Справа № 813/8594/13-а
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2014 року м. Київ
К/800/21274/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І.,
Приходько І.В.,розглянувши у
попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Сихівському районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області

на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 23.12.2013 року

та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25.03.2014 року

у справі № 813/8594/13-а

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю «Сварог Ойл» (далі -
позивач, ТОВ «Сварог Ойл»)

до Державної податкової інспекції у
Сихівському районі м. Львова Головного
управління Міндоходів у Львівській
області (далі - відповідач, ДПІ у
Сихівському районі м. Львова)

про скасування податкових
повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Сварог Ойл» звернулось у
листопаді 2013 року до суду з
адміністративним позовом до ДПІ у
Сихівському районі м. Львова про
скасування податкових
повідомлень-рішень від 01.11.2013 року №
та № .

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 23.12.2013 року,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 25.03.2014 року, позов задоволено
повністю.

Не погоджуючись з рішеннями судів
попередніх інстанцій, відповідач подав
касаційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та прийняти нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовити. Вважає, що рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
були прийняті з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а саме: п. 138.1, п. 138.2 ст.138, пп. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1 ст. 200
Податкового кодексу України (далі - ПК
України) та ст. ст. 86, 138, 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Позивач у своїх запереченнях на
касаційну скаргу зазначає, що рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
є законними та обґрунтованими,
прийнятими з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
вважає касаційну скаргу відповідача
необґрунтованою, а тому просить
залишити касаційну скаргу без
задоволення, а рішення судів
попередніх інстанцій - без змін.

Справу розглянуто у попередньому
судовому засіданні відповідно до
статті 220-1 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача
про обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, дослідивши доводи
касаційної скарги, матеріали справи,
судові рішення, суд касаційної
інстанції дійшов висновку, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
планову виїзну документальну
перевірку позивача з питань
правильності обчислення і
своєчасності сплати податків та зборів
до бюджету та дотримання вимог
валютного законодавства за період з
01.04.2011 року по 31.12.2012 року, за
результатами якої складено акт від
18.10.2013 року № 345/22-10/37123341, яким
зафіксовано встановлені перевіркою
порушення позивачем вимог: п. 138.1, п. 138.2,
ст. 138, п. 139.1 ст. 139 ПК України, що
призвело до заниження податку на
прибуток на загальну суму 268 931,00 гривня;
п. 14.1 ст. 14, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1
ст. 200 ПК України, що призвело до
заниження податку на додану вартість
на загальну суму 231 640,00 гривень.

На підставі зазначеного акту
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення від 01.11.2013 року: №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток за основним платежем у
розмірі 268 931,00 гривня та за штрафними
(фінансовими) санкціями в розмірі 86 356,00
гривень; № , яким позивачу
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість за
основним платежем у розмірі 231 640,00
гривень та за штрафними (фінансовими)
санкціями у розмірі 56 411,00 гривень.

Суди попередніх інстанцій вирішуючи
спір по суті та задовольняючи позовні
вимоги, з висновками яких погоджується
колегія суддів касаційної інстанції,
виходили з наступних мотивів.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України податковий кредит - сума, на яку
платник податку на додану вартість має
право зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК
України, витрати - це сума будь-яких
витрат платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником.

За змістом п. 138.1 ст. 138 ПК України
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємств,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами
138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті; інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.4 ст. 138 ПК України витрати,
що формують собівартість реалізованих
товарів, виконаних робіт, наданих
послуг, крім нерозподільних постійних
загальновиробничих витрат, які
включаються до складу собівартості
реалізованої продукції в періоді їх
виникнення, визнаються витратами того
звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п. 138.8 ст. 138 ПК України
собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну).

Підпунктом «д» пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПК
України передбачено, що до складу
витрат на збут, які включають витрати,
пов'язані з реалізацією товарів,
виконанням робіт, наданням послуг,
включаються, зокрема, витрати на
утримання основних засобів, інших
необоротних матеріальних активів,
пов'язаних зі збутом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг
(оперативна оренда, страхування,
амортизація, ремонт, опалення,
освітлення, охорона).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК
України не належать до складу валових
витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

До складу валових витрат платника
податку належать витрати, які
підтверджені первинними документами;
пов'язані з підготовкою, організацією,
веденням виробництва, продажем
продукції (робіт, послуг) і охороною
праці.

У відповідності до п. 198.1 ст. 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з: придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України; ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Приписами п. 198.2 ст. 198 ПК України
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до ст. 39 цього
Кодексу, та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою п. 193.1
ст. 193 цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно з п. 198.4 ст. 198 ПК України якщо
платник податку придбає (виготовляє)
товари/послуги та необоротні активи,
які призначаються для їх використання
в операціях, що не є об'єктом
оподаткування або звільняються від
оподаткування, то суми податку,
сплачені (нараховані) у зв'язку з таким
придбанням (виготовленням), не
відносяться до податкового кредиту
зазначеного платника.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу.

У разі коли на момент перевірки
платника податку органом державної
податкової служби суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

За змістом п. 201.4 ст. 201 ПК України
податкова накладна виписується у двох
примірниках у день виникнення
податкових зобов'язань продавця.
Оригінал податкової накладної
видається покупцю, копія залишається у
продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.6 ст. 201 ПК України
податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця.

Згідно з п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Вказані норми ПК України чітко
встановлюють випадки, коли платник
податку не має права включити до
податкового кредиту суми сплаченого
податку у зв'язку з придбанням товарів,
робіт (послуг), і таким випадком є факт
відсутності у платника податку
податкової накладної, тобто не
підтвердження сум сплаченого податку
податковими накладними.

Таким чином, право платника податку на
податковий кредит виникає, якщо ним у
звітному періоді сплачені суми податку
на додану вартість у ціні товару (робіт,
послуг), який придбавається у продавця,
та за наявності належним чином
оформленої податкової накладної, яка
не позбавлена правового значення і в
тому разі, якщо контрагентом покупця
товарів (робіт, послуг) не виконується
зобов'язання щодо утримання та
внесення податку до бюджету.

Приписами ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік і фінансову
звітність» визначено, що підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

З аналізу наведених вище норм
вбачається, що визначальним фактором
для формування платником податку
податкового кредиту є наявність у
нього виданої йому продавцем товару
податкової накладної, оформленої з
дотриманням вимог ст. 201 ПК України. При
цьому, необхідною умовою для
віднесення сплачених у ціні придбаного
товару (отриманих робіт, послуг) сум ПДВ
до складу податкового кредиту, є
підтвердження реальності
господарської операції належним чином
оформленими первинними документами,
які є характерними для тої чи іншої
господарської операції.

Разом з тим, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством. Для підтвердження
даних податкового обліку можуть
братися до уваги лише ті первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

Згідно з п. 1.2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995 року, господарські
операції відображаються у
бухгалтерському обліку методом їх
суцільного і безперервного
документування. Записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів, створених
відповідно до вимог цього Положення.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.
Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення.

З аналізу наведених вище норм, судами
попередніх інстанцій вірно зазначено,
що надання податковому органу всіх
належним чином оформлених документів,
передбачених законодавством про
податки та збори, з метою одержання
бюджетного відшкодування є підставою
для його одержання, якщо податковим
органом не встановлено та не доведено,
що відомості, які містяться в цих
документах, неповні, недостовірні
та/або суперечливі або коли відомості
ґрунтуються на інших документах,
недійсність даних яких установлена
судом.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 20.05.2010 року ТОВ
«Сварог Ойл» зареєстроване, як суб'єкт
господарювання та перебуває на обліку
у відповідача, як платник податку на
прибуток та податку на додану вартість.
Основними зареєстрованими видами
діяльності якого в охоплений
перевіркою період серед інших були
оптова та роздрібна торгівля пальним,
діяльність автомобільного вантажного
транспорту, технічне обслуговування та
ремонт автомобілів.

При цьому, для здійснення
господарської діяльності з
оптово-роздрібної торгівлі
нафтопродуктами та надання послуг з
перевезення нафтопродуктів позивач
використовує орендовані цілісні
майнові комплекси заправних станцій,
спеціалізований вантажний транспорт
та інші необоротні активи, облік яких
ведеться на позабалансовому рахунку
підприємства.

Як свідчать матеріали справи та
встановлено судами, підприємство
володіє ліцензією на право надавати
послуги з перевезення пасажирів і
небезпечних вантажів автомобільним
транспортом. На підставі договорів
найму транспортних засобів
використовує вантажні автомобілі
(сідельні тягачі) та
напівпричепи-цистерни.

Так, судами встановлено, що у
перевіряємий період позивачем
укладено з ТОВ «Нарнія-Трейд» договір
оренди автопарку № 005_2011, за умовами
якого зазначений контрагент
(орендодавець) зобов'язується передати,
а позивач (орендар) зобов'язується
прийняти в строкове платне
користування автопарк, що знаходиться
за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 200,
згідно акту прийому-передачі, який є
невід'ємною частиною договору та який
чітко визначає об'єкт оренди - цілісний
майновий комплекс автопарку, детальний
перелік та опис обладнання, яке
передається в оренду, із зазначенням
марки, моделі, технічних характеристик,
інвентарних номерів, кількості та
вартості обладнання.

Також, в зазначений період між
позивачем та ТОВ «Нарнія-Трейд»
укладено договір оренди обладнання, за
умовами якого зазначений контрагент
(орендодавець) зобов'язується передати,
а позивач (орендар) зобов'язується
прийняти в строкове платне
користування майно, зокрема,
комп'ютерну техніку, згідно актів
прийому-передачі, які є невід'ємною
частиною договору та які чітко
визначають об'єкт оренди - обладнання,
детальний перелік найменування, марку,
модель, технічні характеристики,
інвентарні номери, кількість та
вартість конкретних елементів
обладнання, яке передається в оренду.

На підтвердження реального виконання
зазначених правочинів позивачем
долучено до матеріалів справи копії
підписаних сторонами актів
здачі-прийомки та податкових
накладних, які дослідженні судами
попередніх інстанцій.

Також, судами встановлено, що
орендоване за договорами майно
обліковувалося на позабалансовому
рахунку: 01.1 (орендовані необоротні
активи) бухгалтерського обліку
позивача. При цьому, фактична наявність
та місцезнаходження орендованого
обладнання підтверджена позивачем
долученим до матеріалів справи
інвентаризаційним описом основних
засобів (машини та обладнання,
інструменти, прилади та інвентар,
споруди) від 27.12.2012 року № 7.

Крім того, судами встановлено, що для
проведення періодичного
обслуговування та ремонту
спеціалізованого обладнання АЗС
позивачем (замовник) укладено з ТОВ
фірма «Маркет-сервіс» (виконавець)
договір обслуговування
спеціалізованих електронних
контрольно-касових апаратів та іншого
обладнання для автозаправних станцій
№ 16/СТО/2010 від 26.07.2010 року з додатками,
згідно умов якого виконавець
зобов'язується проводити технічне
обслуговування та ремонт, надавати
послуги із сервісного обслуговування
спеціалізованих електронних
контрольно-касових апаратів для
автозаправних станцій та іншого
обладнання, а замовник зобов'язується
приймати виконані роботи та своєчасно
їх оплачувати.

Фактичне отримання послуг з технічного
обслуговування обладнання АЗС та робіт
по поточному ремонту обладнання АЗС з
демонтажем обладнання, що вийшло з ладу
та монтажем нового підтверджено
долученими до матеріалів справи та
дослідженими судами копіями
підписаних сторонами актів надання
послуг та актів здачі-прийомки
виконаних робіт, копіями з журналу
обліку ремонту обладнання та копіями
податкових накладних.

Також, як свідчать матеріали справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, у перевіряємий період для
забезпечення безперебійного живлення
струмом комплексу АЗС-1 між позивачем
(орендар) та ТОВ «Форлана»
(орендодавець) укладено договір оренди
електроагрегату дизельного, за умовами
якого орендодавець передає, а орендар
приймає в строкове платне користування
майно, а саме електроагрегат дизельний
2136, згідно акту прийому передачі, який є
невід'ємною частиною договору та
визначає об'єкт оренди -
електороагрегат дизельний 2136, його
найменування, марку, модель, кількість
та вартість.

Фактичне отримання послуг за вказаним
договором підтверджено позивачем
долученими до матеріалів справи та
дослідженими судами копіями актів
наданих послуг з оренди
електроагрегата дизельного. У зв'язку з
тим, що даний контрагент не був
зареєстрований платником податку на
додану вартість позивач не отримував
податкових накладних за орендоване у
останнього майно.

Отриманий за зазначеним договором
електроагрегат дизельний
обліковується на позабалансовому
рахунку: 01.1 (орендовані необоротні
активи) бухгалтерського обліку
позивача. При цьому, фактична наявність
та місцезнаходження в складі
обладнання комплексу АЗС-1
орендованого електроагрегату
дизельного підтверджена позивачем
долученим до матеріалів справи
інвентаризаційним описом основних
засобів (машини та обладнання,
інструменти, прилади та інвентар,
споруди) від 27.12.2012 року № 7.

Суди попередніх інстанцій при
дослідженні наявних у матеріалах
справи договорів з додатками, актів
приймання-передачі в оренду автопарку,
обладнання (комп'ютерної техніки) та
дизельного генератора, актів
здачі-прийомки послуг по оренді
автопарку, обладнання (комп'ютерної
техніки) та дизельного генератора,
актів приймання-передачі робіт по
обслуговуванню та ремонту
спеціалізованого обладнання АЗС,
податкових накладних дійшли вірного
висновку, що останні за формою та
змістом відповідають вимогам ПК
України та Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», містять всі
необхідні відомості про господарські
операції позивача з контрагентами та
підтверджують їх реальне виконання, а
тому є первинними документами, чим
спростовано доводи податкового органу
про неналежне оформлення первинних
документів.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновками судів попередніх
інстанцій, що отримані від ТОВ
«Нарнія-Трейд», ТОВ «Форлана» та ТОВ
фірма «Маркет-сервіс» послуги щодо
оренди цілісного майнового комплексу
автопарку, обладнання (комп'ютерної
техніки), дизельного генератора, а
також робіт по обслуговуванню та
ремонту спеціалізованого обладнання
АЗС перебувають у безпосередньому
зв'язку з господарською діяльністю
позивача, що полягає у здійсненні
роздрібної торгівлі нафтопродуктами
та їх перевезенні спеціалізованим
вантажним автотранспортом.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку, що
наявними у матеріалах справи доказами
підтверджено сплату позивачем сум
податку на додану вартість у ціні
придбаних товарів (робіт, послуг), мету
та реальність здійснення спірних
господарських операцій.

За таких обставин та з урахуванням
вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суди попередніх інстанцій
дійшли обґрунтованого висновку щодо
наявності підстав для задоволення
позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ст. 220-1 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах
касаційної скарги порушень судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено.
Правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 220-231 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Сихівському районі м.
Львова Головного управління
Міндоходів у Львівській області -
відхилити.

Постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 23.12.2013 року
та ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25.03.2014 року
у справі № 813/8594/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення. Заява про перегляд
судового рішення в адміністративній
справі Верховним Судом України може
бути подана з підстав, в порядку та у
строки, встановлені статтями 236-238
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя: (підпис) І.О.
БухтіяроваСудді: (підпис) М.І.
Костенко (підпис) І.В.
ПриходькоЗ оригіналом згідно