Справа № 2а-3508/09/1370
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2014 року м.
Київ К/800/30364/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Голубєвої Г.К., Юрченко В.П.,за участю
секретаря Луцак А.В., розглянувши у
порядку письмового провадження
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Львова Львівської області Державної
податкової служби на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2013
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17 квітня 2013 року

у справі № 2а-3508/09-1370

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр
Друку»

до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Львова

про визнання протиправними
податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Центр Друку» (надалі
також - позивач, ТОВ « Центр Друку»)
звернулося до суду з адміністративним
позовом до Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Львова (надалі також - відповідач, ДПІ)
про визнання протиправними податкових
повідомлень-рішень від 15 січня 2009 року
№ 000102300/0/824, № 000112300/0/825 №
/0/844 та від 3 квітня 2009 року
№ /1/7793, № 000011230/1/7792, №
/1/8709.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2010
року позов задоволено. Визнано
протиправними податкові
повідомлення-рішення від 15 січня 2009
року № 000102300/0/824,№ 000112300/0/825 № /0/844
та від 3 квітня 2009 року № /1/7793, №
000011230/1/7792,№ /1/8709.

Ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17 квітня 2013
року апеляційну скаргу ДПІ залишено
без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2010
року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2013
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17 квітня 2013 року.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, ДПІ проведено виїзну
перевірку ТОВ «Центр Друку», за
результатами якої складено акт
перевірки від 30 грудня 2008 року №
2620/322/23.

На підставі акту ДПІ прийнято
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення від 15 січня 2009
року:

- № 000102300/0/824 про донарахування
грошового зобов'язання з податку на
прибуток в сумі 441562,5 грн., ( в т. ч. 294375
грн. основний платіж та 147187,5 грн.
штрафних (фінансових) санкцій) за
порушення позивачем вимог підпункту
5.2.1 пункту 5.2, пункту 5.1, підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,

- № 000112300/0/825 про донарахування
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 203250 грн. ( в т.ч.
135500 грн. основного платежу та 67750 грн.
штрафних (фінансових) санкцій) за
порушення позивачем вимог підпункту
7.4.4 пункту7.4 статті 7 Закону України
«Про податок на додану вартість»;

- № /0/844 про донарахування
грошового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 3966,36 грн. (
в т.ч. 1469,30 грн. основного платежу та 2497,06
грн. фінансові санкції) за порушення
вимог підпункту 6.3.3 «е» пункту 6.3
статті 6 та підпункту 8.1.2 пункту 8.1
статті 8 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб».

За результатами адміністративного
оскарження позивачем вказаних
податкових повідомлень-рішень ДПІ
прийнято податкові
повідомлення-рішення, зокрема, від 3
квітня 2009 року:

-№ /1/ про донарахування грошового
зобов'язання з податку на прибуток в
сумі 441562,5 грн., ( в т. ч. 294375 грн.
основного платежу та 147187,5 грн. штрафних
(фінансових) санкцій);

- № 000011230/1/7792 про донарахування
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість в сумі 203250 грн. ( в т.ч.
135500 грн. основного платежу та 67750 грн.
штрафних (фінансових) санкцій),

- № /1/8709 про донарахування
податкового зобов'язання з податку з
доходів фізичних осіб в сумі 3966,36 грн. (
в т.ч. 1469,30 грн. основного платежу та
2497,06 грн. фінансові санкції).

Щодо висновків відповідача про
допущення позивачем порушень вимог
Закону України «Про податок на додану
вартість» та Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
то вони ґрунтуються на тому, що
позивачем безпідставно відображено в
податковому обліку господарські
операції з ТОВ «Бліцторгтовари - 3000».

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємстві» валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 зазначеного Закону до складу валових
витрат включаються: суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

За змістом підпункту 5.3.9 пункту 5.3
статті 5 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємстві»
не належать до складу валових витрат
будь-які витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими документами,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачена правилами ведення
податкового обліку.

Виходячи з положень пункту 1.7 статті 1
Закону України «Про податок на додану
вартість» податковий кредит - це сума,
на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 зазначеного Закону податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 8 1 цього Закону, протягом
такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій в
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання у виробництві
та/або поставці товарів (послуг) для
оподатковуваних операцій у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті
7 Закону України «Про податок на додану
вартість» не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а також, у разі, коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються непідтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та зменшення
оподатковуваного доходу на суму
валових витрат є реальне здійснення
операцій з придбання товарів (робіт,
послуг) з метою використання у
господарській діяльності, а також
оформлення зазначених операцій
необхідними документами первинного
обліку.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, 4 вересня 2006 року між
ТОВ «Центр Друку» та ТОВ
«Бліцторгтовари - 3000» було укладено
договір підряду, згідно якого ТОВ
«Бліцторгтовари - 3000» як підрядник
зобов'язувалося виконати на свій ризик
роботи по реконструкції та
модернізації поліграфічної
п'ятиколірної офсетної машини POLLY 755PV-E,
що належить замовнику на суму 813000,00
грн., в т.ч. ПДВ 135500 грн.

Згідно матеріалів справи та
встановлено попередніми судовими
інстанціями, сторонами розроблено і
затверджено кошторис, який є
невід'ємною частиною договору.
Передача товарно-матеріальних
цінностей оформлена актами
прийому-передачі, а після закінчення
виконання робіт сторонами підписано
акт прийому-передачі від 31 жовтня 2006
року.

В рахунок виконання своїх зобов'язань
за договором позивач перерахував
підряднику 73600,00 грн., а також видав
простий вексель на суму 739400,00 грн. з
терміном погашення до 21 лютого 2010 року,
що свідчить про повний розрахунок
сторін за виконані роботи за договором
того числа.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та не ставилось під сумнів
ДПІ у судовому процесі, роботи, надані
ТОВ «Бліцторгтовари-3000», призначені
для використання у власній
господарській діяльності позивача,
оскільки п'ятиколірна офсетна машина
POLLY 755PV-E входить до складу основних
засобів підприємства, тобто є
матеріальним активом, який
підприємство утримує з метою
використання їх у процесі виробництва
чи поставки товарів, надання послуг,
здачі в оренду іншим особам чи для
виконання адміністративних і
соціально-культурних функцій.

Як слідує з матеріалів справи,
позивачем на підтвердження наявності
господарської мети від отриманих
послуг надано також розрахунки
прибутку.

На підставі наведених доказів, які
містяться в матеріалах справи, що були
досліджені судами попередніх
інстанцій та оцінка яким надана з
дотриманням положень статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди зробили правильний
висновок про документальне
підтвердження факту реального
здійснення господарських операцій між
позивачем та його контрагентом та
використання наданих робіт у
господарській діяльності позивача.

Відтак, з урахуванням встановлених
обставин у сукупності та взаємозв'язку
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на те, що відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень на якого
покладено обов'язок доведення
правомірності свого рішення, не
доведено факту допущення позивачем
порушень вимог Закону України «Про
податок на додану вартість» та Закону
України «Про оподаткування прибутку
підприємств».

Щодо висновків відповідача про
допущення позивачем порушень вимог
підпункту 6.3.3 «е» пункту 6.3 статті 6 та
підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», то вони ґрунтуються на
тому, що підприємство безпідставно
надало податкову соціальну пільгу
працівниками ОСОБА_5, та ОСОБА_6

В обгрунтування допущення позивачем
порушень ДПІ посилалась на те, що
оскільки ОСОБА_5 зареєстрований в ДПІ
Галицького району м. Львова як фізична
особа - суб'єкт підприємницької
діяльності, а ОСОБА_6 з квітня по
вересень 2006 року перебував на обліку в
ДПІ Жидачівського району Львівської
області як фізична особа-суб'єкт
підприємницької діяльності - вони не
мають права на застосування податкової
соціальної пільги до отримуваних ним
доходів у вигляді заробітної плати.

Оцінюючі такі доводи ДПІ щодо
порушення ТОВ «Центр Друку» податкової
дисципліни Вищий адміністративний суд
України звертає увагу на наступне.

Відповідно до підпункту 6.1.1 пункту 6.1
статті 6 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» з урахуванням
норм пункту 6.5 цієї статті платник
податку має право на зменшення суми
загального місячного оподатковуваного
доходу, отримуваного з джерел на
території України від одного
працедавця у вигляді заробітної плати,
на суму податкової соціальної пільги у
розмірі, що дорівнює 50 відсоткам однієї
мінімальної заробітної плати (у
розрахунку на місяць), встановленої
законом на 1 січня звітного податкового
року, - для будь-якого платника податку.

Підпунктом «д» пункту 1.3 статті 1 цього
ж Закону визначено, що дохід з джерелом
його походження з України - будь-який
дохід, одержаний платником податку або
нарахований на його користь від
здійснення будь-яких видів діяльності
на території України, у тому числі, але
не виключно, у вигляді: доходів у
вигляді заробітної плати, нарахованих
(виплачених, наданих) внаслідок
здійснення платником податку трудової
діяльності на території України, від
працедавця, незалежно від того, чи є
такий працедавець резидентом або
нерезидентом, а також заробітної плати,
нарахованої особі за здійснення роботи
за наймом у складі екіпажу (команди)
транспортного засобу, який перебуває
за межами території України, її
територіальних вод (виключної
економічної зони), у тому числі на
якірних стоянках, та належить
резиденту на правах власності або
перебуває у його тимчасовому
(строковому) користуванні та/або є
зареєстрованим у Державному судновому
реєстрі України чи Судновій книзі
України.

Абзацом 3 пункту 1.1 статті 1 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» визначено, що для цілей
цього Закону під терміном «заробітна
плата» розуміються також інші
заохочувальні та компенсаційні
виплати або інші виплати та винагороди,
які виплачуються (надаються) платнику
податку у зв'язку з відносинами
трудового найму згідно із законом.

Підпунктом 6.3.1 пункту 6.3 статті 6 цього ж
Закону встановлено, що податкова
соціальна пільга застосовується до
нарахованого місячного доходу
платнику податку у вигляді заробітної
плати виключно за одним місцем його
нарахування (виплати).

Згідно з підпунктом «е» підпункту 6.3.3
цього ж пункту податкова соціальна
пільга не може бути застосована до
інших доходів платника податку, якщо
він отримує протягом звітного
податкового місяця одночасно такі
доходи, як доходи самозайнятої особи
від підприємницької діяльності, а
також іншої незалежної професійної
діяльності.

Якщо у порушення норм цього пункту
платник податку подає заяву про
застосування пільги більш ніж одному
працедавцю або якщо платник податку
при отриманні доходів, визначених у
підпункті 6.3.3 цього пункту, подає таку
заяву іншому працедавцю, внаслідок
чого податкова соціальна пільга
фактично застосовується також при
отриманні інших доходів протягом
будь-якого звітного податкового
місяця, то такий платник податку
втрачає право на отримання податкової
соціальної пільги за всіма місцями
отримання доходу починаючи з місяця, у
якому мало місце таке порушення, та
закінчуючи місяцем, у якому право на
застосування податкової соціальної
пільги відновлюється (підпункт 6.3.4
пункту 6.3 статті 6 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб»).

Таким чином, наведені законодавчі
норми пов'язують неможливість
застосування податкової соціальної
пільги саме з фактом отримання
платником як самозайнятою особою
доходу від підприємницької діяльності.

А відтак судами попередніх інстанцій
зроблено правильний висновок, що
оскільки відповідачем на порушення
вимог частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
не було доведено факту отримання
позивачем у перевіреному періоді
доходу від провадження
підприємницької діяльності, а сам лише
факт перебування на податковому обліку
зі статусом приватного підприємця, то
це не є свідченням отримання доходу
від такої діяльності, а відтак підстави
для донарахування позивачеві
оспорюваної суми податку з мотивів
необґрунтованого, на думку ДПІ,
використання розглядуваної податкової
пільги, відсутні.

Поряд з цим, слід зазначити і те, що
згідно з підпунктом 6.3.5 пункту 6.3 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб» працедавець, який на
підставі належним чином отриманої
заяви платника податку про
застосування пільги застосовує таку
пільгу, не несе будь-якої
відповідальності за порушення таким
платником податку вимог підпункту 6.3.1
цього пункту, за винятком, коли такий
працедавець і такий платник податку є
пов'язаними особами або коли суд
встановлює факт змови між таким
працедавцем і таким платником податку,
спрямованої на ухилення від
оподаткування цим податком.

Оскільки в справі зазначених обставин
не встановлено, правових підстав для
покладення відповідальності на
позивача в частині податку з доходів
найманих працівників не має.

За таких обставин, суди першої та
апеляційної інстанцій дійшли
правильного висновку про
недоведеність відповідачем факту
допущення порушень податкової
дисципліни позивачем.

Вищий адміністративний суд України
акцентує увагу на тому, що відповідно
до частини 2 статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі «Компанія «Вестберґа таксі
Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд
визначив, що «…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, як і не доведено
правомірності оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги висновків
судів першої та апеляційної інстанцій
не спростовують і не дають підстав для
висновку, що судами при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. Таким
чином, ухвалені по справі рішення є
законними і обґрунтованими, а
зазначена в касаційній скарзі позиція
не знаходить свого підтвердження
матеріалами справи та не ґрунтується
на положеннях чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

За таких обставин, суд, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а рішення судів першої та
апеляційної інстанції слід залишити
без змін.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 230 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі м.
Львова Львівської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення, а постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 17
лютого 2013 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
порядку та в строки, встановлені
статтями 236 - 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
Г.К. Голубєва

В.П. Юрченко