Справа № П/811/526/14
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П/811/526/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

29 жовтня 2014 року

справа № П/811/526/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чабаненко С.В.

суддів: Іванова С.М. Шлай А.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Кіровоградської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2014 року у справі № П/811/526/14 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лєноль» до Кіровоградської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду 04 квітня 2014 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Кіровоградська об’єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги посилання відповідача на нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами. Крім того, позивачем безпідставно включено до складу витрат, що враховуються при визначенні об’єкта оподаткування витрати по придбанню товарів від ПП «Кроун ЛТД».

Сторони, належним чином повідомлені про день, місце і час розгляду апеляційної скарги, доказом чого є повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, у судове засідання не прибули, про причини неприбуття не повідомили.

Відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

У відповідності до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту на витрат за господарськими операціями, а відтак про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пп.198.1. ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно пп.198.2. ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається:

- дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Згідно пп. 198.6. статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач протягом перевіреного періоду мав господарські взаємовідносини з ПП “Кроун ЛТД”, а саме укладено договори поставки – від 15.11.2012 року (а.с.83-85), за умовами якого позивач отримував вугілля згідно додатку до договору (а.с.86). Факт отримання товару підтверджується видатковою накладною від 15.11.2012 року (а.с.87), доказом оплати є копія платіжного доручення від 06.12.2012 року (а.с.89). За умовами договору від 19.11.2012 року (а.с.90-92) позивач придбавав брикети буровугільні відповідно до додатку до договору (а.с.93); факт отримання товару підтверджується видатковою накладною від 19.11.2012 року (а.с.94), доказом оплати є копія платіжного доручення від 06.12.2012 року (а.с.96). За договором купівлі-продажу від 20.11.2012 року (а.с.97-99) та відповідно до додатку до цього договору позивач придбавав дрова (а.с.100); факт отримання товару підтверджується видатковою накладною від 20.11.2012 року (а.с.101), оплата підтверджується копією платіжного доручення №42 від 06.12.2012 року (а.с.103). За договором поставки від 06.02.2013 року (а.с.104-106) та відповідно до додатку до договору позивач придбавав вугілля АМ (а.с.107); факт отримання товару підтверджується видатковою накладною від 06.02.2013 року (а.с.108), факт оплати підтверджується копіями платіжних доручень №73 від 18.03.2013 року (а.с.110), №142 від 20.06.2013 року (а.с.111) та №153 від 03.07.2013 року (а.с.112). Крім того, позивач здійснював формування показників податкового кредиту на підставі належним чином оформлених податкових накладних виписаних контрагентом позивача, а саме від ПП “Кроун ЛТД” (а.с.88, 95, 102, 109). В матеріалах справи містяться реєстри виписаних та отриманих податкових накладних, де відображено податкові накладні на підставі яких формувалися показники ПДВ (а.с.113-117, 119-120, 122-127).

Відтак, доводи відповідача щодо протиправного формування податкового кредиту спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо посилань відповідача стосовно збільшення позивачем грошового зобов’язання з податку на прибуток колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пунктів 138.1, 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Використання товару, отриманого позивачем від ПП “Кроун ЛТД”, у власній господарській діяльності підтверджується належними первинними документами. Зокрема, протягом перевіреного періоду позивач укладав договори купівлі-продажу та постачання з контрагентами на продаж паливних матеріалів. За договором №26 від 10.09.2012 року (а.с.129-130) позивач продав Рівненській спеціальній загальноосвітній школі-інтернату І-ІІ ступенів дрова; факт передачі товару підтверджено накладною №3 від 20.11.2012 року (а.с.132). За договором №51 від 15.11.2012 року, укладеним з Рівненською спеціальною загальноосвітньою школою-інтернатом І-ІІ ступенів, на продаж вугілля АМ (а.с.140-141), товар передано покупцю згідно накладної від 15.11.2012 року (а.с.143). За договором №52 від 19.11.2012 року на продаж Рівненській спеціальній загальноосвітній школі-інтернату І-ІІ ступенів брикетів буровугільних (а.с.147-148), товар передано згідно накладної №2 від 19.11.2012 року (а.с.150). За договором купівлі-продажу №15 від 05.02.2013 року на продаж Рівненській спеціальній загальноосвітній школі-інтернату І-ІІ ступенів вугілля АМ (а.с.158-159), товар передано згідно накладної №1 від 06.02.2013 року (а.с.161). Зазначений товар перевозився із залученням перевізників. Так, між позивачем укладалися договори перевезення вантажів, а саме №78 від 15.11.2012 року з ПП “Чівас” (а.с.133-134) та з ТОВ АПКФ “Агропромтехсервіс” №1/2 від 06.02.2013 року (а.с.163). Факт перевезення підтверджується товарно-транспортними накладними (а.с.136-139, 146, 153-154, 156, 166), та актами приймання-передачі виконаних робіт (а.с.135, 145, 152, 155, 165).

Таким чином, доводи апелянта про збільшення позивачем грошового зобов’язання з податку на додану вартість спростовуються вищенаведеними доказами.

Щодо висновків податкового органу про встановлену нікчемність укладених правочинів, їх нереальність, та у зв’язку із цим помилковість у формуванні податкового обліку, розрахунку сум податкового кредиту, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочини ухвалюється судове рішення.

Так, законом не передбачена можливість визначення податковим органом правочину нікчемним під час проведення перевірки суб'єкта господарювання на підставі припущень, що відповідні господарські операції проведені з певними контрагентами було здійснено без наміру створення правових наслідків. Адже, в окремому випадку, факт недійсності правочину може бути встановлено рішенням суду. Крім того, відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивний правочин визнається судом недійсним. При цьому фіктивним правочином є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Натомість відповідачем не були надані відповідні судові рішення щодо визнання, укладених правочинів недійсними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що оскільки у позивача на час проведення перевірки були в наявності належним чином складені податкові накладні та інші первинні документи, які підтверджують факт здійснення господарських операцій з ПП “Кроун ЛТД”, то ним правомірно сформовано податковий кредит та витрати за цими господарськими операціями, а відтак спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення не допущено порушень норм матеріального і процесуального права, а викладені в ньому висновки відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, постанова суду першої інстанції – без змін.

Керуючись статтями 195-196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Кіровоградської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2014 року по справі № П/811/526/14 – залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2014 року у справі № П/811/526/14 – залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: С.В. Чабаненко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: А.В. Шлай