Справа № 804/5534/14
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

804/5534/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

16 грудня 2014 року

справа № 804/5534/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.

суддів: Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 травня 2014 року у справі за адміністративним позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Дніпродзержинський лакофарбовий завод "Спектр" до Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Не погодившись з постановою суду, Дніпродзержинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Сторони в судове засідання не з’явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому у відповідності до положення ст. 41 КАС України фіксування судового процесу не здійснюється.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах оскарження та доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В акті перевірки податковим органом зроблені висновки про порушення ТДВ "ДЛФЗ "Спектр": п. 198.1 та п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201, пп 14.1.36 та пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України в результаті чого Підприємством занижено податок на додану вартість на загальну суму 308 531,00 грн., в тому числі: жовтень 2011 року - 32 483 грн., листопад 2011 року - 9 184 грн., грудень 2011 року - 10 586 грн., січень 2012 року - 14 533 грн., квітень 2012 року - 2 877 грн.,. травень 2012 року - 12 144 грн., липень 2012 року - 4 802 грн., серпень 2012 року - 153 837 грн., вересень 2012 року - 15 395 грн., жовтень 2012 року - 33 915 грн., листопад 2012 року - 1 593 грн., грудень 2012 року - 17 181 грн. (а.с. 34).

Правомірність та обґрунтованість податкового повідомлення-рішення, прийнятого на підставі акту перевірки, є предметом спору, переданого на вирішення суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, як вбачається зі змісту акту перевірки, заниження податку на додану вартість мало місце у зв'язку з порушеннями, викладеними в п. 3.2.2. "Податковий кредит" цього ж акту (а.с. 24). Так, на думку податкового органу, позивач не має права на податковий кредит з ПДВ у вартості реалізованої готової продукції нижче її собівартості, в порушення пп.14.1.36 та пп.14.1.231 п. 14.1 ст. 14, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України за період з жовтня 2011 року по грудень 2012 року ним завищено податковий кредит з ПДВ у вартості готової продукції, реалізованої за ціною нижче її собівартості, всього у сумі 158 428,00 грн. (а.с. 23). За позицією податкового органу, операції з реалізації продукції за ціною, нижчою собівартості, є такими, що знаходяться поза межами господарської діяльності позивача.

Факт реалізації готової продукції у періоді, що перевірявся, за ціною, нижчою собівартості, сторонами не оспорюється. Як пояснив позивач, у 2011 році ним було укладено низку договорів, за якими ТДВ "ДЛФЗ "Спектр" у періоді, що перевірявся, зобов'язаний був реалізувати продукцію за цінами, раніше встановленими договорами.

У справі, що розглядається, фактично спірним є питання правомірності висновків податкового органу щодо неможливості здійснення підприємством реалізації продукції за цінами нижче собівартості та віднесення у такому випадку сум ПДВ, сплачених при придбанні сировини (матеріалів), до складу податкового кредиту.

Відповідно до вимог п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16 липня 1999 року №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV) передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Враховуючи викладене, для підтвердження даних податкового обліку необхідно брати до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до ст. 1 Закону України №996-XIV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

У відповідності до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно до п. 198.1, п. 198.2 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до приписів п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, наведеними нормами матеріального права визначено, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належними первинними документами, складеними у відповідності до закону, що в свою чергу відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства та зі змісту наявних у справі первинних документів, колегія суддів робить висновок про те, що позивач у періоді, що перевірявся, цілком правомірно включив до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачені в зв'язку із придбанням товарів для потреб власної господарської діяльності, організації та забезпечення виробництва продукції.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

В свою чергу, відповідач не заперечував проти того, що позивач придбавав сировину (матеріали) у контрагентів, зокрема, з одержанням належним чином оформлених податкових накладних та відповідно до приписів ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України не доводив зворотного, а також не доводив того, що договірні ціни не відповідають рівню звичайних цін.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що за своїм змістом поняття "господарська діяльність" є ширшим, ніж поняття "господарська операція". Збитковість окремої господарської операції платника податку автоматично не надає їй статусу операції, вчиненої поза межами господарської діяльності такого платника податку, а також не свідчить про відсутність в діяльності позивача спрямованості на отримання доходу.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що договори були укладені у 2011 році, а реалізація товару у IV кварталі 2011 року та у 2012 році, коли змінилась ринкова ціна курсу долару, отже тому продано нижче ціни собівартості, по ціні, що у договорі.

При цьому, судом встановлено, що діяльність підприємства взагалі є прибутковою, про що свідчить декларація на прибуток за 2011-2012 роки.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що позивач виконав вимоги чинного законодавства України і правомірно на підставі даних бухгалтерського обліку (первинних бухгалтерських документів) у періоді, що перевірявся, сформував податковий кредит з ПДВ.

Отже, дослідивши вищевикладені обставини справи, колегія суддів вважає, що у діях платника податків (позивача) немає порушень тих норм законів, на які посилається в акті перевірки відповідач і приходить до висновку, що твердження податкового органу про наявність таких порушень ґрунтуються на припущеннях та належним чином не доведені, доводи відповідача не ґрунтуються на законі та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно до п.п. 1,3 ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції в достатньому обсязі з’ясовано обставини справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у зв’язку з чим підстав для скасування рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, не існує.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Дніпродзержинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: І.Ю. Богданенко

Суддя: С.А. Уханенко