Справа № 2а-3752/12/1470
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2014 року
м. Київ К/800/30184/14

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Кошіля В.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3

на постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 07 листопада
2012 року

та ухвалу Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 травня 2014
року

у справі № 2а-3752/12/1470

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3

до Баштанської міжрайонної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби в
особі Новобузького відділення
Баштанської міжрайонної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі
- ФОП ОСОБА_3; позивач)
звернулась до суду з позовом до
Баштанської міжрайонної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби в
особі Новобузького відділення
Баштанської міжрайонної державної
податкової інспекції Миколаївської
області Державної податкової служби
(далі - Баштанська МДПІ Миколаївської
області ДПС; відповідач) про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення №
/0 від 06 липня 2010 року.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від
07 листопада 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 13 травня 2014
року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
ФОП ОСОБА_3 звернулась до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Миколаївського
окружного адміністративного суду від 07
листопада 2012 року, ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 13 травня 2014 року та прийняти нове
судове рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та
апеляційної інстанцій встановлено, що
відповідачем проведено документальну
планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 з
питань дотримання вимог податкового,
валютного та іншого законодавства за
період з 01 липня 2008 року по 31
березня 2010 року, за результатами якої
складено акт №
5/1702/НОМЕР_1 від 05 липня 2010 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки контролюючим органом
прийнято податкове
повідомлення-рішення № /0 від 06
липня 2010 року, яким позивачу визначено
суму податкового зобов'язання з
податку на додану вартість у розмірі 27
621,00 грн. (18 414,00 грн. - основний платіж, 9
207,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення ФОП
ОСОБА_3 підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7
Закону України від 03 квітня 1997 року №
168/97-ВР «Про податок на
додану вартість» (в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин;
далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з
неправомірним віднесенням до складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість на підставі податкової
накладної № 16/1 від 16 жовтня 2008 року,
виписаної на її адресу Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Агро-Вікторія», з підстав відсутності
факту реального вчинення
господарської операції.

При цьому обґрунтовуючи свою позицію,
податковий орган посилався на
пояснення директора контрагента
позивача - Безрукової Ірини Михайлівни,
відповідно яких вона не має жодного
відношення до фінансово-господарської
діяльності вказаного підприємства.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди
попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999
року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні» (далі
- Закон № 996-XIV) визначено, що первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операції з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідної операції
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про її обсяг та зміст.

При цьому варто враховувати, що
обов'язок підтвердити правомірність та
обґрунтованість податкового кредиту
первинною документацією покладено на
платника-покупця товарів (робіт,
послуг), оскільки саме він виступає
суб'єктом, який обчислює кінцеву суму
податку, що підлягає сплаті до бюджету.

Отже, обов'язок довести правомірність
та обґрунтованість зменшення бази
оподаткування податком на додану
вартість, у тому числі шляхом подання
документів, які відповідають
критеріям, наведеним у статті 9 Закону
№ 996-XIV, належить саме позивачу у справі.
Також, відповідні документи повинні
відображати достовірну інформацію та
підтверджувати реальність виконаної
операції.

Крім того, слід зазначити, що у разі,
якщо посадова особа контрагента
заперечує свою участь у створенні та
діяльності товариства, зокрема й у
підписанні будь-яких первинних
документів, виписану від його імені
податкову накладну не можна вважати
належно оформленим та підписаним
повноважною особою звітним документом,
який посвідчує факт придбання товарів,
робіт чи послуг (дана правова позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 05 березня 2012 року).

На обґрунтування правомірності
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість ФОП ОСОБА_3
посилалась на наявність у неї
податкової накладної № 16/1 від 16 жовтня
2008 року, проте інших доказів на
підтвердження реальності вчинення
господарської операції платником не
надано.

За наведених обставин та з урахуванням
викладеного, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України вважає
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 07 листопада
2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 13 травня 2014 року такими, що прийняті
з правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 відхилити, а
постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 07
листопада 2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 13 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Кошіль В.В.