Справа № 804/15382/14
Суддя: Ільков Василь Васильович
Дата ухвалення: 2014-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючого суддіІльков В.В. при
секретаріМофі І.В., за участю:
прокурора представника відповідача
Несеврі Д.С., Вінтоняк Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом
Нікопольського міжрайонного прокурора
з нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері до
Нікопольської міської ради
Дніпропетровської області про
скасування рішення від 24.02.2012р. за №
Нікопольський міжрайонний прокурор з
нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері (надалі -
позивач, прокурор) звернувся до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Нікопольської міської ради
Дніпропетровської області, у якому
просить скасувати рішення
Нікопольської міської ради № 1-17/VI від
24.02.2012 року "Про затвердження Порядку
щодо встановлення особистого
строкового сервітуту під тимчасовими
спорудами для провадження
підприємницької діяльності за рахунок
земель комунальної власності у
м.Нікополі", як таке, що суперечить
вимогам чинного законодавства.
Позовні вимоги позивач обґрунтував
тим, що за результатами перевірки
встановлено, що оскаржуване рішення не
відповідає вимогам чинного
законодавства, адже зазначеним
рішенням у порушення ст.ст. 134, 135 ЗК
України на території міста Нікополя
запроваджено процедуру укладання
особистого строкового сервітуту, що є
фактично прихованою процедурою
передачі в оренду земельних ділянок.
Крім того, ПК України не містить у собі
такого поняття як сервітут та порядок
сплати, розрахунку податку за
використання землі наданої за таким
правочином, а містить у собі лише
поняття оренди земельної ділянки та
розрахунок відповідної сплати за
використання орендованої землі.
Прокуратурою до Нікопольської міської
ради Дніпропетровської області
внесено подання з вимогою скасувати
зазначене рішення, проте, проект
рішення про скасування не було
підтримано депутатами на сесії.

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 23.09.2014р. за
вищезазначеним позовом відкрито
провадження та призначено до судового
розгляду.

Прокурор в судове засідання з'явився,
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечив проти позову,
просив суд відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі, в
обґрунтування своєї позиції зазначив,
що оскаржуване рішення ради
опрацьовувалось. Зазначив про те, що
рішення може бути визнано нечинним.

Розглянувши подані документи і
матеріали справи, заслухавши доводи та
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає
встановленими наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Рішенням Нікопольської міської ради
від 24.02.2012р. за № 1-17/VI з метою
врегулювання діяльності у сфері
розміщення тимчасових споруд для
провадження підприємницької
діяльності на території м.Нікополя, на
підставі наказу Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України № 244 від 21.10.2011р. «Про
затвердження Порядку розміщення
тимчасових споруд для провадження
підприємницької діяльності»,
керуючись Законом України «Про засади
державної регуляторної політики в
сфері господарської діяльності», ст. 12
ЗК України, ст. 28 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», ст.ст. 26, 33 Закону України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», затверджено «Порядок щодо
встановлення особистого строкового
сервітуту під тимчасовими спорудами
для провадження підприємницької
діяльності за рахунок земель
комунальної власності у м.Нікополі".

Зазначеним порядком закріплена
наступна процедура встановлення
особистого строкового сервітуту під
тимчасовими спорудами для провадження
підприємницької діяльності за рахунок
земель комунальної власності у
м.Нікополі:

- для отримання дозволу на укладення
договору про встановлення особистого
строкового сервітуту заявник подає
заяву на ім'я міського голови до
Дозвільного центру «Партнери» з
переліком необхідних документів
(визначені у переліку);

- відділ архітектури та містобудування
на підставі поданих документів готує
проект рішення щодо встановлення
особистого строкового сервітуту під
тимчасовою спорудою для провадження
підприємницької діяльності, який
вноситься для розгляду на чергове
засідання міської ради;

- після прийняття міською радою
зазначеного рішення заявник замовляє у
Відділі Держкомзему витяг з технічної
документації з нормативної грошової
оцінки земель;

- у місячний термін після отримання від
заявника нормативної грошової оцінки
земель між міською радою та заявником
укладається договір про встановлення
особистого строкового сервітуту під
тимчасовою спорудою для провадження
підприємницької діяльності;

- плата за договорами особистого
строкового сервітуту встановлюється
згідно чинного законодавства;

- підставою для розміщення тимчасових
споруд для провадження
підприємницької діяльності є паспорт
прив'язки тимчасової споруди, який
оформлюється за формою та у порядку,
затвердженому наказом Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України від 21.10.2011р. за № 244, відділом
архітектури та містобудування
Нікопольської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Частиною 2 ст. 401 ЦК України встановлено,
що сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно із ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут
може бути встановлений договором,
законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 402 ЦК України
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. Земельний сервітут підлягає
державній реєстрації в порядку,
встановленому для державної
реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно із положеннями ст. 98 ЗК України:

- право земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками);

- земельні сервітути можуть бути
постійними і строковими;

- встановлення земельного сервітуту не
веде до позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею;

- земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Згідно із ст. 99 ЗК України власники або
землекористувачі земельних ділянок
можуть вимагати встановлення таких
земельних сервітутів:

а) право проходу та проїзду на
велосипеді;

б) право проїзду на транспортному
засобі по наявному шляху;

в) право прокладання та експлуатації
ліній електропередачі, зв'язку,
трубопроводів, інших лінійних
комунікацій;

г) право прокладати на свою земельну
ділянку водопровід із чужої природної
водойми або через чужу земельну
ділянку;

ґ) право відводу води зі своєї
земельної ділянки на сусідню або через
сусідню земельну ділянку;

д) право забору води з природної
водойми, розташованої на сусідній
земельній ділянці, та право проходу до
природної водойми;

е) право поїти свою худобу із природної
водойми, розташованої на сусідній
земельній ділянці, та право прогону
худоби до природної водойми;

є) право прогону худоби по наявному
шляху;

ж) право встановлення будівельних
риштувань та складування будівельних
матеріалів з метою ремонту будівель та
споруд;

з) інші земельні сервітути.

Згідно із ч. 1 ст. 100 ЗК України сервітут
може бути встановлений договором,
законом, заповітом або рішенням суду.
Сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ч. 2 ст. 100 ЗК України
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. Земельний сервітут підлягає
державній реєстрації в порядку,
встановленому для державної
реєстрації прав на нерухоме майно.

Таким чином, виходячи з
вищевикладеного, суд дійшов висновків
про те, що ЦК визнає існування двох
видів сервітутів - земельних (або ж
предіальних) та особистих
(персональних). Підставою для поділу є
спосіб визначення особи сервітуарія.
Якщо сервітут встановлюється щодо
визначеного майна в інтересах певної
особи, то він є особистим
(персональним). Якщо на користь
власника (володільця) визначеного
майна (але не конкретно визначеної
особи) - земельним (предіальним).

Особливості земельного (предіального)
сервітуту полягають у такому:

- тут ніби мають місце "відносини між
ділянками";

- такі відносини є тривалими; зазвичай
сервітути встановлюються на тривалий
строк або взагалі без вказівки строку;

- такий сервітут є неподільним: при
поділі ділянки сервітутне право
зберігається в цілому.

Володільцем за земельним сервітутом є
власник (володілець) земельної ділянки
або іншої нерухомості, для
забезпечення користування якою
встановлено сервітут (панівна річ) за
рахунок встановлення обмежень у
користуванні іншим майном
(обслуговуючим).

Потреба у земельному сервітуті
пов'язана з існуванням двох земельних
ділянок, які знаходяться по сусідству,
або іншим чином пов'язані одна з одною.

Земельний сервітут підлягає
обов'язковій державній реєстрації.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» за № 1952-IV від 01.07.2004р.
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном.

Поняття «оренди» для господарюючих
суб'єктів регулюється ст. 283
Господарського кодексу України, де
зазначено, що за договором оренди одна
сторона (орендодавець) передає другій
стороні (орендареві) за плату на певний
строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності. У
користування за договором оренди
передається індивідуально визначене
майно (до відносин оренди
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України).

Основні відмінності оренди земельної
ділянки від земельного сервітуту:

1) оренда земельної ділянки:

- оренда земельної ділянки може бути
тільки строковою (ч. 4 статті 93
Земельного кодексу України;

-за договором оренди земельна ділянка
передається тільки за плату (ч. 1 статті
93 ЗКУ);

- оренда землі відбувається на підставі
договору (ч. 1,4 статті 124 ЗКУ);

- після передачі майна в оренду власник
(орендодавець) позбавляється права
користування таким майном (ч. 1 статті 93
ЗКУ);

- підстави припинення права оренди
землі відмінні від підстав припинення
сервітуту (стаття 141 ЗКУ, стаття 31
Закону України «Про оренду землі»);

- оренда передбачає для орендаря усі
права щодо володіння та користування
об'єктом оренди, права орендаря не
можуть бути обмежені власником (ст. 24,25
Закону України «Про оренду землі»);

- при оренді землі земельна ділянка
вибуває (тимчасово) із володіння
власника (ч. 1 статті 93 ЗКУ);

- право оренди земельної ділянки може
відчужуватися, у тому числі
продаватися на земельних торгах, а
також передаватися у заставу,
спадщину, вноситися до статутного
фонду власником земельної ділянки (ч.5
статті 93 ЗКУ, ч. 1 статті 134 ЗКУ);

- передача в оренду земельних ділянок,
що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється за
результатами проведення земельних
торгів (ч.2 статті 124 ЗКУ);

2) земельний сервітут:

- земельний сервітут може бути як
строковим, так і постійним (ч.2 статті 98
ЗКУ);

- сервітут може встановлюватися, як на
платній так і на безоплатній основі (ч. 1
статті 98 ЗКУ);

- право земельного сервітуту може
виникати на підставі закону, договору,
рішення суду і за заповітом (ч. 1 статті
100 ЗКУ);

- сервітут не позбавляє власника права
володіння, користування та
розпорядження майном (ч. 3 статті 98 ЗКУ);

- підстави припинення права сервітуту
відмінні від підстав припинення оренди
землі (стаття 102 ЗКУ);

- сервітут передбачає користування в
межах прав, що надаються власником,
тому за своєю юридичною природою такі
права є обмеженими речовими правами (ч.
1 статті 403 ЦКУ);

- при встановленні земельного
сервітуту земельна ділянка не вибуває
із володіння власника (ч. 5 ст. 403 ЦКУ, ч. 3
статті 98 ЗКУ);

- земельний сервітут не може бути
предметом купівлі-продажу, застави та
не може передаватися будь-яким
способом особою, в інтересах якої цей
сервітут встановлено, іншим фізичним
та юридичним особам (ч.2 статті 101 ЗКУ, ч.
4 ст. 403 ЦКУ);

- земельний сервітут встановлюється
договором, законом, заповітом або
рішенням суду без проведення земельних
торгів (ч. 1 статті 100 ЗКУ, ч. 4 ст. 403 ЦКУ).

Таким чином, вказані вище відмінності
підтверджують, що оренда землі та
земельний сервітут - різні за своєю
правовою сутністю інститути
земельного права, які не можуть бути
ототожнені.

Договір земельного сервітуту за своєю
природою, відповідно до чинного
земельного законодавства, не є і не
може бути прирівняним до договору
оренди землі.

Зі змісту оскаржуваного рішення
Нікопольської міської ради № 1-17/VI від
24.02.2012 року "Про затвердження Порядку
щодо встановлення особистого
строкового сервітуту під тимчасовими
спорудами для провадження
підприємницької діяльності за рахунок
земель комунальної власності у
м.Нікополі" вбачається, що у назві
рішення йдеться про особистий
строковий сервітут земельної ділянки,
у той час як фактично у рішенні
затверджено процедуру передачі
земельних ділянок у оренду.

Крім того, положення Закону України
«Про Перелік документів дозвільного
характеру у сфері господарської
діяльності» не передбачають отримання
дозвільного документу - особистий
строковий сервітут.

Відповідно до положень ст. 20 Закону
України «Про прокуратуру»за № 1789-XII від
05.11.1991р. (був чинний на момент
виникнення спірних правовідносин) при
виявленні порушень закону прокурор у
межах своєї компетенції має право:

1) вносити подання;

2) у встановленому законом порядку
ініціювати притягнення особи до
дисциплінарної, адміністративної
відповідальності, складати протокол
про адміністративне правопорушення та
починати досудове розслідування;

3) звертатися до суду в передбачених
законом випадках.

Відповідно до п. 1. 4 ст. 23 Закону України
«Про прокуратуру»за № 1789-XII від 05.11.1991р.
(був чинний на момент виникнення
спірних правовідносин) подання - це акт
реагування прокурора на виявлені
порушення закону з вимогою (вимогами)
щодо: усунення порушень закону, причин
та умов, що їм сприяли; скасування
нормативно-правового акта, окремих
його частин або приведення його у
відповідність із законом.

У зв'язку із виявленням під час
перевірки Нікопольським міжрайонним
прокурором з нагляду за додержанням
законів у природоохоронній сфері у
порядку нагляду за додержанням і
застосування законів у Нікопольській
міській раді з питань дотримання вимог
Законів України «Про основи
містобудування», «Про регулювання
містобудівної діяльності», «Про
перелік документів дозвільного
характеру у сфері господарської
діяльності», Земельного кодексу
України та іншого законодавства у
сфері містобудування та земельних
відносин, 14.07.2014 року Нікопольським
міжрайонним прокурором з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері було винесено
подання за №67/1166 вих14 на рішення
Нікопольської міської ради № 1-17/VI від
24.02.2012 року "Про затвердження Порядку
щодо встановлення особистого
строкового сервітуту під тимчасовими
спорудами для провадження
підприємницької діяльності за рахунок
земель комунальної власності у
м.Нікополі".

Розгляд даного подання прокурора було
призначено Нікопольською міською
радою на 15.08.2014р. та повторно на 29.08.2014
року.

Право на скасування власних рішень
підтверджено Рішенням Конституційного
Суду України у справі за
конституційним поданням Харківської
міської ради щодо офіційного
тлумачення положень частини другої
статті 19, статті 144 Конституції України,
статті 25, частини чотирнадцятої статті
46, частин першої, десятої статті 5 9
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) N 7-рп/2009 від 16.04.2009р. Так
згідно п.4 мотивувальної частини
Рішення, «системний аналіз наведених
положень Конституції і законів України
дає підстави вважати, що за органами
місцевого самоврядування законодавдем
закріплюється право на зміну та
скасування власних рішень. Таке право
випливає із конституційного
повноваження органів місцевого
самоврядування самостійно вирішувати
питання місцевого значення шляхом
прийняття рішень, що є обов'язковими до
виконання на відповідній території,
оскільки вони є суб'єктами
правотворчості, яка передбачає право
формування приписів, їх зміну,
доповнення чи скасування.

Це узгоджується із правовою позицією
Конституційного Суду України,
викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997
року N 4-зп у справі про набуття чинності
Конституцією України, що конкретна
сфера суспільних відносин не може бути
водночас врегульована однопредметними
нормативними правовими актами
однакової сили, які за змістом
суперечать один одному. Звичайною є
практика, коли наступний у часі акт
містить пряме застереження щодо
повного або часткового скасування
попереднього. Загальновизнаним є й те,
що з прийняттям нового акта, якщо інше
не визначено самим цим актом,
автоматично скасовується
однопредметний акт, який діяв у часі
раніше (абзац п'ятий пункту 3
мотивувальної частини вказаного
Рішення).

Конституційний Суд України дійшов
висновку, що органи місцевого
самоврядування мають право приймати
рішення, вносити до них зміни та
скасовувати їх на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією і законами України,
керуючись у своїй діяльності ними та
актами Президента України, Кабінету
Міністрів України».

За результатами розгляду подання
депутатами міськради не було
підтримано проекти рішення «Про
розгляд подання Нікопольського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері від 14.07.2014р.
№67/1166 вих14».

Статтею 121 Конституції України на
прокурора покладено представництво
інтересів громадянина або держави в
суді у випадках, визначених законом.

Представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді згідно
ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру»
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист у суді
інтересів громадянина або держави у
випадках, передбачених законом.

Однією із форм представництва є
звернення до суду з позовом про
визнання незаконними правових актів чи
рішень органів і посадових осіб.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищою
адміністративного суду України № 2 від
06.03.08 «Про практику застосування
адміністративними судами окремих
положень Кодексу адміністративного
судочинства України під час розгляду
адміністративних справ» у разі
відхилення або ухилення від розгляду
протесту прокурор може звернутись із
заявою до суду про визнання акта
незаконним. У цьому випадку прокурор у
адміністративній справі може бути
позивачем і не повинен визначати орган
чи особу, в інтересах якої він
звертається добуду з позовною заявою.

Враховуючи викладене, Нікопольський
міжрайонний прокурор з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері звернувся до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Нікопольської міської ради
Дніпропетровської області, у якому
просить скасувати рішення
Нікопольської міської ради № 1-17/VI від
24.02.2012 року "Про затвердження Порядку
щодо встановлення особистого
строкового сервітуту під тимчасовими
спорудами для провадження
підприємницької діяльності за рахунок
земель комунальної власності у
м.Нікополі", як таке, що суперечить
вимогам чинного законодавства.

Статтею 19 Констшуції України
встановлено, що органи місцевого
самоврядування зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та
успосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
місцеве самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади -
жителів села чи добровільного
об'єднання у сільську громаду жителів
кількох сіл, селища, міста - самостійно
або під відповідальність органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межахКонституції
і законів України.

У відповідності з ст. 10 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
міські ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 ст. 73 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» акти
ради, сільського, селищного, міського
голови, голови районної в місті ради,
виконавчого комітету сільської,
селищної, міської, районної у місті (у
разі її створення) ради, прийняті в
межах наданих їм повноважень, є
обов'язковими для виконання всіма
розташованими на відповідній
території органами виконавчої влади,
об'єднаннями громадян, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами, а також
громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Суд зауважує на тому, що у зв'язку із
вичерпанням прокурором досудових
заходів щодо скасування оскаржуваного
рішення, воно продовжує бути чинним та
обов'язковими для виконання всіма
розташованими на відповідній
території органами виконавчої влади,
об'єднаннями громадян, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами, а також
громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на території
м.Нікополь.

Враховуючи, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними конкретними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, суд прийшов до висновку,
що в позовній заяві наведені обставини,
які підтверджуються достатніми
доказами, які свідчать про
обґрунтованість позовних вимог
Нікопольського міжрайонного прокурора
з нагляду за додержанням законів у
природоохоронній сфері про скасування
рішення Нікопольської міської ради №
1-17/VI від 24.02.2012 року "Про затвердження
Порядку щодо встановлення особистого
строкового сервітуту під тимчасовими
спорудами для провадження
підприємницької діяльності за рахунок
земель комунальної власності у
м.Нікополі".

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 КАС України при
вирішенні справи по суті суд може
задовольнити адміністративний позов
повністю або частково чи відмовити в
його задоволенні повністю або
частково.

Частиною 2 ст. 162 КАС України
встановлено, що у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову, зокрема, про
визнання протиправними рішення
суб'єкта владних повноважень чи
окремих його положень, дій чи
бездіяльності і про скасування або
визнання нечинним рішення чи окремих
його положень, про поворот виконання
цього рішення чи окремих його положень
із зазначенням способу його
здійснення.

Розглядаючи спір по суті, суд дійшов
висновку, що оскаржуване рішення
прийняте не обґрунтовано, тобто без
урахування усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення, не
пропорційно, зокрема, без дотримання
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав та
інтересів особи і цілями, на досягнення
яких спрямоване це рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку що позовні вимоги підлягають
задоволенню, а рішення Нікопольської
міської ради № 1-17/VI від 24.02.2012 року "Про
затвердження Порядку щодо
встановлення особистого строкового
сервітуту під тимчасовими спорудами
для провадження підприємницької
діяльності за рахунок земель
комунальної власності у м.Нікополі" -
скасуванню.

Відповідно до положень ст. 94 КАС
України судові витрати не підлягаютьб
відшкодуванню.

Керуючись статтями 14, 70, 71, 86, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Нікопольського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері до
Нікопольської міської ради
Дніпропетровської області про
скасування рішення від 24.02.2012р. за №
1-17/VI задовольнити.

Скасувати рішення Нікопольської
міської ради № 1-17/VI від 24.02.2012 року "Про
затвердження Порядку щодо
встановлення особистого строкового
сервітуту під тимчасовими спорудами
для провадження підприємницької
діяльності за рахунок земель
комунальної власності у м.Нікополі".

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подання
апеляційної скарги через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги судове рішення, якщо його не
скасовано, набирає законної сили після
повернення апеляційної скарги, відмови
у відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено
24 жовтня 2014 року

Суддя (підпис) Постанова не
набрала законної сили на 24.10.2014р. Суддя
З оригіналом згідно Помічник судді
В.В Ільков
В.В.Ільков О.А.Вовчанська