Справа № 872/12234/13
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 листопада 2014 рокусправа № 804/6748/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Баранник Н.П.

суддів: Малиш Н.І.
Щербака А.А.

за участю секретаря судового
засідання: Фірсік Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 10
червня 2013 року у справі №804/6748/13-а за
адміністративним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Нікопольський ливарно-механічний
завод» до Нікопольської об'єднаної
державної податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби про визнання
протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нікопольський
ливарно-механічний завод» (далі
позивач) звернулося до суду з позовом
до Нікопольської об'єднаної державної
податкової інспекції
Дніпропетровської області Державної
податкової служби (правонаступником є
Нікопольська об'єднана державна
податкова інспекція Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області) (далі
відповідач, ОДПІ), в якому просило
визнати протиправним та скасувати
податкові повідомлення-рішення №
від 14.02.2013 та № від 15.05.2013р..

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 10
червня 2013 року позовні вимоги
задоволено, оскаржені податкові
повідомлення-рішення скасовані.

Постанова обґрунтована тим, що
при винесенні оскаржених рішень
відповідачем не дотримано вимог п. 58.4
ст. 58 Податкового кодексу України щодо
заборони винесення та надіслання
платнику податків повідомлень-рішень
до набрання законної сили рішенням в
кримінальній справі.

Не погодившись із прийнятим
судовим рішенням, відповідач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
просить постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 10
червня 2013 року у даній справі скасувати
та прийняти нову про відмову у
задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник
відповідача підтримав доводи та
обґрунтування апеляційної скарги,
наполягав на її задоволенні.

Представник позивача заперечував
проти задоволення вимог апеляційної
скарги позивача. Зазначив, що суд
першої інстанції прийняв законне та
обґрунтоване рішення, тому підстави
для його скасування відсутні. Вважає,
що позивачем надано достатньо доказів
на спростування виявлених під час
перевірки порушень податкового
законодавства.

Заслухавши представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції слід скасувати, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом,
підтверджено матеріалами справи,
відповідачем проведено документальну
планову виїзну перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Нікопольський ливарно-механічний
завод» з питань дотримання вимог
податкового законодавства за період з
01.10.2011 р. по 30.09.2012 р., валютного та іншого
законодавства за період з 01.10.2011 р. по
30.09.2012 р..

За результатами перевірки
складено акт № 158/221/37196329 від 21.01.2013 р..

Перевіркою виявлені наступні
порушення:

- не підтверджено реальність
здійснення господарських відносин з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Лігран»,
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Матадор»,
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Старт-Д», їх вид,
обсяг, якість та розрахунки, а саме,
встановлено дефектність первинних
документів та відсутність об'єктів
оподаткування та встановлено
порушення:

- пп. 14.1.27 п. 14.1. ст. 14, пп. 138.1, 138.2, 138.4
ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 135.1., пп. 135.4.1
п. 135.4 ст. 135, п. 137.1 ст. 137, п. 7 підрозділу
ХХ Перехідні положення Податкового
кодексу України, з урахуванням норм пп.
14.1.36, пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 Податкового
кодексу України, в результаті чого
занижено податок на прибуток всього у
сумі 1 296 277,31 грн.;

- ст. 185, ст. 188, ст. 201, п. 198.3, п. 198.6 ст.
198, п. 200.2, абз. «п» п. 200.4 ст. 200
Податкового кодексу України, пп. 4.6.3, пп.
4.6.6, пп. 4.6.8 Порядку заповнення та
подання податкової звітності з податку
на додану вартість, в результаті чого
встановлено заниження податку на
додану вартість на загальну суму 1 439
925,39 грн. (а.с. 75).

Порушення законодавства
обґрунтовані в акті перевірки
наступним. Товариство мало
господарські взаємовідносини з
контрагентами: Товариством з обмеженою
відповідальністю «Лігран»,
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Матадор»,
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Старт-Д», які
допустили порушення податкового
законодавства, а саме: відсутні
необхідні умови для ведення
господарської діяльності, власні
основні фонди, технічний персонал в
необхідній кількості, виробничі
активи, складські приміщення,
транспортні засоби у необхідній
кількості. Зазначені висновки зроблені
на підставі матеріалів перевірок
зазначених контрагентів, здійснених
іншими податковими органами. Угоди
позивача з указаними контрагентами
визнані такими, що не спричиняють
правових наслідків.

Крім того, встановлено факт
включення до податкового кредиту
листопада 2011 р. сум податку на додану
вартість за податковими накладними,
виписаними в вересні та жовтні 2010 р.,
шляхом подання уточнюючого розрахунку
від 04.11.2011 р. за жовтень 2010 р., чим
порушені вимоги п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України.

На підставі акту перевірки
Нікопольською ОДПІ винесені податкові
повідомлення-рішення № від 14.02.2013
р., № від 15.05.2013 р..

Позивач, вважаючи прийняті
податковим органом рішення
протиправними, звернувся до суду з
позовом про їх скасування.

Суд першої інстанції,
задовольняючи позовні вимоги та
скасовуючи оскаржені рішення, дійшов
висновку, що відповідачем не дотримано
вимог п. 58.4 ст. 58 Податкового кодексу
України щодо заборони винесення та
надіслання платнику податків
повідомлень-рішень до набрання
законної сили рішенням в кримінальній
справі. До прийняття податкових
повідомлень-рішень відповідач був
обізнаний про проведення досудового
розслідування в кримінальному
провадженні стосовно контрагентів
позивача - Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лігран», Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Матадор», Товариства з обмеженою
відповідальністю «Старт-Д» та мав
врахувати положення п. 58.4 ст. 58
Податкового кодексу України.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, та вважає за необхідне
скасувати рішення з прийняттям нового
у справі - про задоволення позовних
вимог але з інших підстав, з огляду на
наступне.

Так, відповідно до п. 58.4 ст. 58
Податкового кодексу України, у разі
коли судом за результатами розгляду
кримінального провадження про
кримінальне правопорушення, предметом
якого є податки, збори, винесено
обвинувальний вирок, що набрав
законної сили, або винесено рішення про
закриття кримінального провадження за
нереабілітуючими підставами,
відповідний контролюючий орган
зобов'язаний визначити податкові
зобов'язання платника податків за
податками та зборами, несплата
податкових зобов'язань за якими
встановлена судовим рішенням, та
прийняти податкове
повідомлення-рішення про нарахування
платнику таких податкових зобов'язань
і застосування стосовно нього штрафних
(фінансових) санкцій у розмірах,
визначених цим Кодексом.

Складання та надсилання платнику
податків податкового
повідомлення-рішення за податковими
зобов'язаннями платника податків за
податками та зборами, несплата
податкових зобов'язань за якими
встановлена судовим рішенням,
забороняється до набрання законної
сили судовим рішенням у кримінальному
провадженні або винесення ухвали про
закриття такого кримінального
провадження за нереабілітуючими
підставами.

Абзац другий цього пункту не
застосовується, коли податкове
повідомлення-рішення надіслане до
повідомлення особі про підозру у
вчиненні кримінального
правопорушення.

Суд першої інстанції,
застосовуючи до спірних правовідносин
вказану норму Закону, не врахував того
факту, що кримінальне провадження було
відкрито стосовно посадових осіб
контрагентів позивача, доказів
повідомлення про підозру у вчиненні
кримінального правопорушення як
посадовим особам контрагентів
позивача так і посадовим особам ТОВ
«Нікопольський ливарно-механічний
завод» матеріали справи не містять.
Крім того, перевірка Товариства
проводилася у період з 05.12.2012 по 14.01.2013,
акт перевірки, на підставі якого
прийнято оскаржені податкові
повідомлення-рішення, складено 21.01.2013р.,
тобто до отримання постанови органу
досудового слідства, якою була
призначена позапланова перевірка в
межах розслідування кримінальної
справи. Тобто перевірка проводилася
податковим органом не в рамках
кримінальної справи, порушеної
відносно посадових осіб контрагентів
позивача.

В даному випадку є помилковим
застосування судом першої інстанції до
спірних правовідносин положень п. 58.4
ст. 58 Податкового кодексу України.

Щодо фактичних обставин справи.

Використовуючи дані
документальних перевірок контрагентів
позивача: ТОВ «Лігран», ТОВ «Матадор»,
ТОВ «Старт-Д», ТОВ «Едіта Плюс»
відповідач в акті перевірки зазначив,
що стосовно означених підприємств не
встановлено наявності розумних
економічних або інших причин (ділової
мети) системного придбання та продажу
товарів, здійснені ними операції не
підтверджуються стосовно врахування
реального часу здійснення операцій,
місцезнаходження майна, наявності
трудових ресурсів,
виробничо-складський приміщень та
іншого майна, які необхідні для
виконання такого постачання або
здійснення діяльності. Укладені
вказаними підприємствами договори,
відповідно до п.п.1, 2 ст.215, п.п.1, 5 ст.203 ЦК
України є нікчемними, отже ці
підприємства здійснювали діяльність,
спрямовану на проведення операцій,
пов'язаних з наданням податкової
вигоди для третіх осіб.

Як вбачається з акту перевірки
спірні господарські операції були
вчинені позивачем протягом 2011 року,
відтак застосуванню підлягають
нормативні приписи Податкового
кодексу України.

Так, у відповідності до приписів
п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу
України, витрати - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних для провадження
господарської діяльності платника
податку, в результаті яких
відбувається зменшення економічних
вигод у вигляді вибуття активів або
збільшення зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно з п.138.2 ст.138 Податкового
кодексу України, витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Згідно з п.п. 139.1.9 п.139.1 ст.139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат витрати,
не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
первинними документами, обов'язковість
ведення і зберігання яких передбачена
правилами ведення бухгалтерського
обліку та нарахування податку.

Крім того, слід зазначити, що за
змістом частини 2 статті 3 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні"
податкова звітність ґрунтується на
даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Таким чином, відображення
господарської операції у податковому
обліку повинно здійснюватись
відповідно до її реального
економічного змісту на підставі
первинних документів бухгалтерського
обліку.

Згідно з п.198.1 ст.198 Податкового
кодексу України, право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво,
спорудження, створення) необоротних
активів, у тому числі при їх ввезенні на
митну територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів
на митну територію України за
договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Згідно п.198.2 ст.198 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з
банківського рахунка платника податку
на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником
податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Положеннями п. 198.3 ст. 198
Податкового кодексу України
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У
разі коли на момент перевірки платника
податку органом державної податкової
служби суми податку, попередньо
включені до складу податкового
кредиту, залишаються не підтвердженими
зазначеними цим пунктом документами,
платник податку несе відповідальність
відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201
Податкового кодексу України, податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

З матеріалів справи вбачається,
що позивач формував валові витрати та
податковий кредит на підставі
податкових накладних, отриманих від
вказаних вище контрагентів, та у
зв'язку з оплатою цим підприємствам
вартості наданих ними послуг, що
відповідає наведеним вимогам
законодавства.

Так, з матеріалів справи
вбачається, що позивачем були укладені
договори щодо надання послуг з
наступними контрагентами: з ТОВ
«Матадор» надання послуг по обробці
сталевих виливків (упорів, башмаків,
роликів, ланок); з ТОВ «Старт-Д» -
надання послуг з дефектоскопії; з ТОВ
«Едіта-Плюс» - на виконання робіт з
обробки сталевих виливків; з ТОВ
«Лігран» - з надання послуг перевезення
вантажу.

Виконання умов договорів
підтверджується первинними
документами: актами виконаних робіт,
податковими накладними, рахунками,
товарно-транспортними накладними та
іншими документами, які свідчать про
використання наданих послуг у власній
господарській діяльності.

Колегія суддів вважає, що
відповідачем безпідставно, всупереч
фактичним обставинам справи зроблено
висновок про нікчемність угод позивача
з ТОВ «Матадор», ТОВ «Лігран», ТОВ
«Старт-Д», ТОВ «Едіта-Плюс». Зважаючи на
те, що у позивача наявні належним чином
складені фінансово-господарські
документи та податкові накладні, які
підтверджують реальність операцій,
останній мав право на формування
податкового кредиту та формування
витрат на підставі цих документів,
оскільки останнім доведено
використання наданих цими
контрагентами послуг у власній
господарській діяльності.

На доказ того, що власні
потужності не дозволяли самостійно
забезпечити великі обсяги виробництва
на всіх його етапах, у зв'язку з чим
підприємство потребувало залучення
третіх осіб, позивачем надано копію
штатного розкладу, за яким на
підприємстві взагалі відсутні
спеціалісти-дефектоскопісти, а у штаті
ливарного цеху числилось лише два
спеціалісти, які фізично не мали
можливості виконати великий обсяг
робіт.

Складені на виконання
перелічених договорів первинні
документи були досліджені
відповідачем під час перевірки,
питання щодо правильності їх складання
та змісту не виникали.

Виходячи із змісту поданих
позивачем первинних документів на
підтвердження виконання договорів
поставки та послуг з перевезення
вантажу, вбачається, що вони мають всі
законодавчо передбачені реквізити,
відповідають вимогам Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", які ставляться до
первинних документів, є такими, що
підтверджують реальність здійснення
відповідної господарської операції.

На момент укладення та реалізації
вказаних вище договорів контрагенти
позивача мали зареєстровані у
встановленому порядку установчі
документи та цивільну дієздатність
згідно з чинним законодавством, були
зареєстровані як платники податку на
додану вартість.

Законодавчо встановлені вимоги,
необхідні для чинності правочину (ст.203
ЦК України), позивачем та його
контрагентами дотримані.

Слід зазначити, що чинним
законодавством України не передбачено
обов'язку сторони договору перевіряти
повноваження контрагента на
підписання первинних бухгалтерських
та податкових документів, як і не
передбачено відповідальності сторони
договору за порушення її контрагентом
вимог чинного законодавства при
укладанні договору. У тому випадку,
якщо не доведено обізнаності сторони
договору про факт порушення
законодавства його контрагентом на
момент укладання договору, вважається,
що така сторона діяла правомірно.

Укладені позивачем з
переліченими вище підприємствами
договори відповідають вимогам чинного
законодавства України, мають своїм
наслідком зміну у майновому стані
учасників правочину, а факт виконання
господарських зобов'язань сторін
підтверджується первинними та
податковими документами. Позивачем на
спростування доводів відповідача
надано: податкові накладні, акти
здачі-прийняття виконаних робіт,
рахунки-фактури.

Податкові накладні, що є в
матеріалах справи містять усі
реквізити та заповнені згідно норм
діючого на час їх заповнення
законодавства.

Узагальнюючи викладене, суд
апеляційної інстанції вважає, що
позивач правомірно включив суми
податку на додану вартість до
податкового кредиту по відображеним у
актах перевірки періодах так і
правомірно формував витрати
операційної діяльності з податку на
прибуток.

Податковий орган, в свою чергу, не
надав жодних доказів на підтвердження
того, що платник податку (позивач у
справі) діяв без належної обачності й
обережності і йому мало бути відомо про
порушення, які допускали його
постачальники по ланцюгу.

Якщо контрагенти позивача не
виконали свого зобов'язання зі сплати
податку до бюджету, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає безпідставним
твердження відповідача, що позивачем
сформовано податковий кредит з
порушенням вимог податкового
законодавства.

Що стосується висновків
податкового органу про
неправомірність збільшення позивачем
суми податкового кредиту на 164 519,00 грн.
в уточнюючому розрахунку за жовтень 2010
р., поданому в листопаді 2011 р. на
підставі включення сум за податковими
накладними, виписаними у
вересні-жовтні 2010 р., колегія суддів
зазначає наступне.

В період виникнення
правовідносин був чинним Закон України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами»,
положення якого передбачали право
платника податку на виправлення
помилки, допущеної в податковій
декларації, зокрема, шляхом подання
уточнюючого розрахунку не пізніше
закінчення 1095 дня, наступного за
останнім днем граничного строку
подання податкової декларації.

У разі, коли за результатами
виправлення помилки виникає
необхідність повернення надміру
сплачених або невідшкодованих сум,
такі суми можуть бути отримані
платником лише в тому випадку, якщо з
моменту здійснення переплати минуло не
більше 1 095 днів.

У відповідності до цих норм
позивачем протягом 1 095 днів було
використане право на виправлення
помилки. Уточнюючий розрахунок, на
підставі якого до складу податкового
кредиту включено суму податкових
накладних за вересень-жовтень 2010р.,
було подано в межах 1 095 днів та до
початку проведення перевірки.

На момент прийняття податкового
повідомлення-рішення Закон України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами» втратив
чинність.

Положеннями Податкового кодексу
України передбачено право платника
податків на включення до податкового
кредиту сум податку на додану вартість
на підставі отриманих податкових
накладних протягом 365 днів з дати
складання податкової накладної.

При цьому, законодавство, чинне на
момент виникнення правовідносин, не
містило зазначеної норми.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 58
Конституції України та п. 2 рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів) від 09.02.1999 р., суд приходить до
висновку, що положення ст. 198
Податкового кодексу України не
підлягали застосуванню при винесенні
податкового повідомлення-рішення,
оскільки звужують права платника
податків.

З огляду на викладене вище,
колегія суддів вважає безпідставним
нарахування позивачу грошових
зобов'язань за податковими
повідомленнями-рішеннями:
№ від 14.02.2013 та № від
15.05.2013р..

Неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
помилкове застосування норм
матеріального права, відповідно до
ст.202 КАС України є підставою для
скасування постанови суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.198, 202, 205, 207 КАС
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби -
задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 10
червня 2013р. у справі № 804/6748/13-а -
скасувати.

Позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Нікопольський ливарно-механічний
завод» - задовольнити.

Визнати протиправним та
скасувати податкові
повідомлення-рішення Нікопольської
об'єднаної державної податкової
інспекції Дніпропетровської області
Державної податкової служби №
від 14.02.2013р., № від 15.05.2013р..

Стягнути з Державного бюджету
України на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Нікопольський ливарно-механічний
завод» () судові витрати в
сумі 2 294,00грн. (дві тисячі двісті
дев'яносто чотири гривні 00 коп.).

Постанова апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку та строки, визначені ст.212
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Повний текст постанови
виготовлено 08.12.2014р..

Головуючий:
Н.П. Баранник

Суддя:
Н.І. Малиш

Суддя:
А.А. Щербак