Справа № 826/19251/13-а
Суддя: Мамчур Я.С
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Шейко Т.І.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді: Мамчура Я.С,

суддів: Шостака О.О., Желтобрюх І.Л.

при секретарі: Гімарі Н.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Києві
апеляційну скаргу представника
позивача - ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 27 жовтня 2014 року у справі за
позовом громадянки Узбекистану ОСОБА_2
до Державної міграційної служби
України, Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві про скасування рішення та
зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України, Головного
управління Державної міграційної
служби України у м. Києві, в якому
просила:

- визнати дії Головного управління
Державної Міграційної служби України в
місті Києві незаконними в частині
порушення встановленого законом
порядку повідомлення про прийняття
Державною міграційною службою України
рішення про відмову у визнанні
позивачки біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати
Рішення Державної міграційної служби
України від 11 листопада 2013 р. № 637-13 про
відмову громадянці Узбекистану ОСОБА_2
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву громадянки Узбекистану ОСОБА_2
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
жовтня 2014 року у задоволені позову -
відмовлено.

На вказану постанову представник
позивача подав апеляційну скаргу, в
якій просить її скасувати та ухвалити
нову, якою задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі. Посилаючись на те, що
висновки суду першої інстанції не
відповідають обставинам справи,
оскаржувана постанова винесена з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення
з'явившихся учасників процесу,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
залишити без задоволення, а постанову
суду - без змін.

Згідно з п. 1, ч.1 ст. 198, ст. 200 КАС України,
суд апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Розглядаючи апеляційну скаргу колегія
суддів звертає увагу на наступне.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виписані у статті
6 Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту».

Відповідно до пункту четвертого
частини 1 статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
не може бути визнана біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону відсутні.

Як було встановлено судом першої
інстанції, позивачка до приїзду в
Україну перебувала на території
третьої безпечної країни, а саме на
території Російської Федерації (9
місяців у місті Москва). Зі слів,
зазначених у протоколі співбесіди
позивачки, в Москві вона навчалася на
біблійських курсах у Біблійському
центрі «Слово життя». За час
перебування на території Росії
громадянка Узбекистану ОСОБА_2 не
зверталася за захистом до компетентних
органів ФМСР (Федеральна міграційна
служба Росії), хоча і мала реальну
можливість. Тим більше, Російська
Федерація приєдналася та ратифікувала
Конвенцію про статус біженців та
Протокол щодо статусу біженців.

Абзац 6 статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
також встановлює, що статус біженця,
або додатковий захист не надається
особі, яка до прибуття в Україну з
наміром набути статус біженця
перебувала в третій безпечній країні.

Частина 22 ст. 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
дає визначення терміну «Третя безпечна
країна» - країна, в якій особа
перебувала до прибуття в Україну, крім
випадків транзитного проїзду через
територію такої країни, і могла
звернутися з клопотанням про визнання
біженцем чи особою, яка потребує
додаткового захисту...». Таким чином,
цілком очевидно, що у разі, якщо
побоювання позивача дійсно мали
суттєвий характер, то вона неодмінно
звернулася б за захистом, ще
перебуваючи на території Російської
Федерації, де вона тим більше не була
ізольована від цієї можливості,
оскільки могла вільно пересуватись по
її території.

Як вбачається з матеріалів справи, в
судому засіданні суду першої інстанції
представник позивачки зауважив, що
позивачка не може розглядати Росію, як
третю безпечну країну, водночас
зазначив, що «Централизованная
религиозная организация Содружество
церквей христиан веры евангельськой
«Слово Жизни»», в якій проходила
навчання позивачка (і отримала
Свідоцтво) є лише в Росії, що спростовує
доводи позивачки щодо переїзду до
України за релігійними переконаннями.

Отже, колегія суддів погоджується з
твердженням суду першої інстанції, що
позивачка насправді має на меті не
отримати захист від можливих
переслідувань чи погроз в країні її
постійного проживання, а лише отримати
можливість легалізуватися на
території України, що в свою чергу
відповідає ознакам економічного
мігранта, а не біженця.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, позивачка не належала до
політичних, релігійних чи будь-яких
інших організацій. ЇЇ побоювання стати
жертвою переслідування базуються лише
на тому, що її батько відбув покарання
за скоєні ним злочини відповідно до
Кримінального кодексу Узбекистану.
Позивачка особисто не отримувала
погроз і не була об'єктом для
переслідувань.

Причини, через які позивачка вирішила
виїхати з країни постійного
проживання, виникли із-за проблеми її
батька з правоохоронними органами і їх
можна розцінювати лише як неправомірні
дії працівників правоохоронних
органів та можливе прийняте незаконне
рішення судовим органом влади щодо
продовження терміну домашнього арешту,
яке у разі незгоди батько мав право
оскаржити до вищих судових інстанцій і
дані факти жодним чином не підпадають
під дію Закону України «Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту». Припущення
позивачки щодо неспроможності вищих
правоохоронних інстанцій захистити
своїх громадян мають лише суб'єктивний
характер, оскільки такі твердження в
жодному разі не виключають право
кожного громадянина Узбекистану
звернутися до вищих правоохоронних
інстанцій з клопотанням про
забезпечення захисту.

Отже, за конвенційними ознаками, а саме
загрозою переслідування і за
належністю до групи осіб з певними
релігійними переконаннями, у випадку
повернення в Узбекистан їй не загрожує
небезпека. Про побоювання стати
жертвою переслідування за іншими
конвенційними ознаками позивачка не
повідомляла. Позивачка не зазнала
переслідувань за жодною з конвенційних
ознак.

Крім того, колегія суддів не приймає до
уваги посилання апелянта, що судовими
рішеннями України щодо батька, матері
позивачки встановлені обставини
переслідувань в країні походження,
оскільки, оскільки саме щодо позивачки
ніяких утисків і погроз не було;
позивачка повнолітня і не зважаючи, що
батьки виїхали до України, сама 9
місяців перебувала в Росії, де
навчалася на біблійських курсах у
Біблійському центрі «Слово життя».

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що відповідачем, при
розгляді заяви позивачки про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту вивчено матеріали
особової справи шукача притулку, дано
належну оцінку та досліджено
інформацію по країні його походження.

На підставі вказаного та з урахуванням
імперативних приписів статті 6 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» суб'єкт владних
повноважень правомірно відмовив у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
встановлено умови, за яких такий статус
не надається.

Відповідно до п.13 ст.10 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту» у
разі, якщо центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, прийняв рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
цього центрального органу виконавчої
влади протягом семи робочих днів з дня
його отримання надсилає або видає
особі, стосовно якої прийнято
зазначене рішення, письмове
повідомлення з викладенням причин
відмови і роз'ясненням порядку
оскарження такого рішення.

Як вбачається із змісту повідомлення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту № 220 від 26.11.2013 року воно
містить в собі і підставу відмови, і
порядок оскарження рішення, а тому
колегія суддів погоджується з
твердженням суду першої інстанції, що
відповідачем, при розгляді заяви
позивачки про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту вивчено матеріали особової
справи шукача притулку, дано належну
оцінку та досліджено інформацію по
країні її походження.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що
адміністративний позов позивача є
безпідставним, а висновки суду першої
інстанції не спростовуються доводами
апеляційної скарги.

Так, відповідно до ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

На підставі викладеного та приймаючи
до уваги, що суд першої інстанції при
ухваленні оскаржуваної постанови
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, надав
їм належну оцінку, та прийняв законне і
обґрунтоване рішення, висновки суду
відповідають обставинам справи, а тому
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211,
212 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника
позивача - ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 27
жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий - суддя:
Я.С. Мамчур

Судді:
І.Л.
Желтобрюх

О.О. Шостак

Ухвалу складено у повному обсязі 17.12.2014.

.

Головуючий суддя
Мамчур Я.С

Судді:
Шостак О.О.

Желтобрюх І.Л.