Справа № 816/5461/13-а
Суддя: Л.О. Єресько
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року м. ПолтаваСправа №
816/5461/13-а

Полтавський окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді - Єресько Л.О.,

за участю:

секретаря судового засідання -
Мекенченко М.А.,

представника позивача - Зайцевої Г.С.,

представника відповідача - Гаспаряна
С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпро - Трейд Плюс"
до Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

04 листопада 2014 року Товариство з
обмеженою відповідальністю "Дніпро -
Трейд Плюс" (надалі - позивач)
звернулося до Полтавського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області (надалі - відповідач або
Крменчуцька ОДПІ) , де просили визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення - рішення форми «Р» від
19.07.2013 № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
платежем податок на додану вартість в
загальному розмірі 2 553 850,50 грн., в т.ч.
за основним платежем - 2 043 080,40 грн. та
штрафними (фінансовими) санкціями - 510
770,10 грн.

В обґрунтування своїх позовних
вимог посилалися на незгоду із
висновками документальної
позапланової невиїзної перевірки ТОВ
"Дніпро - Трейд Плюс", що набрала форму
акту від 11.06.2013 № 4474/15.2-05/37373703, стосовно
нереальності здійснення господарських
операцій у періоді червень-серпень та
грудень 2012 року із контрагентами ПП
"Технорубит" та ПП "Капо". Пояснювали, що
всі господарські операції із вказаними
контрагентами протягом перевіряємого
періоду мали реальний характер та в
повному обсязі відображені в
бухгалтерському та податковому
обліках підприємства позивача.
Вказували на відсутність повноважень у
контролюючого органу за відсутності
відповідних судових рішень визнавати
господарські договори нікчемними або
недійсними, а тому на думку позивача
висновки акту не ґрунтуються на
допустимих доказах.

Постановою Полтавського
окружного адміністративного суду від
17.10.2013 (а.с. 136-141 т.3), залишеною без змін
ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 18.02.2014 (а.с.
186-189 т.3), даний адміністративний позов
було задоволено, оскаржуване податкове
повідомлення - рішення визнано
протиправним та скасовано.

Ухвалою Вищого адміністративного
суду від 13.10.2014 касаційну скаргу
Кременчуцької ОДПІ задоволено,
вищевказані судові рішення як першої
так і апеляційної інстанції скасовано
у зв'язку із неповним з'ясуванням всіх
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, справу
направлено на новий судовий розгляд.

В судовому засіданні під час
нового судового розгляду представник
позивача вимоги позовної заяви
підтримав, просив їх задовольнити в
повному обсязі.

При цьому, позивачем звернуто увагу
суду на ту обставину, що підприємством
змінено найменування із Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Дніпро-Трейд Плюс" на Товариство з
обмеженою відповідальністю "ДТР Плюс"
( не змінився), що
підтверджено випискою із Єдиного
державного реєстру юридичних та
фізичних осіб - підприємців (а.с. 229 т.3),
тому в подальшому під час розгляду та
вирішення даного провадження
підприємство позивача іменуватиметься
Товариство з обмеженою
відповідальністю "ДТР - Плюс" або ТОВ
"ДТР - Плюс".

Представник відповідача в
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог,
посилаючись на правомірність
висновків перевірки, просив відмовити
у їх задоволенні.

Заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, вивчивши та
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Дніпро-Трейд Плюс" ()
зареєстровано юридичною особою
державним реєстратором виконавчого
комітету Кременчуцької міської ради
18.10.2010, про що в Єдиному державному
реєстрі юридичних та фізичних осіб -
підприємців здійснено запис № 1 050784 (а.с. 213-214 т.2), та, як зазначено
вище, в подальшому змінено
найменування на Товариство з обмеженою
відповідальністю "ДТР - Плюс".

ТОВ "ДТР - Плюс" станом на момент
проведення перевірки перебували на
податковому обліку в КОДПІ з 20.10.2010 за №
18449, за змістом пояснень представника
відповідача на момент розгляду справи
судом підприємство позивача на обліку
перебуває у стані "передачі на облік до
іншого податкового органу", оскільки
останнім було змінено
місцезнаходження. ТОВ "ДТР - Плюс" є,
зокрема, платником податку на додану
вартість згідно свідоцтва № 200046555,
виданого Кременчуцькою ОДПІ 14.05.2012,
ідентифікаційний код 33.

У період з 30.05.2013 по 04.06.2013 посадовими
особами КОДПІ згідно із ст. ст. 78, 79 ПКУ
та відповідно до наказу Кременчуцької
ОДПІ від 30.05.2013 № 1859 проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ТОВ "Дніпро-Трейд Плюс" () щодо достовірності даних,
що містяться у податкових деклараціях
з податку на додану вартість даного
підприємства за червень, липень,
серпень, грудень 2012 року з урахуванням
показників уточнюючих розрахунків
податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку
із виправленням самостійно виявлених
помилок, за наслідками якої складено
акт від 11.06.2013 № 4474/15.2-05/37373703 (а.с. 8 - 22 т.1).

Перевіркою за результатами «Системи
автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів» та
даних «Розшифровки податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів» (додаток 5) за
липень 2012, серпень 2012, грудень 2012
встановлено, що підприємством було
включено до розділу 2 (Податковий
кредит) та відповідно до рядка 10.1
декларації з ПДВ обсяг придбання на
загальну суму 6 220 513 грн. (в т.ч. ПДВ - 1 340
037,40 грн.) від контрагента ПП
«Технорубит» (), а також
за червень 2012, серпень 2012 - обсяг
придбання на загальну суму 4 218 258 грн.
(в.ч. ПДВ - 703 043 грн.) від контрагента ПП
«Капо» (), в т.ч. по
періодах:

- в декларації з ПДВ за червень 2012
згідно додатка № 5 «Розшифровка
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів» №
від 20.07.2012 до складу податкового
кредиту віднесено суму ПДВ 1 025 грн. від
контрагента ПП «Капо» з періодом
виписки податкових накладних травень
2012 року;

- в декларації з ПДВ за липень 2012 згідно
додатка № 5 «Розшифровка податкових
зобов'язань та податкового кредиту в
розрізі контрагентів» № від
18.08.2012 до складу податкового кредиту
віднесено суму ПДВ 1 057 140,68 грн. від
контрагента ПП «Технорубит» з
періодом виписки податкових накладних
липень 2012 року;

- в декларації з ПДВ за серпень 2012
згідно додатка № 5 «Розшифровка
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів» №
від 20.09.2012 до складу податкового
кредиту віднесено суму ПДВ 162 978,32 грн.
від контрагента ПП «Технорубит» з
періодом виписки податкових накладних
липень 2012 року, а також суму ПДВ 712 009
грн. від контрагента ПП «Капо» з
періодом виписки податкових накладних
серпень 2012 року ;

- в декларації з ПДВ за грудень 2012
згідно додатка № 5 «Розшифровка
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів» №
від 21.01.2013 до складу податкового
кредиту віднесено суму ПДВ 119 918,40 грн.
від контрагента ПП «Технорубит» з
періодом виписки податкових накладних
грудень 2012 року;

- в уточнюючому розрахунку податкових
зобов'язань з податку на додану
вартість у зв'язку з виправленням
самостійно виявлених помилок за
серпень 2012 року згідно додатка № 5
«Розшифровка податкових зобов'язань та
податкового кредиту в розрізі
контрагентів» № від 30.11.2012
зменшено податковий кредит на суму ПДВ
9 991 грн.

За наслідками перевірки
встановлено нереальність здійснення
господарської діяльності між
позивачем та ПП «Технорубит» і ПП
«Капо».

До таких висновків Кременчуцька ОДПІ
дійшла на підставі висновків акту про
неможливість проведення зустрічної
звірки ПП «Технорубит» () від 14.02.2013 № 218/15.3-9/36224124 щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платниками
податків, їх реальності та повноти
відображення в обліку за період з 01.03.2012
по 31.12.2012, складеного Західною МДПІ м.
Харкова, у зв'язку із не встановленням
останнього за зареєстрованим
місцезнаходженням (а.с. 12-16 т.3), а також
висновків акту про неможливість
проведення зустрічної звірки ПП «Капо»
() від 14.02.2013 №
143/22.1-07/35587752 щодо документального
підтвердження господарських відносин
із платниками податків за період з
01.08.2012 по 31.12.2012, складеного
Індустріальною МДПІ м. Харкова, у
зв'язку із не встановленням останнього
за зареєстрованим місцезнаходженням
(а.с. 7-11 т.3). Крім відсутності вказаних
платників податків за
місцезнаходженням, даними звірками не
підтверджено реальність здійснення
господарських відносин із
постачальниками та покупцями, їх вид,
обсяг, якість та розрахунки,
встановлено відсутність об'єктів
оподаткування та неможливість
реального здійснення ПП «Технорубит»
та ПП «Капо» операцій по ланцюгу
постачання через відсутність
кваліфікованого персоналу,
зареєстрованих транспортних засобів,
офісних, складських або виробничих
приміщень. На підставі наведеного
податковий орган дійшов висновку про
відсутність у суті господарської
діяльності ПП «Технорубит» та ПП
«Капо» розумних економічних або інших
причин (ділової мети), а у здійснених
ними господарських операцій
спрямованості на реальне настання
правових наслідків.

З огляду на вищевикладені висновки
актів про неможливість проведення
зустрічних звірок по вказаним
контрагентам Західною та
Індустріальною МДПІ м. Харкова були
проведені коригування у «Системі
автоматизованого співставлення
податкових зобов'язань та податкового
кредиту в розрізі контрагентів» та
анульовані показники, що були
відображені цими контрагентами у
податковій звітності, у зв'язку з чим
Кременчуцька ОДПІ в ході перевірки
позивача встановила розбіжності у
даній автоматизованій системі.

Далі за змістом акту посадовими
особами Кременчуцької ОДПІ, що
проводили перевірку, зроблено
висновок, що правочин, який знайшов
відображення лише у податковій однієї
із сторін угоди (прим. суду - в даному
випадку у податковій звітності
позивача, оскільки показники
відображені у такій звітності його
контрагентами анульовано на підставі
висновків актів про неможливість
проведення вищеописаних зустрічних
звірок), не відповідає ознакам
правочину, встановленим у ст. 203 ЦК
України і згідно ст. ст. 215-216 ЦК України
не може створювати жодних юридичних
наслідків, в тому числі не може бути
підставою для включення сум ПДВ до
складу податкового кредиту, та є
нікчемними.

З огляду на вищевикладене,
Кременчуцькою ОДПІ встановлено
порушення позивачем ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1,5 ст.
203, ст. 228 Цивільного кодексу України в
частині недодержання вимог зазначених
статей в момент вчинення правочинів,
які не спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ними
по правочинах, здійснених позивачем,
п.п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України, в результаті чого дані,
наведені в деклараціях з ПДВ за
червень-серпень та грудень 2012 року про
обсяги придбання та податковий кредит
не є дійсними та, як наслідок, позивачем
завищено податковий кредит за
вищевказаний період у сумі 2 043 080, 40 грн.
(в т.ч. за червень 2012 в сумі 1025 грн.,
липень 2012 - 1 057 140,68 грн., серпень 2012 - 864
996,32 грн., грудень 2012 - 119 918,40 грн.), у
зв'язку з чим збільшено суму ПДВ, що
підлягає сплаті до бюджету на загальну
суму 2 043 080, 40 грн.

На підставі вищевказаних висновків
акту перевірки Кременчуцькою ОДПІ
винесено податкове повідомлення -
рішення форми "Р" від 19.07.2013 № ,
яким позивачу збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
додану вартість в загальному розмірі 2
553 850,50 грн., в т.ч. за основним платежем -
2 043 080,40 грн. та штрафними
(фінансовими) санкціями - 510 770,10 грн.

Із вказаним повідомленням-рішенням
позивач не погодився, у зв'язку з чим
звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку оскаржуваному
податковому повідомленню - рішенню, суд
виходить із наступного.

Оцінюючи висновки Кременчуцької ОДПІ,
викладені у акті перевірки позивача
від 11.06.2013 № 4474/15.2-05/37373703, стосовно
нереальності здійснення господарських
операцій у періоді червень-серпень та
грудень 2012 року із контрагентами ПП
"Технорубит" та ПП "Капо", на підставі
яких було встановлено порушення
позивачем вищевказаних норм
Цивільного та Податкового кодексів
України, суд дійшов наступних
висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Державна податкова інспекція є органом
державної влади і, відповідно, її
діяльність має підпорядковуватися
вимогам наведеної норми Конституції
України та аналогічним вимогам пп. 21.1.1
п. 21.1 ст. 21 Податкового кодексу України.
Право податкової інспекції на
проведення зустрічних звірок
реалізується з дотриманням порядку,
встановленого законом.

Пунктом 73.5 статті 73 Податкового
кодексу України передбачено, що з метою
отримання податкової інформації
органи державної податкової служби
мають право проводити зустрічні звірки
даних суб'єктів господарювання щодо
платника податків.

Зустрічною звіркою вважається
співставлення даних первинних
бухгалтерських та інших документів
суб'єкта господарювання, що
здійснюється органами державної
податкової служби з метою
документального підтвердження
господарських відносин з платником
податків та зборів, а також
підтвердження відносин, виду, обсягу і
якості операцій та розрахунків, що
здійснювалися між ними, для з'ясування
їх реальності та повноти відображення
в обліку платника податків.

За результатами зустрічних звірок
складається довідка, яка надається
суб'єкту господарювання у десятиденний
термін.

Зустрічні звірки не є перевірками і
проводяться в порядку, визначеному
Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містяться у
постанові Кабінету Міністрів України
від 27.12.2010 № 1232 "Про затвердження
порядку проведення органами державної
податкової служби зустрічних звірок",
якою визначено механізм проведення
органами державної податкової служби
зустрічних звірок.

Єдиний порядок направлення запитів на
проведення зустрічних звірок, а також
оформлення, передачі та накопичення
матеріалів зустрічних звірок органами
державної податкової служби
затверджений наказом ДПА України від
22.04.2011 № 236 "Про затвердження Методичних
рекомендацій щодо організації та
проведення органами державної
податкової служби зустрічних звірок"
(надалі - Методичні рекомендації).

Відповідно до п. 4.4 вищевказаних
Методичних рекомендацій у разі
встановлення фактів, що не дають змогу
провести зустрічну звірку суб'єкта
господарювання, зокрема, у зв'язку із
зняттям з обліку, встановлення
відсутності суб'єкта господарювання
та/або його посадових осіб за
місцезнаходженням (податковою
адресою), відповідальний підрозділ не
пізніше двох робочих днів від дати
надходження запиту складає Акт про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання
(додаток 3), реєструє його у Журналі
реєстрації довідок про результати
проведення зустрічної звірки (додаток
4) та вживає відповідних заходів,
передбачених актами ДПС України.

Згідно із п. 45.2 ст. 45 ПКУ податковою
адресою юридичної особи
(відокремленого підрозділу юридичної
особи) є місцезнаходження такої
юридичної особи, відомості про що
містяться у Єдиному державному реєстрі
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців.

При цьому, акт податкового органу про
неможливість проведення зустрічної
звірки є службовим документом, який
стверджує факт неможливості
проведення зустрічної звірки суб'єкта
господарювання та вказує на причини
неможливості її проведення.

Відсутність у розпорядженні
податкового органу первинних
документів бухгалтерського обліку
унеможливлює проведення зустрічної
звірки та відповідно формування
будь-яких висновків, крім висновку про
неможливість проведення такої звірки з
підстав відсутності підприємства за
своїм місцезнаходженням.

Натомість посадовими особами
контролюючого органу у акті Західної
МДПІ м. Харкова про неможливість
проведення зустрічної звірки ПП
«Технорубит» () від
14.02.2013 № 218/15.3-9/36224124 щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платниками
податків, їх реальність та повноти
відображення в обліку за період з 01.03.2012
по 31.12.2012(а.с. 12-16 т.3), та акті
Індустріальної МДПІ м. Харкова про
неможливість проведення зустрічної
звірки ПП «Капо» () від
14.02.2013 № 143/22.1-07/35587752 щодо
документального підтвердження
господарських відносин із платниками
податків за період з 01.08.2012 по 31.12.2012,
крім висновків про неможливість
проведення таких звірок з підстав
відсутності вказаних підприємств за
своїм місцезнаходженням, зроблено
висновки щодо нереальності здійснення
господарських операцій та про не
підтвердження документально їх
господарських відносин із
контрагентами-постачальниками.

Однак, такі висновки можуть бути
складені податковим органом лише у
довідці за наслідками проведення
зустрічної звірки шляхом
співставлення даних первинних
бухгалтерських та інших документів
суб'єкта господарювання із даними
первинних бухгалтерських та інших
документів осіб, реальність
господарських операцій між якими
потребує перевірки з метою
підтвердження виду, обсягу і якості
операцій та розрахунків, що
здійснювалися між ними, для з'ясування
їх реальності та повноти відображення
в обліку платника податків.

У вищевказаних випадках зустрічні
звірки фактично не проводилися,
відповідні довідки за їх результатами
не складалися, у зв'язку з чим в актах
про неможливість проведення
зустрічної звірки податковим органом
безпідставно, без дослідження
необхідних документів та з'ясування
фактів здійснення господарських
операцій між контрагентами, зроблено
висновки про їх нереальність та не
підтвердження їх документально.

Отже, на думку суду, висновки
вищевказаних актів про неможливість
проведення зустрічних звірок ПП
«Техненорубит» та ПП «Капо» не можуть
бути покладені в основу висновків по
перевірці позивача.

Щодо висновків перевіряючих про
нікчемність правочинів, укладених між
позивачем та його контрагентами,
перелік яких наведено у акті перевірки,
та виявлених у зв'язку з цим порушень,
судом встановлено наступне.

Як вбачається із змісту акту,
нікчемність зазначених правочинів
пов'язується відповідачем із не
можливістю проведення зустрічних
звірок через відсутність за
місцезнаходженням контрагентів ПП
«Технорубит» та ПП «Капо», що на думку
перевіряючих свідчить про укладення
угод без мети настання реальних
наслідків

Однак, вищезазначені обставини
Цивільним кодексом України не
визначаються як підстави для визнання
угод нікчемними.

Чинне податкове законодавство не
ставить в залежність право позивача на
формування податкового кредиту та
бюджетне відшкодування від
податкового обліку (стану) інших осіб і
фактичної сплати податків
контрагентом до бюджету. Якщо
контрагент не виконав свого обов'язку
щодо забезпечення належного ведення
бухгалтерського та податкового обліку,
збереження первинних бухгалтерських
документів, сплати податку до бюджету,
то це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначені обставини не є
підставою для позбавлення платника
податку права на формування
податкового кредиту у разі, якщо
останній виконав усі передбачені
законом умови стосовно отримання
такого відшкодування та має необхідні
документальні підтвердження розміру
свого податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція
висловлювалась і Верховним Судом
України під час перегляду окремих
справ та відображалась у його
постановах.

Посилання відповідача на вищевказані
висновки акту, як на підставу для
встановлення нікчемності угоди згідно
зі ст. 228 ЦК, а тому не породжують ніяких
наслідків, судом оцінюються критично з
огляду на наступне.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9
констатовано, що перелік правочинів,
які є нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК:
1) правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Такими є правочини, що
посягають на суспільні, економічні та
соціальні основи держави, зокрема:
правочини, спрямовані на використання
всупереч закону комунальної, державної
або приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу -землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися
вина, яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією із сторін.

Вищевказані доводи відповідача не
можуть свідчити про наявність умислу
хоча б у однієї із сторін станом на
момент укладення угоди, спрямованого
на порушення конституційних прав і
свобод людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним, а
зроблені висновки про нікчемність
угод, як таких що порушують публічний
порядок, є помилковими.

Правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлені цим правочином, про що
йдеться в акті, визначається законом як
фіктивний (ст. 234 ЦК України). Фіктивні
правочини не віднесено законом до
нікчемних, їх недійсність визнається
тільки судом.

Частиною 3 ст. 228 ЦК України,
встановлено, що у разі недодержання
вимоги щодо відповідності правочину
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам такий

правочин може бути визнаний
недійсним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип
презумпції правомірності правочину:
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Отже, відповідач зробивши висновок в
акті перевірки про нікчемність
правочинів, міг керуватися лише
припущеннями щодо фіктивності
(нікчемності) укладених договорів, його
позиція про те, що ці правочини
очевидно суперечать інтересам держави,
не підкріплені належними доказами чи
відповідними судовими рішеннями.

Також суд зазначає, що з правового
аналізу положень ст. 20 Податкового
кодексу України, які регламентують
права органів державної податкової
служби, вбачається, що податковим
органам, відповідно до покладених на
них функцій та повноважень, не надано
прав щодо встановлення висновків в
актах перевірки про нікчемність або
недійсність правочинів, укладених
суб'єктами господарювання. Тим більше,
враховуючи той факт, що дотримання
суб'єктами господарювання в момент
укладення правочинів норм Цивільного
та Господарського кодексів не є
законодавством, контроль за
дотриманням якого покладено на
податковий орган.

Таким чином, орган податкової служби
при складанні акту перевірки
протиправно вийшов за межі своїх
повноважень і самостійно, поза судової
процедури, визнав правочини, укладені
позивачем, недійсними.

Вищевикладені обставини свідчать про
порушення КОДПІ наступних критеріїв
для оцінки правомірності оскаржуваних
рішень суб'єктів владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України:

- критерій «на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України»,
який за змістом випливає із принципу
законності, закріпленого у ч. 2 ст. 19
Конституції України. «На підставі»
означає, зокрема, що суб'єкт владних
повноважень повинен діяти на виконання
їх, за умов та обставин, визначених
ними. «У межах повноважень» означає, що
суб'єкт владних повноважень повинен
приймати рішення, вчиняти дії
відповідно до повноважень, які прямо
встановлені законом (так звані «прямі
повноваження»), або безпосередньо
випливають із положень закону і є
необхідними для реалізації суб'єктом
владних повноважень своїх функцій (так
звані «похідні повноваження»). «У
спосіб» означає, що суб'єкт владних
повноважень повинен дотримуватися
встановленої законом процедури
прийняття рішення або вчинення дії і
обирати лише визначені законом засоби.

- критерій «обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення
(вчинення) дій» вимагає від суб'єкта
владних повноважень враховувати як
обставини, на обов'язковість
врахування яких прямо вказує закон, так
і інші обставини, що мають значення у
конкретній ситуації. Суб'єкт владних
повноважень повинен уникати
невмотивованих висновків,
обґрунтовуючи їх припущеннями, а не
конкретними обставинами.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України при
направленні справи на новий судовий
розгляд звернула увагу суду на те, що
при попередньому розгляді даної справи
судами не досліджено обставин, що
підтверджують або спростовують
реальність здійснення самих
господарських операцій між позивачем
та контрагентами ПП «Технорубит» та ПП
«Капо», а саме можливостей
контрагентів позивача щодо виконання
укладених договорів, зокрема,
наявності технічних та технологічних
можливостей, питання щодо фактичної
оплати позивачем податку на додану
вартість в ціні товарів (послуг), що
придбані платником податку, не
досліджено руху активів у процесі
здійснення господарських операцій між
позивачем та контрагентами із
відповідним документальним
підтвердженням, а також не
встановлення факту реєстрації та
перебування контрагентів позивача в
стані платників податку на додану
вартість, що надає право таким
платникам видавати податкові накладні,
які є підставою для формування
податкового кредиту.

Відповідаючи на питання, поставлені
Вищим адміністративним судом України в
ухвалі від 13.10.2014 про скасування
судових рішень першої та апеляційної
інстанції при попередньому розгляді
даної справи (а.с. 220-223 т.3), судом
встановлено наступне.

Порядок та правила формування
податкового кредиту визначені ст. 198
Податкового кодексу України (надалі -
ПКУ).

Відповідно до чинного законодавства
ПДВ є податком на споживання товарів
(робіт, послуг) на митній території
України і платником його виступає
кожний суб'єкт (юридична чи фізична
особа), який є споживачем цих товарів
(робіт, послуг), незалежно від факту
походження товарів. При цьому особи за
умови реєстрації їх як платників ПДВ
мають право відшкодовувати свої
витрати із сплаченого податку за
рахунок податку, отриманого з покупця.
Тобто в нашій країні, як і в більшості
країн, де є цей податок, застосовується
непрямий метод оцінки доданої вартості
- метод податкового кредиту, тобто сума
ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету,
визначається як різниця між сумами
податку, отриманого від покупців, і
сумами податку, сплаченого
постачальникам.

За змістом п. 198.1 ст. 198 ПКУ право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає, зокрема, у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 цього ж
Кодексу податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду, у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПКУ визначено, що
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з
банківського рахунка платника податку
на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду (абз. 2 п. 198.3 ст. 198
ПКУ).

Згідно довідки АБ № 703437 з Єдиного
державного реєстру підприємств та
організацій України (ЄДРПОУ) позивач
здійснює зокрема такі види діяльності
за КВЕД-2010: 46.49 - оптова торгівля іншими
товарами господарського призначення,
46.90 - неспеціалізована оптова торгівля,
46.74 - оптова торгівля залізними
виробами, водопровідним і опалювальним
устаткуванням і приладдям до нього та
інш. (а.с. 215-216 т.3).

За змістом пояснень позивача в межах
його господарської діяльності з метою
подальшого продажу іншим контрагентам
та отримання прибутку, 02.07.2012 між ПП
«Технорубит» (Постачальник») та ТОВ
«Дніпро-Трейд Плюс» (попереднє
найменування позивача) (Покупець)
укладено договір поставки товару № ДГ -
0000011, найменування, одиниці товару та
загальна кількість товару, що підлягає
поставці (асортимент, номенклатура)
визначаються у видаткових накладних,
що є невід'ємною частиною договору (п.
1.2) (а.с. 24-27 т.1).

Виконання вищевказаного договору
сторони оформили видатковими та
податковими накладними (а.с. 33-250 т.1 та
а.с. 1-49 т.2), відповідно до яких було
поставлено амперметри, балки,
вольтметри, манометри, розетки,
лічильники електроенергії,
трансформатори, циліндри та інш.

31.05.2012 між ПП «Капо» (Постачальник) та
ТОВ «Дніпро-Трейд Плюс» (попереднє
найменування позивача) (Покупець)
укладено договір поставки товару № ДГ -
010512, найменування, одиниці товару та
загальна кількість товару, що підлягає
поставці (асортимент, номенклатура)
визначаються у видаткових накладних,
що є невід'ємною частиною договору (п.
1.2) (а.с. 50-52 т. 2).

02.08.2012 між цими ж сторонами укладено
договір поставки товару № ДГ - 0000004,
найменування, одиниці товару та
загальна кількість товару, що підлягає
поставці (асортимент, номенклатура)
визначаються у видаткових накладних,
що є невід'ємною частиною договору (п.
1.2) (а.с. 53-55 т. 2).

Виконання вищевказаних договорів
сторони оформили видатковими та
податковими накладними (а.с. 67-212 т.2),
відповідно до яких було поставлено
проволока, неплавочна порошкова
проволока, сітка зварювальна та інш.

Відповідно до п. 201.8 ПКУ право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платник податку в порядку,
передбаченому ст. 183 ПКУ.

Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну податкову політику
веде реєстр платників податку, в якому
міститься інформація про осіб,
зареєстрованих як платники податку.

Представник Кременчуцької ОДПІ в ході
судового розгляду підтвердив, що ПП
«Технорубит» та ПП «Капо» на момент
складення податкових накладних у
періоді червень-грудень 2012 року були
зареєстровані в установленому порядку
платниками податку на додану вартість,
на підтвердження чого надав витяги з
автоматизованої інформаційної системи
"Податковий блок", зокрема, з підсистеми
"Аналітична система" «Картка платника
податків» (а.с. 216-218 т. 5).

Таким чином, суд дійшов висновку, що
податкові накладні, на підставі яких
позивач формував у перевіряємому
періоді спірний податковий кредит,
були складені зареєстрованими
платниками податку ПДВ.

Аналізуючи первинні бухгалтерські
документи, якими сторони оформили
проведені господарські операції, суд
дійшов висновку, що вони мають всі
необхідні реквізити для встановлення
змісту, обсягу господарських операцій,
осіб, які безпосередньо приймали
участь у їх здійсненні, та інші
встановлені вимогами законодавства до
первинних документів для надання їм
юридичної доказовості, та повністю
відображені в бухгалтерському та
податковому обліках. Акт перевірки
також не містить зауважень до
оформлення та змісту наданих первинних
документів.

За змістом пояснень представника
позивача товар було отримано позивачем
на складах постачальників (ПП
«Технорубит» та ПП «Капо») у
відповідності до умов договорів
поставки (п. 2.2), що підтверджується
видатковими та податковими накладними.

Щодо руху товарів між контрагентами, то
позивач пояснював, що транспортування
товару не здійснювалося, оскільки з дня
придбання цей товар було передано
позивачем на відповідальне зберігання
цим же контрагентам - ПП «Технорубит»
згідно договору про відповідальне
зберігання від 02.07.2012 № 02/07 (а.с. 28-30 т.1)
та ПП «Капо» згідно договору про
відповідальне зберігання від 31.05.2012 №
3105/12 (а.с. 56-58 т.2), у зв'язку із
недостатністю у позивача складських
приміщень для зберігання такої
кількості товару. Фактичну передачу
товару на відповідальне зберігання
підтверджували актами приймання -
передачі (по ПП «Технорубит - а.с. 31-32 т.1,
по ПП «Капо» - а.с.59-66 т.3).

На підтвердження реальності
знаходження придбаного товару на
відповідальному зберіганні позивачем
надано копії карток складського обліку
та підтверджуючі листи від
контрагентів (а.с. 166-215 т.5).

При цьому, суд зауважує, що доводи
Кременчуцької ОДПІ про відсутність у
ПП «Технорубит» та ПП «Капо»
можливостей щодо виконання укладених
договорів, зокрема, наявності
технічних та технологічних
можливостей, не ґрунтуються на
належних та допустимих доказах
(правова оцінка суду висновкам актів
про неможливість проведення
зустрічних звірок даних контрагентів
викладена вище). Оскільки реальні
документальні перевірки (звірки) даних
контрагентів за період здійснення
господарських операцій із позивачем не
проводилися, то питання наявності у цих
платників орендованих приміщень (за
відсутності зареєстрованих власних
основних засобів (приміщень) та
можливого залучення працівників за
цивільно-правовими угодами, що не
вимагає включення їх до податкової
звітності за формою 1ДФ, відповідачем
не досліджувалися та не аналізувалося,
відповідних доказів суду не надано, у
зв'язку з чим суд позбавлений
можливості надати їм належну правову
оцінку.

Тож відповідачем не виконано обов'язку,
встановленого ч. 2 ст. 72 КАС України,
відповідно до якої в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Далі судом встановлено, що позивачем
сформовано податковий кредит у
відповідних податкових періодах за
результатами господарських операцій
із вказаними контрагентами по першій з
подій - дата отримання платником
податку товарів/послуг, що
підтверджено податковими накладними,
що узгоджується із вимогами п. 198.2 ст. 198
ПКУ.

Тож питання оплати цього товару для
цілей формування податкового кредиту
за вказаною подією не є визначальним.

Судом встановлено, що розрахунки по
вищевказаним господарським операціям
проводилися у вексельній формі, у
зв'язку з чим позивачем було виписано
та передано ПП «Капо» простий вексель
серії АА № 1038882 від 03.09.2012 на суму 4 212 108
грн., а також ПП «Технорубит» простий
вексель серії АА 1038883 від 03.09.2012 на суму 7
230 714 грн., з датою погашення - за
пред'явленням, що підтверджується
актами прийому - передачі векселів (а.с.
27-28 т.3).

Відповідно до ст. 1088 Цивільного кодексу
України при здійсненні безготівкових
розрахунків допускаються розрахунки
із застосуванням платіжних доручень,
акредитивів, розрахункових чеків,
розрахунки за інкасо, а також інші
розрахунки, передбачені законом,
банківськими правилами та звичаями
ділового обороту.

Згідно із Законом України «Про цінні
папери» вексель - це цінний папір, який
посвідчує безумовне грошове
зобов'язання векселедавця або його
наказ третій особі сплатити після
настання строку платежу визначену суму
власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до ст.ст. 4,6 Закону України
«Про обіг векселів» видавати переказні
і прості векселі можна лише для
оформлення грошового боргу за фактично
поставлені товари, виконані роботи,
надані послуги. Платіж за векселем
здійснюється на території України
здійснюється тільки в безготівковій
формі.

Стосовно подальшої реалізації
придбаних товарів у ПП «Технорубит» та
ПП «Капо» позивач пояснив, що в
подальшому ТОВ «ДТР - Плюс» реалізувало
їх підприємствам ТОВ «Бізнескомпані»
за договором поставки від 01.07.2014 №
ДГ-07/14-1 та ТОВ «Атлантида Груп» за
договором поставки від 01.06.2012 № 14/06-1. На
виконання взятих на себе зобов'язань
постачальник (ТОВ «ДТР-Плюс») поставив
покупцям (ТОВ «Бізнескомпані» та ТОВ
«Атлантида Груп»), що підтверджується
відповідними видатковими та
податковими накладними, на підставі
яких між сторонами проведено
розрахунки (а.с. 5-268 т.4, а.с. 1- 142 т. 5).

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З аналізу вищенаведеного, суд дійшов
висновку, що матеріалами справи
спростовуються доводи відповідача
щодо не підтвердження реальності
проведених між позивачем і його
контрагентами - ПП «Технорубит» та ПП
«Капо», а придбання зазначених товарів
з метою подальшого продажу в повній
мірі відповідає змісту господарської
діяльності позивача. Зауважень щодо
оформлення первинної документації, в
т.ч. і податкових накладних, в акті не
зафіксовано і протягом судового
розгляду відповідачем не заявлено, як
не встановлено і судом невідповідності
цієї документації вимогам
законодавства.

Отже, позивачем сформовано склад
податкового кредиту у перевіряємому
періоді із дотриманням правил,
встановлених вищезгаданими нормами
податкового законодавства.

З огляду на норми ст. 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини", згідно якої суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію про
захист прав людини та основоположних
свобод та практику Європейського суду
з прав людини, суд вважає за необхідне
врахувати також практику
Європейського суду з прав людини
(надалі - Суд) по розгляду податкових
спорів.

Так, по справі "Інтерсплав проти
України" від 09.01.2007 у питанні "підозри"
податкових органів використання
платниками податків фіктивних
компаній для отримання податкового
кредиту, Суд вказує на те, що
повноваження державних органів мають
рамки визначеності, які обмежують
широкі межі оцінки того, що складає
публічні інтереси держави.

У п. 38 цього рішення Суд зазначив, що на
його думку, коли державні органи
володіють будь-якою інформацією про
зловживання у системі ПДВ, що
здійснюються конкретною компанією,
вони можуть вжити відповідних заходів
з метою запобігання або усунення таких
зловживань. Однак, Суд на прийняв
зауваження Уряду щодо загальної
практики з відшкодування ПДВ за
відсутності будь-яких ознак, які б
вказували на те, що заявник був
безпосередньо залучений до таких
зловживань.

Таким чином Суд виходить з того, що
держава в особі податкових органів
може і повинна вживати заходів для
недопущення та/або зупинення
зловживань у податкових відносинах,
але покладення відповідальності на
платника податку, який добросовісно
виконав свої зобов'язання перед
бюджетом і виконав всі передбачені
національним законодавством умови для
формування податкових показників
(податкового кредиту, валових витрат)
тільки на тій підставі, що податковий
орган не встановив сплати ПДВ з боку
постачальника та/або його контрагентів
у ланцюгу, за умови відсутності
шахрайських дій з боку перевіряємого
платника, є порушенням прав останнього.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що висновки акту не
відповідають дійсним обставинам
справи та не ґрунтуються на вимогах
закону та належних і допустимих
доказах, у зв'язку з чим оскаржуване
податкове повідомлення - рішення було
винесено відповідачем без урахування
всіх обставин, які мали значення для
його прийняття, тобто необґрунтовано, а
тому є протиправним та підлягає
скасуванню.

Отже, позов підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені витрати з Державного
бюджету України.

При цьому, таке стягнення повинно
проводитися виключно за рахунок
бюджетних асигнувань розпорядника
бюджетних коштів - суб'єкта владних
повноважень, що був стороною у справі
та не на користь якого винесено рішення
суду.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "ДТР- Плюс"
до Кременчуцької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання протиправним і
скасування податкового
повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати
податкове повідомлення-рішення №
/60 від 19.07.2013 року, яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість в розмірі 2
553 850,50 грн.(два мільйони п'ятьсот
п'ятдесят три тисячі вісімсот п'ятдесят
гривень п'ятдесят копійок), у тому числі
за основним платежем в розмірі 2 043 080,40
грн. (два мільйони сорок три тисячі
вісімдесят гривень сорок копійок), за
штрафними (фінансовими) санкціями в
розмірі 510 770,10 грн. (п'ятьсот десять
тисяч сімсот сімдесят гривень десять
копійок).

Стягнути з Державного бюджету України
в особі Кременчуцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області (,
Полтавська область, м. Кременчук, вул.
Красіна, буд. 76) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "ДТР- Плюс"
(, вул. Центральна, 18, с.
Шевченки, Полтавська область, 38755)
судовий збір в розмірі 2294,00 грн. (дві
тисячі двісті дев'яносто чотири
гривні), сплачений згідно заявки на
переказ готівки № 9055.173.1 від 06.08.2013 року.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови в повному обсязі.

Повний текст постанови складено 05
грудня 2014 року.

Суддя
Л.О. Єресько