Справа № К/9991/23650/12-С
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/23650/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
411 Центрального військового
клінічного ордену Червоної зірки
госпіталю оперативного командування
про визнання права та стягнення
одноразової грошової допомоги,

в с т а н о в и л а :

У травні 2007 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом до відповідача.
Просив визнати за ним право на
отримання одноразової грошової
допомоги відповідно до ч. 2 ст. 16
Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей» та стягнути з
відповідача вказану грошову допомогу.

Постановою Приморського районного
суду м. Одеси від 4 червня 2007 року позов
задоволено. Визнано за позивачем право
на отримання одноразової грошової
допомоги згідно ч. 2 ст. 16 Закону України
«Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» у розмірі до п'ятирічного
грошового забезпечення за останньою
посадою, яку він займав перед
звільненням. Стягнуто з відповідача на
користь позивача одноразову грошову
допомогу у розмірі чотирьохрічного
грошового забезпечення за останньою
посадою на день звільнення у складі
грошового забезпечення, визначеного ч.
2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей» з урахуванням
раніше виплаченої суми.

Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 26 січня 2012
року скасовано постанову Приморського
районного суду м. Одеси від 4 червня 2007
року та прийнято нову постанову про
відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування постанови суду
апеляційної інстанції з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі у
межах касаційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач проходив
військову службу у Збройних Силах
України.

24 січня 2005 року ОСОБА_4 встановлено
другу групу інвалідності, причиною
якої стала травма, пов'язана з
виконанням обов'язків військової
служби.

31 березня 2005 року позивача звільнено з
військової служби у запас за станом
здоров'я.

Згідно довідки Одеської обласної
дирекції НАСК «ОРАНТА» від 17 грудня 2007
року № 10-09/1372 позивач 11 листопада 2005
року отримав страхову суму в розмірі 5100
грн. за втрату 60 % професійної
працездатності.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
має право на виплату одноразової
грошової допомоги у розмірі до
п'ятирічного грошового забезпечення за
останньою посадою, яку він займав перед
звільненням, на підставі ч. 2 ст. 16
Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей», оскільки в період
проходження військової служби йому
встановлено 2 групу інвалідності, яка
спричинена травмою, пов'язаною з
виконанням обов'язків військової
служби.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позивач не має права
на виплату одноразової грошової
допомоги на підставі ч. 2 ст. 16 Закону
України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей» у редакції 2006 року, оскільки
на час встановлення втрати
працездатності та на час його
звільнення зі служби ст. 16 Закону
України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей» передбачала виплату
страхових сум залежно від ступеня
втрати працездатності, яку позивач
отримав.

Відповідно до статті 16 Закону України
«Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» (в редакції, на час звільнення
позивача зі служби та встановлення
інвалідності) військовослужбовці, а
також військовозобов'язані, призвані
на збори, підлягають державному
обов'язковому особистому страхуванню
на випадок загибелі або смерті в
розмірі 100-кратного мінімального
прожиткового рівня населення України
на час загибелі або смерті, а також в
разі поранення (контузії, травми або
каліцтва), захворювання, одержаних у
період проходження служби (зборів), у
розмірі, залежному від ступеня втрати
працездатності, що визначається у
відсотковому відношенні від загальної
суми страхування на випадок загибелі
або смерті.

Умови страхування і порядок виплат
страхових сум військовослужбовцям і
військовозобов'язаним, призваним на
збори, та членам їх сімей
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до положень постанови
Кабінету Міністрів України «Про умови
державного обов'язкового особистого
страхування військовослужбовців і
військовозобов'язаних, призваних на
збори, і порядок виплати їм та членам їх
сімей страхових сум» від 19 серпня 1992
року № 488 державне обов'язкове особисте
страхування військовослужбовців і
військовозобов'язаних, призваних на
збори проводиться Національною
акціонерною страховою компанією
«Оранта» за рахунок коштів державного
бюджету, що виділяються Міністерству
оборони, Міністерству транспорту та
зв'язку, Національній гвардії,
Адміністрації Державної прикордонної
служби, Міністерству внутрішніх справ,
Службі безпеки, Службі зовнішньої
розвідки та іншим військовим
формуванням, що створені Верховною
Радою України.

Пунктом 6 зазначених Умов передбачено,
що Національна акціонерна страхова
компанія «Оранта» виплачує страхові
суми у разі втрати застрахованим
працездатності, що сталася внаслідок
поранення (контузії, травми або
каліцтва), захворювання, одержаних в
період проходження служби (зборів), - у
розмірі залежно від ступеня втрати
працездатності, що визначається у
процентному відношенні до загальної
суми страхування на випадок загибелі
або смерті.

Статтями 59 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2005 рік» та
61 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2006 рік»
передбачалось, що нарахування
страхової суми з державного
обов'язкового особистого страхування
військовослужбовців відповідно до
статті 16 Закону України «Про
соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» здійснюється виходячи із рівня
85 гривень.

Як встановлено судами, позивач отримав
від страхової компанії «Оранта»
страхову суму за втрату працездатності
у розмірі 60 % в розмірі 5100 грн.

Таким чином, позивач скористався своїм
правом, передбаченим статтею 16 Закону
України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей», на отримання коштів у
випадку часткової втрати
працездатності.

4 квітня 2006 року прийнято Закон України
«Про внесення змін до Закону України
«Про загальний військовий обов'язок і
військову службу», яким Закон України
«Про військовий обов'язок і військову
службу» викладено у новій редакції.

Відповідно до ч. 3 ст. 41 Закону України
«Про військовий обов'язок і військову
службу» у разі каліцтва, заподіяного
військовослужбовцю під час виконання
службових обов'язків, а також
інвалідності, що настала в період
проходження військової служби або не
пізніше ніж через три місяці після
звільнення зі служби чи після
закінчення цього строку, але внаслідок
захворювання або нещасного випадку, що
мали місце в період проходження
військової служби, залежно від ступеня
втрати працездатності йому
виплачується одноразова грошова
допомога в розмірі від трирічного до
п'ятирічного грошового забезпечення за
останньою посадою в порядку та на
умовах, визначених Кабінетом Міністрів
України, і призначається пенсія по
інвалідності.

Згідно з п. 1 Прикінцевих положень цей
Закон України набрав чинності з 10
травня 2006 року, крім ч. 1 ст. 21, яка
набирала чинності з 1 січня 2007 року.

Відповідно до частини 2 статті 16 Закону
України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей» у редакції Закону України від
3 листопада 2006 року, який набув
чинності в цій частині 1 січня 2007 року, у
разі поранення (контузії, травми або
каліцтва), заподіяного
військовослужбовцю під час виконання
ним обов'язків військової служби, а
також інвалідності, що настала в період
проходження військової служби або не
пізніше ніж через три місяці після
звільнення зі служби чи після
закінчення цього строку, але внаслідок
захворювання або нещасного випадку, що
мали місце в період проходження
військової служби, залежно від ступеня
втрати працездатності йому
виплачується одноразова грошова
допомога в розмірі до п'ятирічного
грошового забезпечення за останньою
посадою в порядку та на умовах,
визначених Кабінетом Міністрів
України.

21 лютого 2007 року Кабінетом Міністрів
України прийнято постанову № 284, якою
затверджено «Порядок та умови
призначення і виплати одноразової
грошової допомоги у разі загибелі
(смерті), каліцтва або інвалідності
військовослужбовців та осіб,
звільнених з військової служби, що
сталися у 2006 році» (далі - Порядок).

Пунктом 2 зазначеного Порядку
встановлено, що військовослужбовцям та
особам, звільненим з військової служби,
у разі настання інвалідності внаслідок
виконання обов'язків військової служби
виплачується грошова допомога у
розмірі 48-місячного грошового
забезпечення інвалідам 3 групи.

Разом з цим, ч. 9 ст. 16 Закону України
«Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їх
сімей» у редакції Закону України від 3
листопада 2006 року № 328-V
передбачалось, що якщо
військовослужбовці,
військовозобов'язані або резервісти,
які призвані на навчальні (або
перевірочні) та спеціальні збори,
проходять службу у військовому
резерві, та члени їх сімей одночасно
мають право на отримання одноразової
грошової допомоги з підстав,
передбачених цією статтею, та
одноразової грошової допомоги або
компенсаційної виплати, встановлених
іншими законами, виплата відповідних
грошових сум здійснюється за однією з
підстав за вибором особи, яка має право
на отримання таких виплат, а пунктом 8
Порядку встановлено, що за наявності
права на грошову допомогу та інші
передбачені законами України виплати у
зв'язку із загибеллю (смертю),
заподіянням каліцтва або настанням
інвалідності військовослужбовця та
інвалідності особи, звільненої з
військової служби, члени сім'ї або
утриманці загиблого (померлого)
військовослужбовця,
військовослужбовець та особа,
звільнена з військової служби, мають
право лише на одну з них.

Враховуючи, що зазначені вище зміни до
законодавства України щодо права на
отримання одноразової грошової
допомоги особами, звільненими з
військової служби та яким встановлено
інвалідність внаслідок захворювання в
період проходження військової служби,
набули чинності після отримання
позивачем страхової суми і не мають
зворотної дії у часі, та те, що позивач
скористався передбаченим статтею 16
Закону України «Про соціальний і
правовий захист військовослужбовців
та членів їх сімей» правом на отримання
коштів у випадку часткової втрати
працездатності, колегія суддів вважає
правомірною відмову відповідача щодо
призначення позивачу одноразової
грошової допомоги в разі інвалідності
у розмірі, передбаченому частиною 3
статті 41 Закону України «Про
військовий обов'язок та військову
службу», частиною 2 статті 16 Закону
України «Про соціальний і правовий
захист військовослужбовців та членів
їх сімей» зі змінами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 КАС України, суд
касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судових рішень, порушення
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та матеріалах справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 26 січня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк