Справа № 2а/1770/4685/11
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2014-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/35047/12

№ К/9991/35047/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:головуючого
судді-доповідача:Усенко Є.А.,суддів:
Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,
розглянувши у попередньому судовому
засіданні

касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Рівному Рівненської
області Державної податкової служби

на постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 21.11.2011

та ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 07.05.2012

у справі № 2а/1770/4685/2011 Рівненського
окружного адміністративного суду

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрпромсервіс»

до Державної податкової інспекції (ДПІ)
у м. Рівне

про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного
адміністративного суду від 21.11.2011,
залишеною без змін ухвалою
Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 07.05.2012,
позов задоволено: визнано протиправним
та скасовано податкове
повідомлення-рішення № від
11.07.2011.

У касаційній скарзі ДПІ у м. Рівне
просить скасувати ухвалені у справі
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій та відмовити у задоволенні
позову, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Заперечуючи проти касаційної скарги,
позивач просить залишити її без
задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню.

У судовому процесі встановлено, що
фактичною підставою для визначення
позивачу штрафних (фінансових) санкцій
згідно з податковим
повідомленням-рішенням, з приводу
правомірності якого виник спір, став
висновок контролюючого органу,
викладений в акті перевірки від 25.06.2011
№ 426, про порушення позивачем пункту 57.1
статті 57 Податкового кодексу України
(ПК) у зв'язку із затримкою на 190
календарних днів граничного строку
сплати узгодженого податкового
зобов'язання у сумі 5223,18 грн.

За наслідками перевірки відповідачем
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 11.07.2011 №
, яким позивачу нараховано до
сплати штраф у розмірі 20 % від суми 5223,18
грн. - 1044,63 грн.

Згідно з підпунктом 5.3.1 пункту 5.3 статті
5 Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» (далі по тексту - Закон №
2181-ІІІ) (втратив чинність з 1 січня 2011
року) платник податків зобов'язаний
самостійно сплатити суму податкового
зобов'язання, зазначену у поданій ним
податковій декларації, протягом десяти
календарних днів, наступних за
останнім днем відповідного граничного
строку, передбаченого підпунктом 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 цього Закону для
подання податкової декларації.

Такий же строк сплати суми податкового
зобов'язання, зазначену платником
податків у податковій декларації, та
початок його перебігу встановлені й
пунктом 57.1 ст. 57 ПК.

У судовому процесі встановлено, що при
оплаті товариством узгоджених сум
податкових зобов'язань із штрафних
санкцій по податку на прибуток,
застосованих за І-ІІІ квартали 2009 року,
податковий орган в обліку сплачених
сум податкових зобов'язань спрямовував
суми поточних платежів на погашення
податкового боргу, який виник раніше
податкового періоду, за який
здійснювалась оплата. Узгоджені суми
податкових зобов'язань за платежем із
штрафних санкцій із податку на
прибуток за вказані податкові звітні
періоди сплачені позивачем з
дотриманням строку сплати,
встановленого підпунктом 5.3.1 пункту 5.3
статті 5 Закону № 2181-ІІІ, що
підтверджується залученими до
матеріалів справи копіями платіжних
доручень від 04.11.2010 № 728 та № 727 із
зазначенням призначення платежу про
сплату штрафних санкцій з податку на
прибуток за відповідні податкові
періоди (а.с. 24,26).

Відповідно до пункту 7.7 статті 7 Закону
№ 2181-III податковий борг погашається
попередньо погашенню податкових
зобов'язань, які не є податковим боргом,
у порядку календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

Проте ця норма не позбавляє платника
податків права самостійно визначити
джерела погашення узгоджених
податкових зобов'язань відповідно до
пункту 7.1 статті 7 Закону
№ 2181-III та від обов'язку самостійно
сплатити суму податкового зобов'язання
відповідно до підпункту 5.3.1 пункту 5.3
статті 5 цього ж Закону. Суми податкових
зобов'язань або податкового боргу з
урахуванням підпункту 16.5.2 пункту 16.5
статті 16 Закону № 2181-III слід вважати
сплаченими у день реєстрації
банківською установою платіжного
документа із зазначеним у ньому
призначенням платежу на сплату
відповідних податкових зобов'язань або
податкового боргу, визначених
платником податків. Законом № 2181-III не
визначено серед заходів, які
вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу, зміну призначення
платежу, самостійно визначеного
платником податків.

Як визначено підпунктом 7.1.1 пункту 7.1
статті 7 Закону № 2181-III, джерелами
самостійної сплати податкових
зобов'язань або податкового боргу
платника податку є будь-які власні
кошти такого платника податку. Отже,
грошовий платіж є єдиною формою сплати
податкових зобов'язань і погашення
податкового боргу.

Згідно з пунктом 3.8 Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті, затвердженої
постановою Правління Національного
банку України від 21.01.2004 №
22, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 29.03.2004 за № N 377/8976,
реквізит «Призначення платежу»
платіжного доручення заповнюється
платником так, щоб надавати повну
інформацію про платіж та документи, на
підставі яких здійснюється
перерахування коштів отримувачу.
Повноту інформації визначає платник з
урахуванням вимог законодавства
України.

З огляду на зазначене, суди першої та
апеляційної інстанцій із дотриманням
норм матеріального та процесуального
права дійшли юридично обґрунтованого
висновку, що самостійне зарахування
податковим органом сплачених
платником податку сум в рахунок
погашення податкового боргу, який не
вказаний платником в реквізиті
«Призначення платежу» платіжного
доручення під час перерахування
податку на додану вартість до бюджету,
є неправомірним та суперечить приписам
Закону № 2181-III.

Доводи касаційної скарги не
спростовують правильність
вищенаведених висновків судів
попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції залишає
касаційну скаргу без задоволення, а
судові рішення - без змін, якщо визнає,
що суди першої та апеляційної
інстанції не допустили порушень норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судових рішень чи
вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, Вищий адміністративний суд
України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Рівному Рівненської
області Державної податкової служби
залишити без задоволення.

Постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 21.11.2011 та
ухвалу Житомирського апеляційного
адміністративного суду від 07.05.2012 - без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути
переглянута Верховним Судом України з
підстав та в порядку, передбачених
статтями 236-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:Є.А. Усенко Судді:
О.А. Веденяпін М.П. Зайцев