Справа № 826/11519/14
Суддя: Гром Л.М.
Дата ухвалення: 2014-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Гарник К.Ю.
Суддя-доповідач: Гром Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

17 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді - Гром Л.М.;

суддів - Бєлової Л.В.,

Міщука М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 15 жовтня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
Приватного підприємства
«Флексосервіс» до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві про стягнення
заборгованості,

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
15 жовтня 2014 року позов задоволено,
визнано протиправними і скасовано
податкове повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у
Солом'янському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від 15
липня 2014 року № .

Не погоджуючись з постановою суду
першої інстанції відповідач звернувся
до Київського апеляційного
адміністративного суду з апеляційною
скаргою, в якій просить ухвалене у
справі судове рішення скасувати та
постановити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

У судове засідання сторони не
з'явилися, причини неявки сторін суду
невідомі, про розгляд справи були
повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час і місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання
всіх осіб, які беруть участь в справі,
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу, відповідно до ч.1
ст.41 КАС України, не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши за матеріалами справи
наведені у апеляційній скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачем проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ПП
«Флексосервіс» з питань дотримання
вимог податкового законодавства з ПДВ
та податку на прибуток при
взаємовідносинах з ТОВ «Оланса» за
період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року, за
результатами якої складено акт від
03.07.2014 року № 3038/26-58-22-08-11/32211174 (далі по
тексту - Акт перевірки).

На підставі Акту перевірки
відповідачем винесено податкове
повідомлення-рішення від 15.07.2014 року №
, яким позивачу в порушення вимог
п. 138.2 ст. 138, п. 139.1 ст. 139 Податкового
кодексу України, п. 2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 05.06.95 року
за № 168/704, ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств на суму
257072 грн.

Позивач, вважаючи дане податкове
повідомлення-рішення неправомірним,
звернувся до суду.

Приймаючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
наступних мотивів, з чим погоджується
колегія суддів.

Згідно пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Податкового
кодексу України, податковий кредит - це
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного періоду.

Відповідно до п.198.1, п.198.3. ст.198 Кодексу,
податковий кредит звітного періоду
складається із сум податків, сплачених
(нарахованих) платником податку у
звітному періоді у зв'язку з придбанням
товарів (робіт і послуг), вартість яких
відноситься до складу витрат
виробництва (обігу). Право на
нарахування податкового кредит
виникає незалежно від того, чи такі
товари (послуги) та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Згідно п.198.6. ст.198 ПК України, не
підлягають включенню до складу
податкового кредиту суми сплаченого
(нарахованого) податку у зв'язку з
придбанням товарів (послуг), не
підтверджені податковими накладними
чи митними деклараціями (іншими
подібними документами згідно з п.201.11
ст.201 Кодексу). У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
підпунктом документами, платник
податку несе відповідальність у
вигляді фінансових санкцій,
установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

Відповідно до п.201.10. ст.201 Кодексу,
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Крім того, до складу валових витрат, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування відповідно до пункту 138.1
статті 138 Податкового кодексу України,
входять: витрати від операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:
інші витрати, визначені згідно з
пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті,
пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього
Кодексу; крім витрат, визначених у
пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139
цього Кодексу.

При цьому, згідно з підпунктом 138.2
статті 138 Податкового кодексу України
витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом 2
цього Кодексу.

Законом України «Про бухгалтерський
обік та фінансову звітність в Україні»
від 16.07.1999 року №996-ХІV (надалі - Закон
№996) передбачено, що підставою для
бухгалтерського обліку (який основою
будь-якого іншого обліку)
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.

Таким чином, для підтвердження
включення витрат на оплату виконаних
робіт до складу валових витрат
підприємства, а також для
підтвердження включення сум
сплаченого податку на додану вартість
у складі ціни за виконані роботи до
складу податкового кредиту, необхідні
первинні документи (платіжні
доручення, податкові накладні, акти
виконаних робіт тощо), оформлені
відповідно до вимог Закону України
«Про бухгалтерській облік та фінансову
звітність в Україні».

Відповідно до ст.1 зазначеного закону,
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст.9 Закону №996, підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи та
було встановлено судом першої
інстанції, 15.03.2011 року між ТОВ «Оланса»
(Постачальник) та ПП «Флексосервіс»
(Покупець) укладено договір № 1503/2,
відповідно до умов якого Постачальник
зобов'язується поставити матеріали для
поліграфічного виробництва (надалі -
Продукція), а Покупець зобов'язується
прийняти Продукцію та оплатити її на
умовах цього договору. Умови поставки
DDP.

Ціни на продукцію обумовлюються
Сторонами та вказуються у видаткових
накладних. Ціни на продукцію включають
доставку по м. Києву.

Основою для оплати продукції є
рахунки-фактури Постачальника, що
оформлюються при кожному
відвантаженні продукції. Загальну суму
цього Договору складає сума Продукції,
отриманої за всіма видатковими
накладними. Покупець здійснює оплату
за Продукцію протягом 90 календарних
днів після отримання відповідної
партії Продукції. Розрахунок за цим
Договором здійснюється в національній
валюті України шляхом безготівкових
розрахунків.

В рамках виконання зазначеного
договору позивачу постачались фарба,
самоклеючий папір, уповільнювач
флексофарби, висікальна пластина
згідно видаткових накладних від 01.04.2011
року № 35, від 04.04.2011 року № 82, від 05.04.2011
року № 100, від 20.04.2011 року № 219, від 25.04.2011
року № 248, які в рамках укладеного
договору оплачувались за наявними в
матеріалах справи рахунками-фактурами
від 01.04.2011 року № 35, від 04.04.2011 року № 82,
від 05.04.2011 року № 100, від 20.04.2011 року № 219,
від 25.04.2011 року № 248.

Довіреностями від 01.04.2011 року № 117, від
04.04.2011 року № 119, від 05.04.2011 року № 124, від
20.04.2011 року № 143, від 25.04.2011 року № 151
позивач уповноважив керівника
підприємства на отримання продукції в
рамках укладеного з ТОВ «Оланса»
договору.

На підтвердження факту перевезення
продукції позивачем долучено до
матеріалів справи копії посвідчень про
відрядження від 07.04.2011 року № ФС-0000008,
від 27.04.2011 року № 0000011 та подорожніх
листів та журнал-ордер і відомість по
рахунку 105 Транспортні засоби за 2011 рік,
з яких вбачається, що на балансі
позивача наявні автомобілі, якими
вказана продукція перевозилась від ТОВ
«Оланса» до місця їх зберігання -
складських приміщень, переданих
позивачу в користування за договорами
оренди від 09.10.2008 року № 2008/19А,
додатковою угодою до вказаного
договору від 01.01.2010 року, договору
оренди від 01.11.2009 року № 2009/26А та
додаткової угоди від 01.01.2011 року,
договору оренди від 01.01.2010 року № 2010/2А,
від 01.02.2011 року № 2011/11А, від 01.04.2011 року №
16-Ю.

На відвантажену згідно видаткових
накладних продукцію ТОВ «Оланса»
виписало позивачу податкові накладні
від 01.04.2011 року № 35, 04.04.2011 року № 82,
05.04.2011 року № 100, 20.04.2011 року № 219 25.04.2011
року № 248, складені у відповідності до
вимог чинного на момент виникнення
спірних відносин законодавства, що
стали підставою для включення
відповідних сум до складу витрат.

Вказані господарські операції
оплачені у повному обсязі шляхом
перерахування грошових коштів на
відповідні поточні рахунки, що
підтверджується копіями виписки банку
за особовим рахунком, карткою рахунку
631 по ТОВ «Оланса», наданих позивачем та
долучених до матеріалів справи.

Як вбачається з обставин справи,
позивачем включено до складу витрат
витрати по взаємовідносинам з ТОВ
«Оланса» за перевіряємий період на
підставі первинних документів, виданих
контрагентом позивача у зв'язку з
придбанням товарів.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що отримана в рамках
договору від 15.03.2011 року № 1503/2,
продукція використовувалась позивачем
у виробництві на власних виробничих
потужностях, що підтверджується
наявними в матеріалах справи копіями
актів списання від 29.04.2011 року № ФС-000027,
від 31.05.2011 року № ФС-000045, від 30.06.2011 року
№ ФС-000046, від 29.07.2011 року № ФС-000047, на
підставі яких можливо зробити висновок
про використання вказаної продукції у
виробництві шляхом списання зі складу
зберігання на рахунок 23 «Виробництво».

При цьому, колегія суддів також звертає
увагу на той факт, що вищезазначені
первинні, розрахункові та інші
документи повністю відповідають
вимогам, встановлених до первинних
документів, які пред'являються п. 2 ст. 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» і за висновками суду свідчать
про реальність операцій між позивачем
і його контрагентом.

В свою чергу, відповідачем не надано
доказів відсутності у контрагента
позивача спеціальної податкової
правосуб'єктності на момент виконання
вищевказаних договірних відносин,
зокрема того, що вказане підприємство
не було зареєстровано в якості
платника податку на додану вартість
або того, що його реєстрація платником
податку на додану вартість була
анульована в період укладення і
виконання спірних правочинів. Також
відповідачем не доведено облік
контрагентом позивача операцій, які
мають на меті отримання економічної
вигоди за рахунок уникнення
податкового навантаження. Відтак,
наявні в матеріалах справи копії
податкових накладних, на підставі яких
позивач сформував податковий кредит,
відповідають вимогам, встановленим ст.
201 ПК України.

Також відповідачем не було надано до
суду належних доказів, які б свідчили
про відсутність у названого
підприємства умов для здійснення
господарської діяльності (відсутність
майна, складських приміщень,
обладнання та виробничих потужностей,
в т.ч. орендованих, а також трудових
ресурсів, тощо), в т.ч. із залученням
третіх осіб.

Враховуючи наведене, судова колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що оскаржуване податкове
повідомлення-рішення не можна визнати
законним та обґрунтованим.

В свою чергу, доводи апелянта
спростовуються вищенаведеним,
матеріалами справи та не відповідають
вимогам чинного законодавства, а отже,
не підлягають задоволенню.

Отже, судова колегія визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Таким чином, враховуючи відповідні
правові норми та встановлені
обставини, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку про застосування
статті 200 КАС України.

Керуючись статтями 195, 196, 200, 205, 206 КАС
України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі Головного управління
Міндоходів у місті Києві - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України в
порядок і строки, визначені ст.212 КАС
України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя
Гром Л.М.

Судді:
Бєлова Л.В.

Міщук М.С.