Справа № 826/15737/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2014-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 грудня 2014 року №
826/15737/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва, у складі колегії суддів:
головуючого судді Добрянської Я.І.,
суддів: Кротюка О.В., Літвінової А.В.,
розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128
КАС України в порядку письмового
провадження адміністративну справу:

за позовомГромадянина Російської
Федерації ОСОБА_2до
відповідачаДержавної міграційної
служби України провизнання
неправомірним та скасування рішення
від 11.08.2014 р. № 424-14 та зобов'язання
вчинити певні дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач Громадянин Російської
Федерації ОСОБА_2 звернувся в Окружний
адміністративний суд м. Києва з позовом
до відповідача Державної міграційної
служби України про визнання
неправомірним та скасування рішення
від 11.08.2014 р. № 424-14 та зобов'язання
вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 14.10.2014 р. суддею
Добрянською Я.І. було відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/15737/14, що буде розглядатися по суті
колегією суддів, та призначено справу
до попереднього судового розгляду на
04.11.2014 р.

У попередньому судовому засіданні
04.11.2014 р. позивач заявлені позовні
вимоги підтримав повністю та просив
суд їх задовольнити з підстав,
визначених у позовній заяві.

Натомість представник відповідача в
попередньому судовому засіданні 04.11.2014
року проти задоволення позовних вимог
позивача заперечив повністю, та просив
суд у позові відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
документи, та заслухавши пояснення
представників сторін, суд прийшов до
висновку, що спір не може бути
врегульовано в порядку, визначеному ч. 3
ст. 111 КАС України.

Зважаючи на таке, ухвалою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
04.11.2014 р. було закінчено підготовче
провадження у справі № 826/15737/14 та
призначено справу до судового розгляду
колегією суддів на 09.12.2014 р.

Так, у судовому засіданні 09.12.2014 р.
позивач заявлені у позовній заяві
позовні вимоги підтримав повністю та
просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України від 11.08.2014 р. № 424-14 про відмову у
визнанні громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту в
Україні;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву громадянина Російської
Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, в Україні відповідно до вимог
чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач зазначив про те, що
Державною міграційною службою України
було безпідставно та протиправно
відмовлено громадянину Російської
Федерації ОСОБА_2 у визнанні останнього
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту, оскільки позивач
має цілком обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування у країні
свого походження (Російській
Федерації) за політичними поглядами.

Відповідачем, у свою чергу, до
матеріалів справи були подані письмові
заперечення на позовну заяву, в яких
Державна міграційна служба України
зазначає про правомірність її дій щодо
відмови громадянину Російської
Федерації ОСОБА_2 у визнанні останнього
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту, оскільки умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини 1
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту» - відсутні.

В судовому засіданні 09.12.2014 р.
представник відповідача проти
задоволення позовних вимог позивача
також заперечив повністю, та просив суд
відмовити у позові з підстав, наведених
у письмовому запереченні.

Крім того, в судовому засідання 09.12.2014 р.
представником відповідача було подано
письмове клопотання про розгляд
адміністративної справи № 826/15737/14 по
суті в порядку письмового провадження,
проти чого також особисто під
звукозапис не заперечив і сам позивач.

Зважаючи на таке, судом було ухвалено
продовжити розгляд вказаної
адміністративної справи № 826/15737/14 по
суті в порядку письмового провадження,
без здійснення фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Станом на 12.12.2014 р. інших документів з
приводу даного спору по справі №
826/15737/14 від сторін до канцелярії суду не
находило.

Отже, розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд м.
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач у своїй позовній
заяві, та наведене підтверджується
наявними матеріалами справи, 03.10.2014 р.
позивач громадянин Російської
Федерації ОСОБА_2 отримав повідомлення
№ 79 від 01.09.2014 р. Головного управління
ДМС в м. Києві про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Так, у наведеному повідомленні було
зазначено, що відповідно до статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» позивачу
відмовлено у визнанні його біженцем як
особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктом 1 та 13
частини 1 статті 1 цього Закону
відсутні. Підставою було вказано
рішення Державної міграційної служби
України від 11.08.2014 р. № 424-14 (рішення, що
оспорюється).

З приводу зазначеного позивач у своїй
позовній заяві також наголошує на тому,
що в заяві на статус біженця, анкеті та
під час співбесіди заявник (громадянин
Російської Федерації ОСОБА_2) зробив
заяву про те, що в країні його
походження (Російській Федерації)
відбувається переслідування таких
осіб як він з політичних причин.

Зокрема, позивач зазначив, що він брав
участь у подіях на Майдані
незалежності в м. Київ, перебуваючи у
складі однієї з сотень Самооборони
Майдану. Також позивач повідомив, що
давав інтерв'ю засобам масової
інформації, в яких висловлював незгоду
з політикою влади в РФ, а перебуваючи на
території РФ неодноразово публічно
заявляв про порушення в РФ прав людини,
у зв'язку з чим позивач зазнає
переслідувань в РФ (зокрема, його
намагаються притягнути до
кримінальної відповідальності).

На переконання позивача, об'єктивна
сторона таких побоювань громадянина
Російської Федерації ОСОБА_2
повернутися до країни свого походження
(Російську Федерацію) підтверджується
зокрема інформацією Радіо Свобода про
порушення прав на вільне висловлювання
думок, свободу об'єднань і зборів в
сучасній Росії.

Зважаючи на таке, та вважаючи
протиправним зазначене рішення
Державної міграційної служби України
від 11.08.2014 р. № 424-14 щодо відмови
громадянину Російської Федерації
ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту в Україні, позивач оскаржив
таке рішення відповідача в судовому
порядку до Окружного
адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази,
проаналізувавши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, суд дійшов до висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог позивача,
зважаючи зокрема на наступне.

Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України; Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України); положеннями
Конвенції про статус біженців 1951 року;
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року; Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
(далі - Закон № 3671-VI).

Згідно п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
№ 3671-VI, поняття «біженець» включає
чотири основні підстави, за наявності
яких, особі може бути наданий статус
біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Відповідно до норм ч. 6 ст. 8 Закону №
3671-VI, рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами: які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону; якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу; за
заявами, поданими особами, яким було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Положеннями частини 5 ст. 10 Закону №
3671-VI передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно вимог ст. 6 Закону № 3671-VI, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа:
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, з інформації, наданої позивачем,
судом не вбачається підстав вважати, що
останній переслідувався в Російській
Федерації за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності,
до певної соціальної групи, або
політичних переконань.

З даного приводу позивачем не було
надано жодних конкретних відомостей
про його утиски у країні походження та
жодних документів, які б
підтверджували, що у нього склались
умови, які зазначені у пунктах 1 та 13
частини першої статті 1.

Твердження позивача щодо існування
загрози його життю (свободі) на
батьківщині не є обґрунтованими, а
наявність конвенційних ознак є його
особистим припущенням.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням
інформації по країні походження,
індивідуальних обставин і досвіду
позивача, а також досвіду осіб, які
знаходяться в подібному положенні в
країні походження позивача свідчить,
що не існує розумної можливості того,
що позивачу буде причинено шкоду або
неприйнятні страждання у разі його
повернення у країну громадянської
належності.

Так, під час дослідження наявних
матеріалів справи простежується
основна мета звернення позивача за
захистом, а саме - легалізація на
території України.

Проте вказаний намір позивача
(легалізація на території України)
немає нічого спільного з підставами, за
яких іноземця може бути визнано
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до наявних у справі доказів,
чого також не було жодним чином
спростовано самим позивачем, за
результатами розгляду відповідачем
Державною міграційною службою України
особової справи шукача притулку
(позивача) було встановлено наступне.

Громадянин Росії ОСОБА_2 прибув до
України 11.02.2014 року, пішки, з території
Російської Федерації (тобто нелегально
перетнув державний кордон України).

Документи, що посвідчують особу:
паспорт громадянина РФ НОМЕР_1.

Причиною виїзду з країни постійного
проживання позивач називає
переслідування правоохоронними
органами РФ, оскільки на момент
перетину кордону він фігурував у
кримінальній справі у якості
підозрюваного та має психологічну
несумісність з більшістю громадян РФ,
фізична та юридична незахищеність,
соціальна неугодність.

Обставини, які змусили позивача
звернутись для визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, було ретельно вивчено та
відображено ДМС України у відповідному
висновку від 04.07.2014 року.

Так, враховуючи результати співбесіди,
документи, додані позивачем до
особової справи, інформацію по країні
походження, ДМС України було прийнято
оскаржуване рішення № 424-14 від 11.08.2014 р.,
яким позивачу було відмовлено у
наданні статусу біженця або особою, яка
потребує додаткового захисту.

З приводу наведеного, позивач у своїй
заяві-анкеті від 17.03.2014 р. зазначив, що з
13.02.2014 року він знаходився в
самообороні Майдану та приймав участь
у мирних ходах та давав інтерв'ю
телебаченню.

Під час першої співбесіди в органах
Державної міграційної служби від 25.03.2014
року, позивач зазначив, що при
поверненні в РФ йому буде загрожувати
фізична та юридична розправа з боку
правоохоронних органів (зі слів
позивача він був двічі засудженим за
ст. 158 КК РФ в 1999 та 2005 роках).

Під час другої співбесіди в органах
Державної міграційної служби від 02.04.2014
року, позивач вказав, що покинув
територію РФ, оскільки йому там стало
неможливо сплачувати за житло, світло
та воду, через те що через судимості
його брали лише на низькооплачувану
роботу, а також повідомив що виїзд до
України був шляхом уникнення від
кримінальної відповідальності.

При тому, під час співбесіди в органах
Державної міграційної служби було
з'ясовано, що порушення даної
кримінальної справи носить суто
побутовий характер. Як відомо,
нанесення тяжких тілесних ушкоджень не
відноситься до злочинів політичного
характеру.

Також, позивач повідомив, що взяв в
банку кредит розміром 80 000 рублів, проте
не сплатив їх внаслідок відсутності
коштів.

Очевидним є те, що позивач звернувся до
ДМС України в м. Києві не з метою
отримати захист від можливих
переслідувань та загроз його життю в
країні громадянської належності, а з
метою уникнення від кримінальної
відповідальності за злочин скоєний на
території РФ, уникнення від сплати
боргів за кредитними зобов'язаннями.

В даному випадку, заявником не була
доведена обґрунтованість суб'єктивних
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань в країні
походження.

Тобто, відповідно до наявних у справі
доказів, що також не було належним
чином спростовано позивачем, останній
не бажає повернутися до країни своєї
громадянської належності (Російської
Федерації) через побоювання
відповідальності за вчинення дій, які
визнані законодавством цієї країни як
протиправні, суспільно небезпечні, і на
нього чекає відповідальність,
визначена Кримінальним кодексом РФ.

Зазначені причини неповернення
позивача до країни своєї громадянської
належності (Російської Федерації) не є
такими, що відносяться до конвенційних
ознак, за якими особу може бути визнано
біженцем або такою, що потребує
додаткового захисту.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 р. № 3 звернуто увагу судів на те,
що згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Також ВАСУ звернуто увагу суддів, що
при розгляді зазначених справ судам
слід ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду
України також звернув увагу та чітко
зазначив, що об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

В даному випадку, з матеріалів особової
справи позивача вбачається
відсутність у останнього об'єктивної
сторони критерію побоювань стати
жертвою переслідувань, який є
визначальним, оскільки позивачем не
надано жодного доказу того, що ці
побоювання є реальними.

Разом з тим, після вивчення матеріалів
особової справи позивача, є
обґрунтовані підстави вважати, що
останній має ознаки особи, яка
відповідно до пункту 62 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців (згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року та Протоколом щодо статусу
біженців 1967 року), є економічним
мігрантом (позивач має несплачені
борги в країні свого громадянства, та
уникає відповідальності за своїми
зобов'язаннями).

Пункт 62 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року) дає визначення відмінності
економічного мігранта від біженця, а
саме: якщо особа добровільно залишає
свою країну, щоб поселитися в іншому
місці. Така особа може керуватися в
своїх діях бажанням змін або пригод,
сімейними або іншими причинами
особистого характеру. Якщо особа
переїжджає виключно з економічних
міркувань, то вона є економічним
мігрантом, а не біженцем.

Частиною сьомою статті 7 Закону
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців
(далі-Керівництво) особа, яка клопоче
про отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

Проте, як підтверджується наявними у
справі доказами та не було належним
чином спростовано позивачем,
інформація про побоювання
переслідувань, що була надана
заявником, ґрунтується виключно на
його особистих твердженнях (є
суперечливою) і не має ніякого
документального підтвердження.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виписані у статті
6 Закону.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону, не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 цього Закону
відсутні.

Отже, при розгляді заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідачем було вивчено матеріали
особової справи шукача притулку, дано
оцінку та досліджено інформацію по
країні його походження.

На підставі вказаного та з урахуванням
імперативних приписів статті 6 Закону,
суб'єкт владних повноважень, на думку
суду, правомірно відмовив позивачу у
визнанні останнього біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки встановлено умови, за
яких такий статус не надається.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь
у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, надав суду
обґрунтовані пояснення та допустимі
докази на їх підтвердження, щодо
правомірності прийняття оскаржуваного
рішення від 11.08.2014 р. № 424-14, яким
відмовлено громадянину Російської
Федерації ОСОБА_2 у визнанні його
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту, оскільки умови,
передбачені пунктами 1 та 13 частини 1
статті 1 Закону України «Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту», у позивача
відсутні.

Натомість позивач, не надав суду
обґрунтованих пояснень та допустимих
доказів на їх підтвердження, щодо
заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності,
та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В адміністративному позові
відмовити.

Строк і порядок набрання судовим
рішенням законної сили встановлені у
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя:
Я.І. Добрянська

Судді:
О.В. Кротюк

А.В. Літвінова

Дата складання та підписання в повному
обсязі постанови - 12.12.2014 р.