Справа № К/9991/14306/12-С
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" грудня 2014 р. м. Київ
К/9991/14306/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого судді - Черпіцької
Л.Т.Суддів -Розваляєвої Т.С. Маслія
В.І.при секретарі -Гуловій О.І.за участю
представника:ГПУ - Бараненко І.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справуза
касаційною скаргоюЗаступника
прокурора Київської
областінапостанову Київського
окружного адміністративного суду від
26.05.2011р. та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12.01.2012р.у справі№ 2а-7523/10/1070за
позовомМіжрайонного
природоохоронного прокурора Київської
області в інтересах держави в особі
Головного управління Державного
комітету земельних ресурсів в
Київській областідоВишгородської
районної державної адміністрації
Київської областітреті
особиОСОБА_6проскасування
розпорядження

ВСТАНОВИЛА:

Міжрайонний природоохоронний прокурор
Київської області в інтересах держави
в особі Головного управління
Державного комітету земельних
ресурсів в Київській області звернувся
до Вишгородської районної державної
адміністрації Київської області з
позовом про скасування розпорядження
№ 1592 від 14.10.2009р. «Про зміну
функціонального використання
земельних ділянок гр. ОСОБА_6 з ведення
особистого селянського господарства
на ведення індивідуального
садівництва на території
Новосілківської сільської ради
Вишгородського району Київської
області».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
Вишгородська РДА змінила
функціональне використання земельних
ділянок для ведення садівництва на
підставі технічної документації, а не
проекту відведення земельної ділянки,
прокурор мотивує протиправність дій
відповідача щодо зміни
функціонального призначення тим, що
згідно з частиною 3 статті 20 Земельного
кодексу України зміна цільового
призначення земель, які перебувають у
власності громадян або юридичних осіб,
здійснюється за ініціативою власників
земельних ділянок у порядку, що
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 26.05.2011р.,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 12.01.2012р., в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою
Київського окружного
адміністративного суду від 26.05.2011р. та
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.01.2012р.
Заступник прокурора Київської області
звернувся з касаційною скаргою, у якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права
просить їх скасувати та прийняти нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, за наслідками розгляду
заяви ОСОБА_6 від 12.10.2009 року про зміну
функціонального використання
земельних ділянок, 14.10.2009 року
розпорядженням голови Вишгородської
районної державної адміністрації №159
«Про зміну функціонального
використання земельних ділянок ОСОБА_6
з ведення особистого селянського
господарства на ведення
індивідуального садівництва на
території Новосілківської сільської
ради Вишгородського району Київської
області».

Згідно вказаного розпорядження було
змінено функціональне призначення 3-х
земельних ділянок площею 1, 9024 га, 12, 6523
га та 7, 7657 га, які належали ОСОБА_6 з
земель для ведення особистого
селянського господарства на ведення
індивідуального садівництва та
зобов`язано управління земельних
ресурсів у Вишгородському районі
Київської області внести відповідні
зміни до державного земельного
кадастру.

Вказане розпорядження було виконано та
ОСОБА_6 отримала 3 державні акти на
право приватної власності на землю.

Вважаючи протиправним розпорядження
голови Вишгородської районної
державної адміністрації №159 прокурор
звернувся з даним позовом.

Розглядаючи справу та відмовляючи в
задоволенні позовних вимог суди
попередніх інстанцій дійшли висновку,
що своїм розпорядженням відповідач не
змінював цільового призначення
земельних ділянок, які належали ОСОБА_6,
а лише змінив їх функціональне
призначення в межах однієї категорії
земель за цільовим призначенням. Землі
для ведення індивідуального
садівництва входять до категорії
земель за цільовим призначенням - землі
сільськогосподарського призначення.

Однак колегія суддів вважає такі
висновки судів передчасними,
враховуючи наступне.

Одним із основних принципів Земельного
кодексу України (далі - ЗК України)
визначає принцип раціонального
використання та охорони земель.

Відтворюючи дієвість цього принципу,
ЗК України поділяє земельний фонд
України, який складають усі землі
країни в межах її території, за
особливим правовим режимом та основним
цільовим призначенням на категорії.

Стаття 19 ЗК України закріплює такі
категорії земель: землі
сільськогосподарського призначення;
землі житлової та громадської
забудови; землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; землі оздоровчого
призначення; землі рекреаційного
призначення; землі лісогосподарського
призначення; землі водного фонду; також
землі промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої
категорії згідно з частиною першою
статті 20 3К України здійснюється на
підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене
цільове призначення, що визначає
специфіку її особливого правового
режиму.

Так, земельні ділянки, віднесені до
однієї категорії, можуть
використовуватися за різними видами
цільового призначення.

Землями сільськогосподарського
призначення згідно з частиною першою
статті 22 ЗК України визнаються землі,
надані для виробництва
сільськогосподарської продукції,
здійснення сільськогосподарської
науково-дослідної та навчальної
діяльності, розміщення відповідної
виробничої інфраструктури, у тому
числі інфраструктури оптових ринків
сільськогосподарської продукції, або
призначені для цих цілей.

У свою чергу відповідно до частини
третьої статті 22 ЗК України землі
сільськогосподарського призначення,
зокрема, можуть передаватися у
власність та надаватися у користування
громадянам для ведення особистого
селянського господарства, садівництва,
городництва, сінокосіння та випасання
худоби, ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33-37 цього Кодексу
встановлений правовий режим видів
використання сільськогосподарських
земель.

Так, згідно зі статтею 33 ЗК України
громадяни можуть мати на праві
власності та орендувати земельні
ділянки для ведення особистого
селянського господарства,
використання земель особистого
селянського господарства здійснюється
відповідно до закону.

Таким законом є Закон України від 15
травня 2003 року № 742-ІV «Про особисте
селянське господарство», відповідно до
статті 1 якого особисте селянське
господарство - це господарська
діяльність, яка проводиться без
створення юридичної особи фізичною
особою індивідуально або особами, які
перебувають у сімейних чи родинних
відносинах і спільно проживають, з
метою задоволення особистих потреб
шляхом виробництва, переробки і
споживання сільськогосподарської
продукції, реалізації її надлишків та
надання послуг з використанням майна
особистого селянського господарства. У
тому числі й у сфері сільського
зеленого туризму.

Натомість, правовий режим земельних
ділянок для садівництва визначається
статтею 35 ЗК України, відповідно до
частини першої якої встановлено, що
громадяни України із земель державної
і комунальної власності мають право
набувати безоплатно у власність або на
умовах оренди земельні ділянки для
ведення індивідуального або
колективного садівництва. Відповідно
до частини третьої цієї статті
земельні ділянки, призначені для
садівництва, можуть використовуватись
для закладання багаторічних плодових
насаджень, вирощування
сільськогосподарських культур, а також
для зведення необхідних будинків,
господарських споруд тощо.

Різний правовий режим земель, що
відводяться для ведення особистого
селянського господарства, та земель, що
відводяться для індивідуального
садівництва, додатково
підтверджується положеннями статті 122
ЗК України, якою встановлено норми
безоплатної передачі земельних
ділянок громадянам, які також
обумовлені особливостями кожного виду
використання земельної ділянки.

При цьому абзац другий частини п'ятої
статті 20 ЗК України встановлює
обов'язок власників використовувати
землі зазначеної категорії виключно в
межах вимог щодо користування землями
певного виду використання,
встановлених статтями 31, 33-37 цього
Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого
принципу раціонального використання
та охорони земель земельні ділянки
(частини земної поверхні з
установленими межами, певним місцем
розташування з визначеними щодо неї
правами) сільськогосподарського
призначення підлягають використанню
виключно відповідно до видів їх
використання, які відповідають їх
цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону № 858-ІУ містить
визначення поняття «цільове
призначення земельної ділянки», згідно
з яким це є її використання за
призначенням, визначеним на підставі
документації із землеустрою у
встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок,
які надані громадянам, юридичним
особам у власність чи постійне
користування, зазначається в державних
актах на право власності на земельну
ділянку та на право постійного
користування земельною ділянкою. З
цією метою до форми бланків зазначених
державних актів, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 2 квітня 2002 року № 449 «Про
затвердження форм державного акта на
право власності на земельну ділянку та
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою»
введена графа «цільове призначення».

Таким чином, цільове призначення
конкретної земельної ділянки
фіксується у рішенні уповноваженого
органу про передачу її у власність або
надання у користування га в документі,
що посвідчує право на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм матеріального
права дає підстави дійти висновку, що
зміна виду використання земельної
ділянки в межах її цільового
призначення можлива, але порядок
вирішення цього питання не
встановлений.

Виходячи з принципу ЗК України щодо
раціонального використання та охорони
земель суд вважає, що зміна виду
використання землі в межах її
цільового призначення повинна
проводитися у порядку, встановленому
для зміни цього цільового призначення
землі.

Земельний кодекс України передбачає
зміну цільового призначення землі
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проект землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК
України зміна цільового призначення
земельних ділянок здійснюється згідно
з Порядком за ініціативою власників.
Обов'язковою умовою дотримання
встановленої процедури зміни
цільового призначення земельної
ділянки є складання або перепогодження
(у випадку якщо зміні цільового
призначення підлягає вся земельна
ділянка, а не її частина) проекту
відведення земельної ділянки з
місцевими органами виконавчої влади
(районним (міським) органом земельних
ресурсів, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органом містобудування й архітектури
та охорони культурної спадщини), а
також підлягає державній
землевпорядній експертизі.

Встановлення та зміна цільового
призначення земельних ділянок може
здійснюватись виключно відповідно до
вимог закону та у встановленому
порядку, порушення якого має наслідком
скасування таких розпоряджень (стаття
21 ЗК України).

Отже, зміна виду цільового призначення
(використання) земельної ділянки
сільськогосподарського призначення,
встановленого законодавством та
конкретизованого уповноваженим
органом державної влади у рішенні про
передачу її у власність або надання у
користування та в документі, що
посвідчує право на земельну ділянку,
потребує обов'язкового дотримання
механізму такої зміни, визначеного
Порядком.

Судова колегія дійшла висновку, що
рішення судів вимогам ст. 159 КАС України
не відповідають. Неповнота у
встановленні фактичних обставин
справи не дає можливості суду
касаційної інстанції визначитись в
правильності правової оцінки позовних
вимог, проведеної судами попередніх
інстанцій. Відповідно до приписів ст. 220
КАС України допущені порушення не
можуть бути перевірені і усунуті судом
касаційної інстанції.

З огляду на викладене, судові рішення,
ухвалені у даній справі, підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справу суду
належить врахувати недоліки, викладені
у мотивувальній частині ухвали і
правильно застосувати до спірних
правовідносин норми матеріального
права.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Заступника прокурора
Київської області задовольнити
частково.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 26.05.2011р. та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 12.01.2012р.
скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Судді: