Справа № 804/19502/14
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2014-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2014 р. справа № 804/19502/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Прудника С.В.

при секретарі судового засідання
Крюкової
О.В.

за участю сторін:

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Хоміча Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Державної фіскальної
служби України про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
24.06.2014 р. № 10421-15, з урахуванням рішення
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 03.09.2014 р.
№ 6189/10/04-36-10-08-09, -

ВСТАНОВИВ :

26 листопада 2014 року ОСОБА_1 (далі -
ОСОБА_1, позивач) звернулась до
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду із
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі
м.Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (далі -ДПІ в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська, відповідач), в якому
просить суд: визнати неправомірним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 24.06.2014 року №
10421-15 з урахуванням рішення Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 03.09.2014 р.
№ 6189/10/04-36-10-08-09.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачем в липні 2014 року було отримано
податкове повідомлення-рішення,
винесене Державною податковою
інспекцією в Амур-Нижньодніпровському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 24.06.2014
року № 10421-15, яким нараховано податкове
зобов'язання за платежем «орендна
плата з фізичних осіб» у розмірі 5296,44
грн. Також під час адміністративного
оскарження рішенням Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 03.09.2014 р.
№ 6189/10/04-36-10-08-0 збільшено на 312,40 грн.
суму грошового зобов'язання з орендної
плати з фізичних осіб, визначену у
податковому повідомленні-рішенні від
24.06.2014 року № 10421-15. Зазначає, що 10.12.2009 р.
з Дніпропетровською міською радою як
орендодавцем було укладено договір
оренди землі, відповідно до умов якого
було визначено розмір орендної плати,
що вчасно перераховується оренду плату
за надану в оренду земельну ділянку,
отже підстави для нарахування позивачу
грошового зобов'язання за платежем
«орендна плата з фізичних осіб» у
розмірі 5296 грн. відсутні, а тому
податкове повідомлення-рішення від
24.06.2014 року № 10421-15 з урахуванням
рішення Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 03.09.2014 р. № 6189/10/04-36-10-08-09 є
незаконним, протиправним та підлягає
скасуванню.

Ухвалою Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 01.12.2014 р.
відкрито провадження у
адміністративній справі, та призначено
справу до розгляду у відкритому
судовому засіданні (а.с. 1).

У судове засідання 12.12.2014 р. прибули
позивач, представник позивача та
представник відповідача.

Позивач та його представник у судовому
засіданні позов підтримали та просили
задовольнити його з підстав,
викладених у позовній заяві,
скасувавши податкове
повідомлення-рішення від 24.06.2014 року №
10421-15 з урахуванням рішення Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 03.09.2014 р.
№ 6189/10/04-36-10-08-09.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечував у
зв'язку із його необґрунтованістю з
підстав, викладених у запереченнях, в
яких він зазначає, що між позивачем та
Дніпропетровською міською радою було
укладено договір оренди земельної
ділянки, грошова оцінка якої становить
233 066,76 грн. З 01.04.2014р. набув чинності
Закон України «Про запобігання
фінансової катастрофи та створення
передумов для економічного зростання в
Україні», яким внесені зміни до
положень Податкового кодексу та
визначено, що з 01.04.2014р. мінімальна сума
орендної плати повинна становити не
менше 3% нормативної грошової оцінки.
Зазначає, що на підставі укладеного
договору та даних Державного
земельного кадастру, у відповідності
до норм Податкового кодексу України та
Закону України «Про запобігання
фінансової катастрофи та створення
передумов для економічного зростання в
Україні», ОСОБА_1 правомірно було
нарахованого грошове зобов'язання з
орендної плати з фізичних осіб на 2014
рік у розмірі 5608,84 грн.

Дослідивши всі документи і матеріали,
заслухавши пояснення позивача та
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає
позовні вимоги такими, що підлягають
задоволенню виходячи з наступних
підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ. До
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до наявних матеріалів
справи, на підставі рішення
Дніпропетровської міської ради № 124/50
від 07.10.2009 р. «Про передачу земельної
ділянки по АДРЕСА_1 в оренду гр.ОСОБА_1
для обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд зі
зміною цільового призначення
земельної ділянки» 10.12.2009 р. між
Дніпропетровською міською радою
(орендодавець) та громадянкою ОСОБА_1
(орендар) було укладено договір оренди
землі. Предметом договору є передача у
строкове платне користування
земельної ділянки за адресою по
АДРЕСА_1 (кадастровий номер
:01:608:0006) площею 0,0712 га за цільовим
використанням - індивідуальне житлове
будівництво. Пунктом 2.3 договору
зазначено нормативну грошову оцінку
земельної ділянки на час укладення
цього договору у розмірі 233 066,76 грн., що
також підтверджено наявними в
матеріалах справи Витягом з технічної
документації про нормативну грошову
оцінку земельної ділянки від 22.10.2009 р. №
3124. Пунктом 3.1 укладеного договору
визначено строк дії договору - 20 років.

Розділом 4 договору зазначено, що річна
орендна плата за земельну ділянку
встановлюється у грошовій формі у
розмірі мінімальної ставки орендної
плати, встановленої Законом України
«Про оренду землі». Розмір орендної
плати переглядається щорічно або у
разі: зміни умов господарювання,
передбачених договором; змін у
цільовому використанні земельної
ділянки; змін розміру земельного
податку, підвищення цін, тарифів, у тому
числі внаслідок інфляції; змін
коефіцієнтів індексації, визначених
законодавством; погіршення стану
орендованої земельної ділянки не з
вини орендаря, підтверджено
документами; і інших випадках,
передбачених законом.

Актом приймання-передачі земельної
ділянки (кадастровий номер
:01:608:0006) від 10.12.2009р. зафіксовано
факт передачі земельної ділянки за
адресою по АДРЕСА_1

Відповідно до умов укладеного договору
сторонами було підписано Розрахунок
розміру орендної плати за земельну
ділянку за адресою по АДРЕСА_1
(кадастровий номер :01:608:0006),
відповідно до якого розмір орендної
плати становить 209,76 грн.

Відповідно до квитанції №1/69 від 04.10.2014
р. позивачем будо сплачено за умовами
укладеного договору орендна плата за
земельну ділянку у розмірі 269,59 грн.

24.06.2014 р. ДПІ в Амур-Нижньодніпровському
районі м. Дніпропетровська було
винесено податкове
повідомлення-рішення № 10421-15, яким
ОСОБА_1 визначено суму податкового
зобов'язання за платежем «орендна
плата з фізичних осіб» у розмірі 5296,44
грн.

В порядку адміністративного
оскарження позивачем 10.07.2014 р. до
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області була
направлена скарга на податкове
повідомлення-рішення № 10421-15 від 24.06.2014
р., за розглядом якої останнім винесено
рішення про результати розгляду
первинної скарги від 03.09.2014 р. №
6189/10/04-36-10-08-09, яким збільшено суму
грошового зобов'язання з орендної
плати з фізичних осіб, визначену у
податковому повідомленні-рішенні від
24.06.2014 року № 10421-15 на 312,40 грн., а скаргу
платника податків - без задоволення.

Також ОСОБА_1 булло подано до Державної
фіскальної служби України скаргу на
рішення Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 03.09.2014р. №6189/10/04-36-10-08-09 та
податкове повідомлення-рішення № 10421-15
від 24.06.2014р.

Рішенням Державної фіскальної служби
України від 13.10.2014р. №2231/11/99-99-10-01-02-15
залишено без змін податкове
повідомлення-рішення № 10421-15 від
24.06.2014р. з урахуванням рішення
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 03.09.2014р.
№6189/10/04-36-10-08-09, а скаргу - без
задоволення.

Згідно п.п.14.1.72 п.14.1 ст.14 ПК України,
земельний податок - обов'язковий
платіж, що справляється з власників
земельних ділянок та земельних часток
(паїв), а також постійних
землекористувачів (далі - податок для
цілей розділу XIII цього Кодексу), а
згідно п.п.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України
орендна плата за земельні ділянки
державної і комунальної власності -
обов'язковий платіж, який орендар
вносить орендодавцеві за користування
земельною ділянкою (далі у розділі XIII -
орендна плата).

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14
Податкового кодексу України, плата за
землю - загальнодержавний податок, який
справляється у формі земельного
податку та орендної плати за земельні
ділянки державної і комунальної
власності.

За приписами п.п.269.1.1, 269.1.2 п.269.1 ст.269 ПК
України, платниками податку є: власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв); землекористувачі.

Орендна плата за земельні ділянки
державної і комунальної власності -
обов'язковий платіж, який орендар
вносить орендодавцеві за користування
земельною ділянкою (пп.14.1.136 п. 14.1 ст. 14
даного Кодексу).

Розмір орендної плати за вказані
ділянки є нормативно-регульованою
ціною із визначеними мінімальною та
максимальною межами. Тобто, починаючи з
01.01.2011 р., на адміністрування орендної
плати та відносини, що виникають при
оренді земельної ділянки комунальної
та державної власності, поширюються
приписи Податкового кодексу України з
усіма правилами обрахування орендної
плати та наслідками недотримання
порядку нарахування та справляння
даного обов'язкового платежу.

Нормою ст. 271 Податкового кодексу
України визначено, що базою
оподаткування плати за землю є
нормативна грошова оцінка земельних
ділянок з урахуванням коефіцієнта
індексації, визначеного відповідно до
порядку, встановленого розділом XIII
Податкового кодексу, а у разі якщо
нормативну грошову оцінку не проведено
- площа земельних ділянок.

Відповідно до вимог п. 288.1 та п. 288.4 ст. 288
Податкового кодексу України, підставою
для нарахування орендної плати за
земельну ділянку є договір оренди
такої земельної ділянки, в якому
встановлюється розмір та умови
внесення орендної плати.

Згідно п.п.288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового
кодексу України, розмір орендної плати
встановлюється у договорі оренди, але
річна сума платежу: не може бути меншою
3 відсотків нормативної грошової
оцінки Відносини, пов'язані з орендою
землі, регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
Законом України «Про оренду землі»,
іншими законами України та
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди.

Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного
кодексу України, право оренди
земельної ділянки виникають з моменту
державної реєстрації цих прав. Право
оренди земельної ділянки
посвідчується договором оренди землі,
зареєстрованим відповідно до закону.

У відповідності до ст.651 ЦК України,
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

При цьому, згідно приписів ст. 654 ЦК
України, зміна або розірвання договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Істотні умови договору оренди землі
визначені статтею 15 Закону України
«Про оренду землі», однією з яких є
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату.

Порядок зміни орендної плати
встановлено статтею 23 цього Закону,
відповідно до орендна плата за
земельні ділянки, що перебувають у
власності фізичних та юридичних осіб,
переглядається за згодою сторін.

Суд зазначає, що станом на час
нарахуванням відповідачем податкового
повідомлення-рішення № 10421-15, яким
ОСОБА_1 визначено суму податкового
зобов'язання за платежем «орендна
плата з фізичних осіб» у розмірі 5296,44
грн., будь-яких доповнень чи змін до
договору оренди землі, в частині розмір
орендної плати не вносилося.

У порядку, передбаченому чинним
законодавством, відповідно до умов
договору позивач здійснював оплату
орендної плати за земельну ділянку за
адресою по АДРЕСА_1 (кадастровий номер
:01:608:0006).

Зазначене цілком узгоджується з
положеннями Закону України «Про оренду
землі», а саме ст. 15 цього Закону,
відповідно до якої орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду, та
відповідальності за її несплату,
належать до істотних умов договору
оренди землі, та Закону України «Про
плату за землю», який діяв під час
укладення договору оренди, відповідно
до ст. 19 якого, розмір, умови і строки
внесення орендної плати за землю
встановлюються за угодою сторін у
договорі оренди між орендодавцем
(власником) і орендарем (крім строків
внесення орендної плати за земельні
ділянки державної та комунальної
власності).

Орендна плата за землю, незважаючи на
віднесення її до обов'язкових
загальнодержавних податків і зборів,
має іншу правову природу, ніж податки
та збори, розмір та порядок визначення
яких встановлюється нормативними
актами.

З аналізу законів України, що
встановлюють правила та порядок
користування земельними ділянками,
випливає, що орендна плата за
користування земельними ділянками має
договірне походження.

Таким чином, визначення розміру
орендної плати за користування
земельними ділянками в порядку та у
спосіб, встановлений нормативними
актами України, не може здійснюватися
іншим способом, ніж способом внесення
змін в договір оренди земельної
ділянки.

Правильність таких висновків
підтверджується Постановою Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року № 8 «Про внесення змін
і доповнень до постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин».

У цій Постанові Пленум ВГСУ, серед
іншого зазначив, що: - «Системний аналіз
норм законодавства України дає
підстави для висновку про те, що
орендна плата за земельну ділянку, яка
перебуває в державній або в
комунальній власності, має подвійну
правову природу, оскільки, з одного
боку, є передбаченим договором оренди
землі платежем, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою (частина перша
статті 21 Закону України «Про оренду
землі», підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті
14 Податкового кодексу України, далі - ПК
України), з іншого - є однією з форм
плати за землю як загальнодержавного
податку нарівні із земельним податком
(підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК
України). Разом з тим, підставою для
нарахування орендної плати за земельну
ділянку є саме договір оренди такої
земельної ділянки (частина друга
статті 21 Закону України «Про оренду
землі», пункт 288.1 статті 288 ПК України)».

Згідно із ч.6 ст. 93 Земельного кодексу
України, відносини, пов'язані з орендою
землі, регулюються законом.

Як визначено ч.1 ст. 93 Земельного
кодексу України, право оренди
земельної ділянки - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з статтею 13 Закону України «Про
плату за землю» підставою для
нарахування земельного податку є дані
державного земельного кадастру, а
орендної плати за земельну ділянку, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, - договір оренди такої
земельної ділянки.

Таким чином, ОСОБА_1 при здійсненні
оплати за орендовану земельну ділянку
керувалася відповідними положеннями
договору оренди земельної ділянки, що
на час розгляду справи є дійсним.

Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Відповідно до
діючого законодавства та
вищезазначеного Договору, укладеного
10.12.2009 р. між Дніпропетровською міською
радою та ОСОБА_1, зміна умов договору
здійснюється у письмовій формі за
взаємною згодою сторін, а в разі
відсутності взаємної згоди сторін щодо
зміни умов цього договору, на вимогу
заінтересованої сторони, ці питання
вирішуються у судовому порядку.

Слід зауважити, що будь-який
нормативно-правовий акт не передбачає
можливості зміни істотної умови
договору, а саме розміру орендної
плати, орендодавцем або орендарем в
односторонньому порядку, або
автоматичної її зміни (в разі
законодавчої зміни її граничного
розміру).

В даному випадку, додаткові угоди про
внесення змін в договір оренди не мали
місця.

Слід зазначити, що зміна розмір
орендної плати, що відбулась на
підставі Закону України «Про
запобігання фінансової катастрофи та
створення передумов для економічного
зростання в Україні» є лише підставою
для перегляду встановленого розміру
орендної плати шляхом внесення
відповідних змін до договору оренди
землі його учасниками, проте не може
тягнути автоматичні зміни орендної
плати та, відповідно, донарахування ДПІ
суми податкового зобов'язання з
орендної плати за податковими
повідомленнями-рішеннями.

За таких умов мають застосовуватися
положення п. 56.21 ст. 56 Податкового
кодексу України, згідно до яких, у разі
коли норма цього Кодексу чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі цього Кодексу, або коли норми
різних законів чи різних
нормативно-правових актів, або коли
норми одного і того ж
нормативно-правового акта суперечать
між собою та припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків або
контролюючих органів, внаслідок чого є
можливість прийняти рішення на користь
як платника податків, так і
контролюючого органу, рішення
приймається на користь платника
податків.

Згідно зі ст.58 Конституції України,
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Виходячи з Рішення Конституційного
Суду України № 1-7/99 від 13.05.1997 р., стаття
58 Конституції України 1996 року
закріплює один з найважливіших
загальновизнаних принципів сучасного
права - закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі.

Це означає, що вони поширюють свою дію
тільки на ті відносини, які виникли
після набуття законами чи іншими
нормативно-правовими актами чинності.
Закріплення названого принципу на
конституційному рівні є гарантією
стабільності суспільних відносин, у
тому числі відносин між державою і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього закону чи іншого
нормативно-правового акта.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до п. 21.1 ст. 21 Податкового
кодексу України посадові особи
контролюючих органів зобов'язані
дотримуватися Конституції Українита
діяти виключно у відповідності з цим
Кодексом та іншими законами України,
іншими нормативними актами та
забезпечувати сумлінне виконання
покладених на контролюючі органи
функцій.

Частиною 1 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 ст. 162 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що при вирішенні справи по
суті суд може задовольнити
адміністративний позов повністю або
частково чи відмовити в його
задоволенні повністю або частково.

З урахуванням вищезазначеного суд
доходить висновку, що податкове
повідомлення-рішення від 24.06.2014 року №
10421-15 з урахуванням рішення Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 03.09.2014 р.
№ 6189/10/04-36-10-08-09 - прийняте Державної
податкової інспекції у Бабушкінському
районі м. Дніпропетровська Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області не на
підставі, не у межах повноважень, та не
у спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України; з порушенням
використаного повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
необґрунтовано, тобто без врахування
усіх обставин, які мають значення для
прийняття рішення; не добросовісно та
не розсудливо, тому, підлягає
скасуванню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд виходить з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем - ОСОБА_1 при зверненні до
суду понесені судові витрати, пов'язані
зі сплатою судового збору за подання
адміністративного позову до суду в
розмірі 182,70 грн., що документально
підтверджується квитанцією №1/189 від
19.11.2014 р.

Отже, сплачений позивачем судовий збір
за подачу адміністративного позову до
суду в сумі 182,70 грн. підлягає
поверненню.

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в судовому засіданні 12 грудня
2014 року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови.
Виготовлення постанови у повному
обсязі відкладено на 17 грудня 2014 року,
про що повідомлено після проголошення
вступної та резолютивної частини
постанови в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 11, 14, 69 - 71, 86, 94, 122,
128, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Державної податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Державної фіскальної
служби України про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
24.06.2014 р. № 10421-15, з урахуванням рішення
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 03.09.2014 р.
№ 6189/10/04-36-10-08-09 - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати
повністю податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції в
Амур-Нижньодніпровському районі м.
Дніпропетровська Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області від 24.06.2014 р. № 10421-15, з
урахуванням рішення Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 03.09.2014 р.
№ 6189/10/04-36-10-08-09.

Стягнути з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1; індекс
49082, АДРЕСА_1) судові витрати пов'язані
зі сплатою судового збору у розмірі 182,70
грн. (сто вісімдесят дві гривні 70
копійок).

Постанова суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду через
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд, в порядку та у
строки, передбачені ст. 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, та набирає законної сили
відповідно до ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови складений 17
грудня 2014 року.

Суддя С. В.
Прудник