Справа № 524/4891/14-а
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 р.Справа № 524/4891/14-аКолегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання
Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на постанову
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від
24.09.2014р. по справі № 524/4891/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету
Автозаводської районної ради м.
Кременчука Полтавської області

про визнання бездіяльності
неправомірною та зобов'язання вчинити
дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до
Автозаводського районного суду м.
Кременчука Полтавської області з
адміністративним позовом до
виконавчого комітету Автозаводської
районної ради м. Кременчука (надалі по
тексту відповідач), в якому просив суд:

-визнати незаконною бездіяльність
Виконавчого комітету Автозаводської
районної ради м. Кременчука в частині
не повідомлення про наявне за
колективним договором 2003-2005 років,
право на отримання матеріальної
допомоги в розмірі середньомісячної
заробітної плати для вирішення
соціально-побутових питань та в
частині не виплати самостійно
відповідачем в 2004 році даної
матеріальної допомоги;

-зобов'язати Виконавчий комітет
Автозаводської районної ради м.
Кременчука нарахувати та виплатити за
2004 рік матеріальну допомогу для
вирішення соціально-побутових питань в
розмірі середньомісячної заробітної
плати.

Постановою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 24.09.2014р. по справі № 524/4891/14-а в
задоволенні адміністративного позову
ОСОБА_1 до Виконавчого комітету
Автозаводської районної ради м.
Кременчука про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при прийнятті оскаржуваної
постанови норм процесуального права,
неповне дослідження обставин у справі
та ненадання належної оцінки доказам
по справі, просить суд апеляційної
інстанції постанову Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 24.09.2014р. по
справі № 524/4891/14-а скасувати та прийняти
нову постанову, якою позов
задовольнити.

Сторони в судове засідання апеляційної
інстанції не з'явилися, про дату, час та
місце апеляційного розгляду справи
повідомлені належним чином, причини
неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у
разі неявки у судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши в межах
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції, доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 в період з 24.09.1991 року по 10.10.2011
року працював у Виконавчому комітеті
Автозаводської районної ради м.
Кременчука Полтавської області.

Позивач, посилаючись на те, що
відповідачем безпідставно не було
виплачено йому матеріальну допомогу
для вирішення соціально-побутових
питань, звернувся до суду з даним
позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
їх безпідставності.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на таке.

Суспільні відносини, які охоплюють
діяльність держави щодо створення
правових, організаційних, економічних
та соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу врегульовано Законом України
"Про державну службу". При цьому,
правові, організаційні, матеріальні та
соціальні умови реалізації
громадянами України права на службу в
органах місцевого самоврядування,
визначає загальні засади діяльності
посадових осіб місцевого
самоврядування, їх правовий статус,
порядок та правові гарантії
перебування на службі в органах
місцевого самоврядування визначено
Законом України "Про службу в органах
місцевого самоврядування".

Державним службовцям можуть
установлюватися надбавки за високі
досягнення у праці і виконання
особливо важливої роботи, доплати за
виконання обов'язків тимчасово
відсутніх працівників та інші надбавки
і доплати, а також надаватися
матеріальна допомога для вирішення
соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних
службовців, розміри їх посадових
окладів, надбавок, доплат і
матеріальної допомоги визначаються
Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці
державних службовців є Державний
бюджет України та інші джерела,
визначені для цієї мети положеннями
про органи державної виконавчої влади,
затвердженими указами Президента
України та постановами Кабінету
Міністрів України.

Частинами 3 та 4 статті 21 Закону України
"Про службу в органах місцевого
самоврядування" передбачено, що умови
оплати праці посадових осіб місцевого
самоврядування визначаються Кабінетом
Міністрів України. Джерелом формування
фонду оплати праці посадових осіб
місцевого самоврядування є місцевий
бюджет.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови
Кабінету Міністрів України "Про
упорядкування структури та умов оплати
праці працівників апарату органів
виконавчої влади, органів прокуратури,
судів та інших органів" від 09.03.2006 р. №
268, керівникам органів, зазначених у
пункті 1 цієї постанови, у межах
затвердженого фонду оплати праці
надано право надавати працівникам
матеріальну допомогу для вирішення
соціально-побутових питань та допомогу
для оздоровлення при наданні щорічної
відпустки у розмірі, що не перевищує
середньомісячної заробітної плати
працівника (місячного грошового
забезпечення військовослужбовців,
осіб начальницького складу).

Як вбачається зі змісту роз'яснень
Міністерства праці та соціальної
політики України від 16.10.2009 р. № 620/13/84-09,
рішення про надання такої матеріальної
допомоги приймається керівником
відповідного органу, виходячи з
обставин, викладених у заяві
працівника.

З наявних в матеріалах справи доказів
слідує, що ОСОБА_1 із заявою про виплату
матеріальної допомоги на вирішення
соціально-побутових питань за 2004 рік до
відповідача не звертався.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про колективні договори і
угоди", умови колективних договорів і
угод, укладених відповідно до чинного
законодавства, є обов'язковими для
підприємств, на які вони поширюються,
та сторін, які їх уклали.

Пунктом 5.3 Колективного договору на
2003-2005 роки, прийнятого на загальних
зборах профспілкового комітету
Автозаводського райвиконкому 14.05.2003
року, визначено, що при наявності
коштів адміністрація зобов'язується
надавати матеріальну допомогу
працюючим у розмірі середньомісячної
заробітної плати на вирішення
соціально-побутових проблем.

Враховуючи викладене, колегія суддів
відхиляє доводи позивача про
необізнаність щодо наявності у нього
права на отримання допомоги на
вирішення соціально-побутових питань,
оскільки виплата вказаної допомоги
передбачена оприлюдненим у загальному
порядку нормативно-правовим актом, а
вищезазначений колективний договір
обговорювався на загальних зборах
колективу, і був доведений до відома
працівників.

Крім того, слід вказати, що видача
розпорядження про виплату
матеріальної допомоги для вирішення
соціально-побутових питань є правом
керівника відповідного органу, в
даному випадку, голови Автозаводської
районної ради, реалізація якого
можлива лише у випадку наявності
відповідних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцію та
законами України.

З огляду на встановлені у справі
фактичні обставини та досліджені
докази, колегія суддів вважає, що
відповідач у спірних відносинах діяв
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені законом, з
дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а
відтак, підстави для задоволення
позову відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
підтверджує, що при прийнятті судового
рішення у справі суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Постанову Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 24.09.2014р. по справі № 524/4891/14-а
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.Судді
Бартош Н.С. Подобайло З.Г.