Справа № 524/3455/14-а
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 р.Справа № 524/3455/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Бегунца А.О. , Ральченка І.М.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
14.10.2014р. по справі № 524/3455/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету
Автозаводської районної ради м.
Кременчука

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області з
позовом до Виконкому Автозаводської
районної ради м. Кременчука, в якому
просив суд:

- зобов'язати Виконавчий комітет
Автозаводської районної ради м.
Кременчука нарахувати та виплатити
йому середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні в
період з 31.10.2013 року по 16.04.2014 року (день
подання цього позову);

- зобов'язати Виконавчий комітет
Автозаводської районної ради м.
Кременчука надати до суду звіт про
виконання судового рішення протягом
одного місяця від дати набрання
судовим рішенням законної сили.

Постановою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 14.10.14 року у задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_1 до
Виконавчого комітету Автозаводської
районної ради м. Кременчука про
зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати вказану постанову та
прийняти нову, якою задовольнити
позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги позивач посилається на
порушення судом першої інстанції при
прийнятті рішення норм матеріального
та процесуального права, що призвело до
неправильного, на його думку, вирішення
спору судом першої інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС
України, колегія суддів вважає за
можливе розглянути справу у порядку
письмового провадження за наявними у
справі доказами.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши доводи
апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено у суді апеляційної
інстанції, що 31.10.2013 року ОСОБА_1
звільнився з Виконавчого комітету
Автозаводської районної раді міста
Кременчука.

Під час звільнення та розрахунку по
заробітній платі встановлено, що
відповідач розрахувався по заробітній
платі не в повному обсягу, оскільки
виплату матеріальної допомоги для
вирішення соціально-побутових питань
за 2011 рік йому було здійснено не в
повному розмірі.

Дана обставина змусила його звернутися
до суду за захистом свого порушеного
права на отримання належної заробітної
плати у формі матеріальної допомоги
для вирішення соціально-побутових
питань.

15.04.2014 року з Єдиного державного
реєстру судових рішень позивачу стало
відомо, що 07.04.2014 року Автозаводський
районний суд м. Кременчука Полтавської
області розглянувши справу № 524/2527/14-а
за його позовом до Виконавчого
комітету Автозаводської районної ради
м. Кременчука, встановив що виплата
матеріальної допомоги на вирішення
соціально-побутових проблем мала
обов'язковий характер та повинна була
проводитися у розмірі
середньомісячної заробітної плати, а
тому суд виніс постанову, якою
зобов'язав Виконавчий комітет
Автозаводської районної ради м.
Кременчука обрахувати та виплатити
матеріальну допомогу для вирішення
соціально-побутових питань в розмірі
середньомісячної заробітної плати за
2011 рік, з урахуванням виплаченої суми
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань за 2011 рік.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що при
відсутності вини роботодавця, в
контексті статей 116 - 117 Кодексу законів
про працю України, коли сам спір виник
через декілька років (багато років)
після звільнення робітника,
застосовувати вказані правові норми в
даному випадку неможливо.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю
України, в разі не виплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в ст. 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій частині
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Статті 116 - 117 КЗпП України визначають
відповідальність роботодавця при
затримці розрахунку при звільненні.
При цьому, із контексту даних правових
норм слідує, що необхідними складовими
частинами настання відповідальності
за затримку розрахунку при звільненні
є: наявність належних звільненому
працівникові сум при звільненні та
вина роботодавця за невиплату
працівникові цих сум.

Правова норма статті 117 КЗпП України
пов'язує вину власника чи
уповноваженого ним органу
безпосередньо з належними звільненому
працівникові сумами.

Таким чином, для встановлення
відповідальності роботодавця за
статтями 116-117 КЗпП України, необхідно
встановити чи були на час звільнення
належні до виплата працівникові суми
та чи була наявна вина роботодавця щодо
невиплати цих сум.

В даному випадку, позивач ОСОБА_1
вказує, що рішенням суду по справі №
524252714-а було встановлено, що позивачу
роботодавець повинен виплатити
матеріальну допомогу на вирішення
соціально-побутових питань не в
розмірі посадового окладу (як виплатив
роботодавець), а в розмірі
середньомісячної заробітної плати.

При цьому, позивач у вищевказаному
позові (справа № 524252714-а) вказав, що
дізнався про порушене своє право від
ОСОБА_2 у 2014 році, а право ОСОБА_2 на
отримання матеріальної допомоги не в
розмірі посадового окладу, а в розмірі
середньомісячної заробітної плати
також було визначене судом по позову
(матеріальна допомога за 2011 р.), який
останній подав через декілька років (у
2014 році).

Позивач ОСОБА_1 отримав у 2011 році
матеріальну допомогу у розмірі
посадового окладу. Відповідач -
роботодавець у 2011 році виплачував
позивачу матеріальну допомогу у
розмірі посадового окладу, керуючись
Постановою Кабінету Міністрів України
№ 268 від 09.03.2006 р., пункт 1 якої визначає,
що право на дану виплату (чи не виплату)
визначає своїм рішенням керівник
установи, організації. Ні позивач, ні
відповідач-роботодавець, на момент
звільнення позивача, не підозрювали, що
дана виплата повинна здійснюватись
яким- небудь іншим чином, ніж це було
зроблено.

Тому, приймаючи до уваги дані факти,
необхідно відзначити, що відсутні
передумови для настання
відповідальності роботодавцем за
ст.ст.116-117 КЗпП України, а саме - на
момент звільнення не було належних сум
для виплати працівникові, які б були не
виплачені (ні нарахованих
бухгалтерією, ні таких, що не були
нараховані бухгалтерією, але повинні
були бути нараховані згідно якихось
нормативних актів). А тому, була
відсутня вина роботодавця, щодо такої
невиплати.

Вина роботодавця могла б полягати в
тому, що роботодавець на момент
звільнення працівника: розумів (знав),
що виплата має бути виконана згідно
вимог чинного законодавства, але не
виконав виплату згідно якихось
підстав, або не розумів (не знав), що
виплата має бити здійснена (зокрема, в
певному розмірі), хоча повинен був це
розуміти (знати) у зв'язку з визначенням
цього у нормативних актах держави.

Вина роботодавця відсутня, оскільки
роботодавець не міг знати про те, що не
визначалось нормативними актами, а
було визначено судом, виходячи з
юридичного аналізу обставин справи,
яка розглядалась через значний час
після звільнення працівника.

В даному випадку, вина роботодавця
відсутня, так як при звільненні спору
між роботодавцем та працівником не
було. Роботодавець вважав, що діє
законно. І лише через певний проміжок
часу після звільнення позивач подав
позов (який базувався на рішенні суду,
щодо іншого працівника - ОСОБА_2.) і
судом було встановлено, що виплати
повинні були бути здійснені іншим
чином, ніж це було зроблено.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що при відсутності
вини роботодавця, в контексті статей 116
- 117 Кодексу законів про працю України,
коли сам спір виник через декілька
років (багато років) після звільнення
робітника, застосовувати вказані
правові норми в даному випадку
неможливо.

Суд першої інстанції належним чином
оцінив надані докази і на підставі
встановленого, обґрунтовано відмовив у
задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова
суду першої інстанції від 14.10.14 р.
відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а
тому відсутні підстави для її
скасування та задоволення апеляційних
вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів, погоджуючись з висновками суду
першої інстанції, вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення фактичних обставин
справи і правильно застосував до
спірних правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п.1 ч.1
ст.198, ч.1 ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, 206, 209, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 14.10.2014р. по справі № 524/3455/14-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Старостін
В.В.Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О.
Ральченко І.М.