вартість за операціями з
придбання будівельних матеріалів на
загальну суму ПДВ 910,37 грн та бензину -
А92 на суму ПДВ 1526,63 грн., які не
використовувалися ФОП ОСОБА_1 в
господарській діяльності.

Між тим позивачем зауважено, що право
на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
наявності належним чином оформлених
податкових накладних, наявність яких
не заперечується відповідачем, а
відтак, на думку позивача, ним
правомірно сформовано податковий
кредит за вищевказаними операціями.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

З огляду на викладене, необхідною
умовою для віднесення сплачених у ціні
товарів (послуг) сум податку на додану
вартість до податкового кредиту є факт
придбання товарів та послуг із метою їх
використання в господарській
діяльності.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового
кодексу України визначено, що
податкова накладна є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Зважаючи на те, що судом в ході розгляду
справи не підтверджено зв'язок із
господарською діяльністю позивача
витрат на придбання будівельних
матеріалів та бензину для легкового
автомобілю, суд погоджується з
висновком податкового органу щодо
неправомірності віднесення до
податкового кредиту сум податку на
додану вартість за вказаними
операціями, незважаючи на наявність
належним чином оформлених податкових
накладних.

Таким чином, податкове повідомлення -
рішення від 02.09.2014 № є законним та
обґрунтованим, тому позовні вимоги в
частині визнання його незаконним і
скасування не підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку податковому
повідомленню - рішенню від 02.09.2014
№, яким збільшено суму грошового
зобов'язання з податку на доходи
найманих працівників за основним
платежем в розмірі 495 грн., за штрафними
(фінансовими) санкціями 1143,75 грн., яким
суд виходить із наступного.

Як вбачається з акту перевірки,
підставою для висновку про порушення
позивачем п. 51.1 ст. 51 та п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст.
168 Податкового кодексу України,
слугувало те, що СПД - ФО ОСОБА_1
протягом вересня - грудня 2013 року не
утримав та не перерахував податок на
доходи фізичних осіб із виплаченої
винагороди в сумі 495 грн. та не
відобразив суми податку в податкових
розрахунках сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платника
податків за формою №1-ДФ, за ІІІ та ІV
квартали 2013 року.

Згідно із підпунктами 162.2.1., 164.2.2. пункту
164.2 статті 164 Податкового кодексу
України до загального місячного
(річного) оподатковуваного доходу
платника податку включаються: зокрема,
доходи у вигляді заробітної плати,
нараховані (виплачені) платнику
податку відповідно до умов трудового
договору (контракту); суми винагород та
інших виплат, нарахованих (виплачених)
платнику податку відповідно до умов
цивільно-правового договору.

Пунктом 167.1 статті 167 Податкового
кодексу України визначено, що ставка
податку становить 15 відсотків бази
оподаткування щодо доходів,
нарахованих (виплачених, наданих) (крім
випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5
цієї статті), у тому числі, але не
виключно у формі заробітної плати,
інших заохочувальних та
компенсаційних виплат або інших виплат
і винагород, які нараховуються
(виплачуються, надаються) платнику у
зв'язку з трудовими відносинами та за
цивільно-правовими договорами; виграшу
в державну та недержавну грошову
лотерею, виграш гравця (учасника),
отриманий від організатора азартної
гри.

В силу положень пункту 177.7. статті 177
Податкового кодексу України фізична
особа - підприємець вважається
податковим агентом працівника -
фізичної особи, яка перебуває з нею у
трудових, цивільно-правових
відносинах, або будь-якої іншої
фізичної особи щодо будь-яких
оподатковуваних доходів, нарахованих
(виплачених, наданих) на користь такої
особи.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1
статті 168 Податкового кодексу України
податковий агент, який нараховує
(виплачує, надає) оподатковуваний дохід
на користь платника податку,
зобов'язаний утримувати податок із
суми такого доходу за його рахунок,
використовуючи ставку податку,
визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 168.1.2 пункту 168.1
статті 168 Податкового кодексу України
податок сплачується (перераховується)
до бюджету під час виплати
оподатковуваного доходу єдиним
платіжним документом.

Пунктом 176.2 статті 176 Податкового
кодексу України передбачено, що особи,
які відповідно до цього Кодексу мають
статус податкових агентів, зобов'язані:
зокрема, своєчасно та повністю
нараховувати, утримувати та сплачувати
(перераховувати) до бюджету податок з
доходу, що виплачується на користь
платника податку та оподатковується до
або під час такої виплати за її рахунок;
подавати у строки, встановлені цим
Кодексом для податкового кварталу,
податковий розрахунок суми доходу,
нарахованого (сплаченого) на користь
платників податку, а також суми
утриманого з них податку до
контролюючого органу за місцем свого
розташування.

Також згідно положень п. 51.1 ст. 51
Податкового кодексу України
податковий агент зобов'язаний подавати
у строки, встановлені цим Кодексом для
податкового кварталу, податковий
розрахунок сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників
податків, а також сум нарахованого та
утриманого з них податку контролюючому
органу за місцем свого обліку.

З огляду на викладене, факт виплати
доходу фізичній особі податковим
агентом за трудовою чи
цивільно-правовою угодою тягне
обов'язок податкового агента утримати
податок з доходів фізичних осіб,
сплатити його до бюджету, а також
відобразити у податковому розрахунку
сум доходу, нарахованого (сплаченого)
на користь платників податків.

Із акту перевірки судом встановлено, що
в ході проведення перевірки ФОП ОСОБА_1
виявлено, що підприємець протягом
вересня-грудня 2013 року виплатив
винагороду за цивільно-правовим
договором громадянину ОСОБА_8, при
цьому податок на доходи фізичних осіб
не утримав та до бюджету не сплатив, у
розрахунку сум доходу, нарахованого
(сплаченого) на користь платників
податків, за IIІ та IV квартали 2013 року не
відобразив. Сума недоплати у вересні 2013
року становить 90 грн., у жовтні 2013 - 105
грн., у листопаді 2013 року - 150 грн., у
грудні 2013 року - 150 грн.

Відповідні обставини підтверджені
матеріалами справи /а.с. 30 - 31, 33 - 35 т.2/ та
не заперечуються позивачем.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку, що відповідачем правомірно
збільшено позивачу грошове
зобов'язання з податку з доходів
найманих працівників за основним
платежем в розмірі 495 грн.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового
кодексу України передбачено, що у разі
якщо контролюючий орган самостійно
визначає суму податкового
зобов'язання, зменшення суми
бюджетного відшкодування та/або
від'ємного значення суми податку на
додану вартість платника податків на
підставах, визначених підпунктами 54.3.1,
54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54
цього Кодексу, тягне за собою
накладення на платника податків штрафу
в розмірі 25 відсотків суми визначеного
податкового зобов'язання, завищеної
суми бюджетного відшкодування.

Крім того, відповідно до п. 119.2 ст. 119
Податкового кодексу України неподання,
подання з порушенням встановлених
строків, подання не у повному обсязі, з
недостовірними відомостями або з
помилками податкової звітності про
суми доходів, нарахованих (сплачених)
на користь платника податків, суми
утриманого з них податку, якщо такі
недостовірні відомості або помилки
призвели до зменшення та/або
збільшення податкових зобов'язань
платника податку та/або до зміни
платника податку - тягнуть за собою
накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Враховуючи наведене, податковим
органом визначено позивачу штрафні
санкції у розмірі 1143,75 грн. (123,75 грн. (495 х
25 %) + 1020 грн. (недостовірність
відомостей у розрахунках за ІІІ
квартал 2013 року та IV квартал 2013 року).

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що податкове
повідомлення-рішення від 02.09.2014 №
прийнято з урахуванням вимог
Податкового кодексу України, а відтак
позовні вимоги щодо визнання його
незаконним та скасування задоволенню
не підлягають.

Перевіряючи правомірність вимоги про
сплату боргу № Ф від 11.08.2014,
рішення про застосування штрафних
санкцій № від 02.09.2014, суд виходить
з наступного.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
платниками єдиного внеску є: фізичні
особи - підприємці, в тому числі ті, які
обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" єдиний
внесок нараховується: для платників,
зазначених у пункті 4 (крім фізичних
осіб - підприємців, які обрали спрощену
систему оподаткування) частини першої
статті 4 цього Закону, - на суму доходу
(прибутку), отриманого від їх
діяльності, що підлягає обкладенню
податком на доходи фізичних осіб. При
цьому сума єдиного внеску не може бути
меншою за розмір мінімального
страхового внеску за кожну особу за
місяць, у якому отримано дохід
(прибуток).

Частиною 11 статті 8 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" визначено, що
єдиний внесок для платників,
зазначених у пунктах 4 частини першої
статті 4 цього Закону, встановлюється у
розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктом
2 частини першої статті 7 цього Закону
бази нарахування єдиного внеску.

Зі змісту акту перевірки суд
вбачає, що висновок про заниження
позивачем суми єдиного соціального
внеску на 10 394,28 грн грунтується на
встановленому порушенні щодо
заниження суми чистого оподаткованого
доходу, на який нараховується єдиний
внесок у розмірі 34,7 % (29 954,68 грн).

Відповідно до частини 3 статті 9
Закону України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування"
обчислення єдиного внеску органами
доходів і зборів у випадках,
передбачених цим Законом, здійснюється
на підставі актів перевірки
правильності нарахування та сплати
єдиного внеску, звітності, що подається
платниками до органів доходів і зборів,
бухгалтерських та інших документів, що
підтверджують суми виплат (доходу), на
суми яких (якого) відповідно до цього
Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з частиною 4 статті 25 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" орган доходів і
зборів у порядку, за формою та у строки,
встановлені центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику, надсилає
платникам єдиного внеску, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 3 частини 11
статті 25 вказаного Закону орган
доходів і зборів застосовує до
платника єдиного внеску такі штрафні
санкції: за донарахування органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску накладається штраф у розмірі 5
відсотків зазначеної суми за кожний
повний або неповний звітний період, за
який донараховано таку суму, але не
більш як 50 відсотків суми
донарахованого єдиного внеску.

Частиною 14 статті 25 Закону
визначено, що про нарахування пені та
застосування штрафів, передбачених цим
Законом, посадова особа органу доходів
і зборів у порядку, встановленому
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, за
погодженням з Пенсійним фондом,
приймає рішення, яке протягом трьох
робочих днів надсилається платнику
єдиного внеску.

Враховуючи те, що в ході розгляду
справи підтверджено встановлений
перевіркою факт заниження суми чистого
оподаткованого доходу, на який
нараховується єдиний внесок, на суму 29
954,68 грн, суд приходить до висновку, що
вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф
від 11.08.2014, в якій визначено
недоїмку в розмірі 10 394,28 грн, та
рішення про застосування штрафних
санкцій № від 02.09.2014, яким
застосовано штрафні санкції в розмірі
519,72 грн (5% від 10 394,28 грн), є законними і
обґрунтованими, тому позовні вимоги
про визнання їх незаконними і
скасування задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинні довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього ж Кодексу.

Враховуючи зазначене, позивачем
не доведено обставини, покладені в
основу позову, та відповідно не
спростовано висновки перевірки
відповідача.

Отже, суд приходить до висновку
про необхідність відмови у позові у
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного
позову фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до Миргородської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень - рішень,
вимоги, рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови.

Повний текст постанови складено 12
грудня 2014 року.

Суддя
М.В. Довгопол