Справа № 826/15409/14
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Карамазін А.О.
Суддя-доповідач: Бєлова
У Х В А Л А

Іменем України

17 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Гром Л.М.,

Міщука М.С.

при секретарі: Корінець Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві, в порядку ч. 1 ст. 41
КАС України справу за апеляційною
скаргою відповідача - управління
Пенсійного фонду України в Печерському
районі м. Києва на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 11
листопада 2014 року у справі за
адміністративним позовом Українського
центру з фізичної культури і спорту
інвалідів «Інваспорт» до управління
Пенсійного фонду України в Печерському
районі м. Києва про скасування рішень
про застосування фінансових санкцій
від 17 вересня 2014 року №992 та №993, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року позивач - Український
центр з фізичної культури і спорту
інвалідів «Інваспорт» звернувся до
Окружного адміністративного суду
міста Києва з адміністративним позовом
до управління Пенсійного фонду України
в Печерському районі м. Києва, в якому
просив:

- скасувати рішення №992 від 17 вересня 2014
року про застосування фінансових
санкцій за подання до органів
Пенсійного фонду України
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку;

- скасувати рішення №993 від 17 вересня 2014
року про застосування фінансових
санкцій за подання до органів
Пенсійного фонду України
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 11
листопада 2014 року адміністративний
позов задоволено, рішення №992 та №993
від 17 вересня 2014 року визнано
протиправними та скасовано.

Не погоджуючись із зазначеною
постановою, відповідачем - управлінням
Пенсійного фонду України в Печерському
районі - подано апеляційну скаргу, в
якій апелянт просить скасувати
оскаржувану постанову та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити
адміністративний позов в повному
обсязі. Відповідач мотивує свої вимоги
тим, що рішення суду першої інстанції
було прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися. Про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити розгляд апеляційної скарги
за відсутності представників сторін.

Згідно з ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
необхідно залишити без задоволення, а
постанову суду першої інстанції без
змін, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, в
результаті проведення відповідачем
позапланової перевірки достовірності
даних форми «Індані» типу «Призначення
пенсії» за 2005 та 2006 роки, було складено
Акти про виявлення порушення подання
недостовірних відомостей до
персоніфікованого обліку Пенсійного
фонду України №992 та №993 від 17 вересня
2014 року (а.с. 25, 27).

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що відповідачем, на
підставі вищезазначених актів, було
прийнято рішення про застосування
фінансових санкцій за подання
недостовірних відомостей, що
використовуються в системі
персоніфікованого обліку №992 та №993
від 17 вересня 2014 року. Таким чином, до
позивача застосовано штрафні санкції у
розмірі по 170 грн. кожним рішенням, на
підставі п.5 ч.9 ст.106 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» (а.с.24, 26).

Вважаючи рішення відповідача
незаконними, необґрунтованими та
такими, що підлягають скасуванню
позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку вищевикладеним
обставинам справи, колегія суддів
зазначає, що суд першої інстанції вірно
виходив з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У період до 1 січня 2011 року відносини, що
виникали між суб'єктами системи
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, у сфері
визначення платників страхових
внесків, порядку нарахування,
обчислення та сплати страхових
внесків, стягнення заборгованості за
цими внесками - регулювалися Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» №1058-ІV
від 09 липня 2003 року.

Із набранням чинності з 01 січня 2011 року
Законом України «Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування»
№2464-VІ, із Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» було виключено п.5 ч.9 ст.
106, яким встановлювалися розміри
штрафів за неподання, несвоєчасне
подання, подання не за встановленою
формою або подання недостовірних
відомостей, що використовуються в
системі персоніфікованого обліку та
іншої звітності, передбаченої
законодавством.

Крім того, згідно з абз. 5 п.7 Прикінцевих
та перехідних положень Закону України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» стягнення
заборгованості із сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.
Погашення заборгованості з
використанням коштів, що надходять у
рахунок сплати єдиного внеску,
забороняється.

Абзацом 6 п. 7 Прикінцевих та перехідних
положень зазначеного Закону
встановлено, що на період до повного
стягнення заборгованості зі сплати
страхових внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, у
тому числі нарахованих внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
та відповідних штрафних санкцій - за
фондами загальнообов'язкового
державного соціального страхування
зберігаються повноваження щодо
контролю за правильністю нарахування,
своєчасністю сплати страхових внесків,
застосування фінансових санкцій, якими
вони були наділені до набрання
чинності цим Законом.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що вищевикладене правило -
щодо збереження повноважень стягнення
заборгованості та контрольних функцій
фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування -
поширюється лише на заборгованості зі
сплати судових внесків та сум штрафних
санкцій, які були нараховані та/або не
сплачені до 01 січня 2011 року.

А отже, питання відповідальності
страховиків, не пов'язані із такою
заборгованістю, знаходяться поза
межами регулювання відповідних
положень Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» та Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Таким чином, нарахування відповідачем
штрафних санкцій за подання позивачем
у 2005 та 2006 роках недостовірних
відомостей, що використовуються в
системі персоніфікованого обліку - є
протиправним.

Колегія суддів звертає увагу, що
аналогічний висновок про застосування
зазначених вище норм матеріального
права міститься у постановах
Верховного Суду України, які прийняті
за результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах: постанова
від 20 листопада 2012 року у справі
№21-367а12, постанова від 04 червня 2013 року
у справі №21-170а13, постанова від 04 лютого
2014 року у справі №21-458а13.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2442 КАС
України, рішення Верховного Суду
України прийняте за результатами
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України. Невиконання судових
рішень тягне за собою
відповідальність, установлену законом.

Апеляційний суд погоджується із
доводами суду першої інстанції, про
ненадання апелянтом обгрунтування
правомірності підстав у зв'язку з якими
прийнято оскаржувані рішення.

Підсумовуючи зазначене вище,
дослідивши матеріали та фактичні
обставини справи, а також враховуючи
позицію Верховного Суду України,
колегія суддів апеляційної інстанції
дійшла висновку, що оскаржувані
рішення - не відповідають вимогам
законодавства, а отже адміністративний
позов позивача - є обґрунтованим та
підлягає задоволенню шляхом визнання
протиправними та скасування спірних
рішень відповідача.

Приписами ст. 159 КАС України
встановлено, що судове рішення повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яке ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що постанова
суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм процесуального та
матеріального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновки суду першої інстанції, у
зв'язку з чим підстав для скасування
постанови суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 160, 199, 200, 205, 206, КАС
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача -
управління Пенсійного фонду України в
Печерському районі на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 11 листопада 2014 року - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 11 листопада 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
постановлення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів, відповідно до
вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
Л.В.Бєлова

Судді
Л.М. Гром,

М.С. Міщук

Головуючий суддя
Бєлова Л.В.

Судді:
Гром Л.М.

Міщук М.С.