Справа № 161/6825/13-а, 161/6825/13-а
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року
Справа № 876/10733/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Онишкевича Т.В.,

суддів
Дяковича В.П., Іщук Л.П.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на постанову Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 09 липня 2013 року у справі за
її позовом до управління Пенсійного
фонду України в м. Луцьку Волинської
області про перерахунок пенсії,

ВСТАНОВИВ :

26 жовтня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з адміністративним позовом, у
якому просила, змінивши позовні вимоги,
стягнути з управління Пенсійного фонду
України в м. Луцьку Волинської області
(далі - УПФ України в м. Луцьку) 93192,77 грн.
недоплаченої основної пенсії та
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю за період з 01.11.2006 року по 31.12.2006
року, з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року та з
22.05.2008 року по 30.06.2010 року.

Постановою Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 09 липня 2013
року у задоволенні вказаного позову
було відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить зазначене судове рішення
скасувати і ухвалити нове про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права. Апеляційну
скаргу обґрунтовує тим, що строк
звернення до суду з позовними вимогами
за минулий час пропущено нею з поважних
причин, що встановлено судом першої
інстанції ухвалою від 18.04.2013 року.
Зазначає, що про порушення свого права
вона дізналася 14.10.2011 року з листа
відповідача, яким відмовлено їй у
перерахунку пенсії. Крім того звертає
увагу суду, що суми пенсій не одержані
своєчасно з вини органу, що призначає
або виплачує пенсію, виплачуються за
минулий час без обмеження будь-яким
строком.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання апеляційного суду не
з'явилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1
ст. 197 КАС України суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд приходить до
переконання, що подана апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_1, суд виходив із того, що
позивачка із заявою до відповідача про
перерахунок пенсії відповідно до ст.ст.
50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за 2006-2010 роки не
зверталася, а тому в управління
Пенсійного фонду України не було
підстав для перерахунку та виплати
пенсії позивачу.

Оскільки вперше таку заяву було подано
26.08.2011 року та виплату їй не було
проведено, на думку суду саме тоді
позивачка дізналася про порушення її
прав і свобод.

У зв'язку з не проведення перерахунку
та виплати 26.10.2011 року позивач
звернулася з даним позовом до суду.
Строк звернення до суду їй було
поновлено.

З урахуванням кінцевої дати періоду
вимоги 29.06.2010 року, дати звернення з
першою досудовою вимогою 26.08.2011 року та
дати звернення з позовом до суду 26.10.2011
року, позивачем було пропущено строк
звернення до адміністративного суду.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку апеляційного суду, частково
відповідають нормам матеріального і
процесуального права та фактичним
обставинам справи.

Безспірно встановлено, що позивач є
особою, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи першої
категорії та визнана інвалідом ІІІ
групи внаслідок захворювання,
пов'язаного з наслідками аварії на
ЧАЕС. За спірний період ОСОБА_1
перебувала на пенсії по інвалідності
відповідно до Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», а тому
відповідно до ст.ст. 50, 54 зазначеного
Закону мала право на одержання пенсії,
не нижчої шести мінімальних пенсій за
віком, і додаткову пенсію у розмірі 50 %
мінімальної пенсії за віком.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року визнано такими, що не
відповідають Конституції України
положення п. 28 Розділу II Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України», якими
було змінено редакції ст.ст. 50, 54
вищевказаного Закону та обмежено право
на отримання спірної пенсії, із
вказівкою на те, що дане рішення
Конституційного Суду України має
преюдиціальне значення для судів
загальної юрисдикції при розгляді ними
позовів у зв'язку з правовідносинами,
які виникли внаслідок дії положень
статей законів, що визнані
неконституційними.

Відповідно до ст. 152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним Судом
України рішення про їх
неконституційність.

За таких обставин апеляційний суд
приходить до переконання про
підставність адміністративного позову
ОСОБА_1 щодо зобов'язання УПФ України в
м. Луцьку провести перерахунок і
виплату належної їй пенсії по
інвалідності та додаткової пенсії за
шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з
положень ст.ст. 50, 54, 67 Закону № 796-XII та
правомірність задоволення цих вимог
судом першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України
адміністративний суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, та
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права. У своєму рішенні у
справі «Кечко проти України» від 08.11.2005
року Європейський Суд з прав людини
звертає увагу на те, що у межах свободи
дій держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Пленум Верховного Суду України у п. 5
постанови № 9 від 01.11.1996 року «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» звернув увагу
на те, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Відповідно до положень ст. 17 Закону
України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії» основні державні соціальні
гарантії встановлюються законами з
метою забезпечення конституційного
права громадян на достатній життєвий
рівень. До числа основних державних
соціальних гарантій включаються
мінімальний розмір заробітної плати,
мінімальний розмір пенсії за віком,
неоподатковуваний мінімум доходів
громадян, розміри державної соціальної
допомоги та інших соціальних виплат.

З урахуванням наведених норм
апеляційний суд приходить до
переконання, що законодавством України
Кабінету Міністрів України не надано
повноважень щодо встановлення розміру
мінімальної пенсії за віком або по
встановленню в абсолютних цифрах
розмірів соціальних виплат, які
відповідно до чинного законодавства
визначаються залежно від розміру
мінімальної пенсії за віком або
розміру мінімальної заробітної плати.

У вказаному Законі викладено основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я. Пільги, компенсації, гарантії
є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень.
Тому звуження підзаконним актом змісту
та обсягу права, наданого Законом №
796-XII, є неправомірним і безпідставним.

Крім того, з статей 50 та 54 Закону № 796-XII
випливає, що під час визначення розміру
пенсії та щомісячної додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю, за основу
їх нарахування береться мінімальна
пенсія за віком.

За чинним законодавством розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування». Іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає.

З огляду на викладене, апеляційний суд
приходить до переконання, що положення
частини третьої статті 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», з якої
випливає, що мінімальний розмір пенсії
за віком, встановлений абзацом першим
частини першої цієї статті,
застосовується виключно для
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, не
слід брати до уваги, оскільки наявність
такої норми за відсутності іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на отримання пенсії і щомісячної
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, виходячи з розміру
мінімальної пенсії за віком, як це
встановлено статтями 50 та 54 Закону №
796-XII.

Відповідно до частини третьої статті 67
Закону № 796-XII, яка набрала чинності 31
жовтня 2006 року, у разі збільшення
розміру прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом, підвищується
розмір пенсії, визначений відповідно
до статті 54 цього Закону, а також розмір
додаткової пенсії за шкоду, заподіяну
здоров'ю, особам, віднесеним до 1, 2, 3, 4
категорій, та розмір щомісячної
компенсації сім'ям за втрату
годувальника внаслідок Чорнобильської
катастрофи. Перерахунок пенсії
здійснюється з дня встановлення нового
розміру прожиткового мінімуму.

Аналіз зазначеної норми, яка носить
імперативний характер, на переконання
апеляційного суду свідчить, що
підставою для перерахунку пенсії є
встановлення нового розміру
прожиткового мінімуму і цей
перерахунок здійснюється з дня
встановлення такого мінімуму.

Відповідно до частини першої статті 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» мінімальний розмір
пенсій за віком встановлюється у
розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір
пенсії за віком залежить від нового
розміру прожиткового мінімуму.
Оскільки позивачу слід визначати
пенсію, виходячи з мінімальної пенсії
за віком, яка встановлюється в розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, то в разі
збільшення розміру цього прожиткового
мінімуму перерахунок пенсії позивачки
повинен проводитись, виходячи з нового
розміру мінімальної пенсії за віком.

Тому відмова УПФ України в м. Луцьку у
проведенні такого перерахунку у разі
встановлення нового розміру
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом, є протиправною.

Разом із тим, при вирішенні
адміністративного позову ОСОБА_1 про
перерахунок пенсії судом першої
інстанції безпідставно не враховано,
що згідно із ч. 1 ст. 100 КАС України
пропущення строку звернення до
адміністративного суду є підставою для
залишення без розгляду
адміністративного позову.

Як слідує з матеріалів справи позовні
вимоги були заявлені за період з 01.11.2006
року по 31.12.2006 року, з 09.07.2007 року по
31.12.2007 року та з 22.05.2008 року по 30.06.2010
року, а з позовом до суду ОСОБА_1
звернулася лише 26 жовтня 2011 року.

При цьому апеляційний суд не
погоджується із доводами позивачки про
те, що строк звернення до суду почав
свій перебіг після отримання нею від
відповідача відповіді на своє
звернення, адже про порушення своїх
прав вона дізналась у момент виплати їй
пенсії у неналежному розмірі.

Окрім того, на переконання
апеляційного суду, не підлягають
застосуванню до спірних правовідносин
приписи ч. 2 ст. 87 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», якою
передбачено виплату за минулий час без
обмежень будь-якими строками
нарахованої, але не затребуваної
своєчасно пенсії, до якої спірний
розмір пенсії не належить.

Поважних причин, які б позбавляли
можливості своєчасно звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав
позивачкою не наведено і судом не
встановлено.

З урахуванням наведеного та фактичної
дати звернення позивачки за захистом
своїх порушених прав, виходячи із
передбаченого законом строку
звернення до адміністративного суду,
апеляційний суд приходить до
переконання, що адміністративний позов
ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

Таким чином, оскільки при вирішенні
даного публічно-правового спору судом
першої інстанції було допущено
порушення норм процесуального права, а
мотиви, з яких виходив суд під час
ухвалення свого рішення, не
відповідають фактичним обставинам
справи, оскаржувана постанова підлягає
скасуванню із залишенням
адміністративного позову ОСОБА_1 без
розгляду.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 203, 205, 206, 254
КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Постанову Луцького міськрайонного
суду Волинської області від 09 липня 2013
року у справі № 161/6825/13-а скасувати та
адміністративний позов ОСОБА_1
залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Дякович

Л.П.Іщук