Справа № 2а-1433/09/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/19608/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К.,
Ланченко Л.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Святошинському
районі м. Києва на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
10.11.2010 та ухвалу Київського
апеляційного адміністративного суду
від 15.03.2011 у справі № 2а-1433/09/2670

за позовом Державної податкової
інспекції у Святошинському районі м.
Києва

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВПФ Метапродакшн",

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нікоіл Трейд"

про стягнення коштів у сумі 42
000 грн., отриманих за нікчемним
правочином,-

В С Т А Н О В И В:

Державна податкова інспекція
звернулася до суду про стягнення з
відповідачів в доход держави грошових
коштів у сумі 42 000,00 грн., одержаних за
нікчемним правочином.

Постановою суду першої інстанції,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду, у задоволенні
позову відмовлено.

Рішення обґрунтовані висновком про
недоведеність податковим органом
наявності у сторін при укладенні
договору протиправного умислу чи мети,
що завідомо суперечить інтересам
держави і суспільства.

Не погодившись із судовими рішеннями,
державний податковий орган до Вищого
адміністративного суду України подав
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення скасувати.

Касаційні вимоги контролюючий орган
обґрунтовує тим, що укладений договір
між відповідачами від 06.08.2008 є
нікчемним та таким, що завідомо
суперечить інтересам держави та
суспільства, оскільки постановою
Святошинського районного суду міста
Києва від 03.09.2008 свідоцтво та статут ТОВ
"ВПФ Метапродакшн" визнано недійсними з
дати їх державної реєстрації, а також
визнано недійсною реєстрацію
платником податку на додану вартість
від дати внесення до реєстру платників
податку на додану вартість. Крім того,
Державна податкова інспекція зазначає,
що зазначений договір є недійсним в
силу закону, оскільки зазначений
правочин не відповідає загальним
умовам дійсності правочину, зокрема
відсутнє вільне волевиявлення
учасника правочину та його
відповідність внутрішній волі,
оскільки згідно пояснень громадянина
ОСОБА_4, який, згідно установчих
документів, є засновником та
керівником ТОВ "ВПФ Метапродакшн", він
ніякого відношення до фінансово -
господарської діяльності підприємства
не має, а реєстрацію зазначеного
підприємства на своє ім'я здійснив за
винагороду.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що між ТОВ "ВПФ
Метапродакшн" та ТОВ "Нікоіл Трейд"
укладено договір від 04.01.2008 № ТЭО-37/ПС-01
на транспортно-експедиторське
обслуговування по перевезенню
вантажів і забезпечення об'ємів
перевезень рухомим складом, належне
виконання якого підтверджується
актами здачі-приймання наданих послуг
від 31.03.2008, від 30.05.2008, податковими
накладними від 31.03.2008 № 74, від 30.05.2008 № 109
та виписками банку про рух коштів.

Також судами встановлено, що
господарські операції проведені
відповідно до вищезазначеного
договору відображені у
бухгалтерському та податковому обліку
ТОВ "Нікоіл Трейд".

Як вбачається з позовної заяви та
касаційної скарги основною підставою,
що, на думку контролюючого органу
свідчить про нікчемність правочину, є
постанова Святошинського районного
суду міста Києва від 03.09.2008, згідно якої
свідоцтво та статут ТОВ "ВПФ
Метапродакшн" визнано недійсними з
дати їх державної реєстрації (з 03.05.2007),
а також визнано недійсною реєстрацію
платником податку на додану вартість
від дати внесення до реєстру платників
податку на додану вартість (з 21.05.2007).

Вирішуючи спір, судами попередніх
інстанцій встановлено, що на час
укладення договору та його виконання
ТОВ "ВПФ Метапродакшн" мало
господарську та спеціальну податкову
правосуб'єктність, було зареєстроване
в Єдиному державному реєстрі юридичних
та фізичних осіб - підприємців, що
підтверджується наявним в матеріалах
справи витягом Реєстру від 28.05.2010, та
було платниками ПДВ, як було платником
ПДВ і ТОВ "Нікоіл Трейд".

Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб -підприємців" визначено,
у разі, якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
-підприємців, були внесені до нього, то
вони вважаються достовірними і можуть
бути використані у спорі з третьою
особою, доки до них не внесено
відповідних змін. Якщо відомості, які
підлягають внесенню до цього реєстру, є
недостовірними і були внесені до нього,
то третя особа може посилатися на них у
спорі як на достовірні, за винятком
випадків, коди вона знала або могла
знати про те, що такі відомості є
недостовірними.

Юридичним наслідком скасування
державної реєстрації підприємства з
підстав визнання його установчих
документів недійсними має бути
здійснення ліквідаційної процедури,
під час якої вирішуються питання про
задоволення вимог кредиторів, зокрема
держави. Сам факт скасування державної
реєстрації підприємства не є підставою
для визнання недійсними всіх угод,
укладених з моменту його державної
реєстрації та до моменту виключення з
державного реєстру.

Таким чином, факт визнання у судовому
порядку недійсним запису про
проведення державної реєстрації ТОВ
"ВПФ Метапродакшн" через порушення
закону, допущенного при створенні
юридичної особи, які не можна усунути з
моменту реєстрації та анулювання
свідоцтва платника ПДВ, саме по собі не
призводить до недійсності всіх угод,
укладених з моменту державної
реєстрації такої особи до моменту
виключення її з державного реєстру, та
не позбавляє правового значення
виданих за господарськими операціями
податкових накладних.

Крім того, відповідно до вимог пп. 7.2.4 п.
7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на
додану вартість" право на нарахування
податку та складання податкових
накладних надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку у
порядку, передбаченому ст. 9 цього
Закону, а отже складені податкові
накладні ТОВ "ВПФ Метапродакшн" мають
законне походження та є підставою для
нарахування податкового кредиту.

Щодо посилань Державної податкової
інспекції на недійсність договору в
силу закону, оскільки зазначений
правочин не відповідає загальним
умовам дійсності правочину, зокрема
відсутнє вільне волевиявлення
учасника правочину та його
відповідність внутрішній волі,
оскільки засновник та керівник ТОВ "ВПФ
Метапродакшн" (гр. ОСОБА_4.) ніякого
відношення до фінансово -
господарської діяльності підприємства
не мав та жодних договорів не укладав,
суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного
кодексу України особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний договір, податкові накладні
підписані від імені ТОВ "ВПФ
Метапродакшн" гр. ОСОБА_4, який є
відповідальним за складання цих
документів.

З урахуванням приписів частини 1, 3 ст. 92
Цивільного кодексу України (юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону. Орган
або особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень) та абз.
2 ч. 2 ст. 207 ЦК України (правочин, який
вчиняє юридична особа, підписується
уповноваженими на це особами та
скріплюється печаткою)
відповідальність за зобов'язаннями
згідно із укладеним договором несе
підприємство як юридична особа та як
сторона договору.

Відповідно до вимог ст. 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинене
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладене учасниками господарських
відносин із порушенням хоча б одним і з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї зі сторін чи
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

За змістом цієї норми недійсною може
бути визнана, зокрема, угода, укладена з
метою ухилитися від сплати податків та
обов'язкових платежів або безпідставно
одержати з державного бюджету кошти у
вигляді податку на додану вартість.

Визнаючи угоду недійсною з підстав,
передбачених ст. 207 Господарського
кодексу України, суди мають встановити
у діях господарюючих суб'єктів
наявність ознак вчинення дій, що
об'єктивно призводять до порушення
інтересів держави та суспільства,
порушення такими діями норм законів та
нормативних актів, які визначають
соціально-економічні основи держави і
суспільства, наявність суб'єктивного
наміру сторін (чи однієї сторони)
порушити вимоги закону. Зважаючи на що,
судами при визнанні угод недійсними
обов'язково має бути встановлена вина
сторін (або, принаймні, однієї з них) у
формі умислу при укладенні угоди.

Також, необхідно зазначити, що для
кваліфікації правочину за ст. 228
Цивільного кодексу України має
враховуватись вина сторони, внаслідок
чого необхідно довести наявність
умислу у сторін при укладенні та
вчиненні конкретного правочину щодо
настання певних протиправних
наслідків. Наявність чи відсутність
певних обставин встановлюється на
підставі будь-яких фактичних даних, що
мають значення для справи, та які є
доказами у розумінні ст. 69 Кодексу
адміністративного судочинства України
та відповідають висунутим
процесуальним законом критеріям
належності, допустимості та
достовірності таких доказів. Тому, за
обставин, які склалися у даній справі,
визначенню правочину як такого, що є
нікчемний, повинен передувати або
вирок суду про притягнення учасника
(учасників) такого правочину до
кримінальної відповідальності, який би
набрав законної сили, або рішення суду
про визнання правочину недійсним.

Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
позивачем таких доказів надано не було.

Безпідставним також є і посилання
позивача як в позовній заяві так і в
касаційній скарзі на статті 203, 215
Цивільного кодексу України, оскільки
зазначені норми можуть
використовуватися лише при визнанні
правочинів недійсними в судовому
порядку.

Статтею 204 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Таким чином судова колегія вважає
недоведеним факт наявності у
відповідачів умислу на порушення
інтересів держави та суспільства при
укладенні договору та зазначає, що такі
висновки не можуть ґрунтуватися на
припущеннях, а можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, одержаних
з дотриманням закону доказах.

Отже, суди дійшли правомірного
висновку про те, що наведені позивачем
обставини не є достатніми для висновку
про наявність підстав для застосування
до відповідачів правових наслідків,
передбачених ч. 1 ст. 208 Господарського
кодексу України.

За таких обставин переглянуті судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій у справі відповідають
приписам чинного законодавства, а
доводи касаційної скарги визнаються
непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Святошинському районі м.
Києва відхилити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 10.11.2010 та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 15.03.2011 у
справі № 2а-1433/09/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

Л.В. Ланченко