Справа № 872/13846/13
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2014-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

06 листопада 2014 рокусправа № 808/6312/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Баранник Н.П.

суддів: Малиш Н.І.
Щербака А.А.

за участю секретаря судового
засідання: Фірсік Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 16 серпня 2013
року у справі № 808/6312/13-а за
адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Василівському районі Запорізької
області, третя особа: Шевченківський
відділ державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції про скасування вимоги та
зобов'язання утриматися від вчинення
певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась
до суду з позовом про визнання
протиправною та скасування вимоги
Управління Пенсійного фонду України в
Василівському районі Запорізької
області (далі відповідач) про сплату
боргу № Ф-414-у від 04.02.2011 року,
зобов'язання відповідача припинити
нарахування та стягнення єдиного
соціального внеску ОСОБА_1 як особі, що
перебуває на пенсії за віком, будучи
фізичною особою-підприємцем, який
обрав спрощену систему оподаткування.

Постановою Запорізького
окружного адміністративного суду від 16
серпня 2013 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено
повністю.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, позивачка,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
подала апеляційну скаргу. В скарзі
просить скасувати постанову
Запорізького окружного
адміністративного суду від 16 серпня 2013
року та винести нову постанову, якою
повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована
тим, що відповідач не мав права
направляти вимогу, оскільки обов'язок
сплати єдиного соціального внеску
фізичними особами-підприємцями, які
отримують пенсію за віком, було
скасовано у 2011 році.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав доводи та
обґрунтування вимог апеляційної
скарги, наполягав на її задоволенні.

Від відповідача надійшло
письмове клопотання розглядати справу
у відсутність його представника. В
клопотанні відповідач просив залишити
апеляційну скаргу позивачки без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції - без змін.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість
постанови суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, з
огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачка
зареєстрована як фізична
особа-підприємець 31.03.2005 року (а.с.22-23) та
перебуває на спрощеній системі
оподаткування.

Матеріалами справи підтверджено,
що 04.02.2011 року відповідачем винесено
вимогу про сплату боргу № Ф-414-У, якою
позивачку повідомлено, що станом на
01.02.2011 року заборгованість зі сплати
страхових внесків становить 893 грн.34
коп. (а.с.26).

Така вимога направлена
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення 24.05.2011 року на адресу, що
зазначена в Єдиному Державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців.

Відповідно до п. 4 ст. 4 Закону
України "Про збір та облік єдиного
внеску на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" (далі - Закон №
2464), особи, зазначені у пункті 4 частини
першої цієї статті (фізичні особи -
підприємці, в тому числі ті, які обрали
спрощену систему оподаткування, та
члени сімей цих осіб, які беруть участь
у провадженні ними підприємницької
діяльності), які обрали спрощену
систему оподаткування, звільняються
від сплати за себе єдиного внеску, якщо
вони є пенсіонерами за віком або
інвалідами та отримують відповідно до
закону пенсію або соціальну допомогу.
Такі особи можуть бути платниками
єдиного внеску виключно за умови їх
добровільної участі у системі
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

Статтю 4 Закону № 2464 доповнено
частиною четвертою Законом № 3609-VI від
07.07.2011 "Про внесення змін до Податкового
кодексу України та деяких інших
законодавчих актів України щодо
вдосконалення окремих норм
Податкового кодексу України",
відповідно до якого пенсіонери -
приватні підприємці, що сплачують
єдиний податок, не є платниками єдиного
внеску, починаючи з серпня 2011 року.

Вказаний Закон набрав чинності
лише 06 серпня 2011 року, в той час як
оскаржена позивачем вимога винесена
відповідачем 04.02.2011 року і стосується
періоду виникнення заборгованості за
сплати мінімального страхового внеску
за 4 квартал 2010р. (а.с. 25).

Відповідно до пп. 4 п. 8 р. XV Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" в
редакції Закону України "Про внесення
змін до Законів України "Про Державний
бюджет України на 2010 рік" та "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" від 08.07.2010 р. №2461-VІ,
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, які обрали
особливий спосіб оподаткування
(фіксований податок, єдиний податок), та
члени сімей зазначених осіб, які беруть
участь у провадженні ними
підприємницької діяльності, на період
дії законодавчих актів з питань
особливого способу оподаткування
сплачують страхові внески в порядку,
визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску
встановлюється зазначеними особами
самостійно для себе та членів їх сімей,
які беруть участь у провадженні такими
особами підприємницької діяльності та
не перебувають з ними у трудових
відносинах. При цьому, сума страхового
внеску з урахуванням частини
фіксованого або єдиного податку, що
перерахована до Пенсійного фонду
України, повинна становити не менше
мінімального розміру страхового
внеску за кожну особу та не більше
розміру страхового внеску, обчисленого
від максимальної величини фактичних
витрат на оплату праці найманих
працівників, грошового забезпечення
військовослужбовців, осіб рядового і
начальницького складу,
оподатковуваного доходу (прибутку),
загального оподатковуваного доходу, з
якої сплачуються страхові внески.

Статтею 1 Закону "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" передбачено, що
мінімальний страховий внесок - сума
коштів, що визначається розрахунково
як добуток мінімального розміру
заробітної плати на розмір страхового
внеску, встановлених законом на день
отримання заробітної плати (доходу).

Частина 3 ст. 106 Закону "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування" передбачає, що
територіальні органи Пенсійного фонду
за формою і у строки, визначені
правлінням Пенсійного фонду,
надсилають страхувальникам, які мають
недоїмку, вимогу про її сплату.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції в тому,
що позивачкою не надано суду доказів
повідомлення відповідача про зміну
місцезнаходження (місця проживання), а
вимога може вважатися належним чином
врученою навіть у разі її повернення як
такої, що не знайшла адресата.

Відповідно до ч. 8 Інструкції про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, затвердженої
Постанова правління Пенсійного фонду
України від 19.12.2003 № 21-1 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 16 січня 2004 р. за № 64/8663,
стягнення заборгованості із сплати
внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості, або
застосування штрафних санкцій. Якщо
страхувальник має на кінець звітного
базового періоду недоїмку зі сплати
страхових внесків, органи Пенсійного
фонду надсилають страхувальникам
вимогу про сплату недоїмки (п. 8.2
Інструкції).

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає оскаржену вимогу
відповідача законною, такою, що
прийнята у межах повноважень та у
спосіб, визначений нормами діючого на
час виникнення спірних правовідносин
законодавства, та не знаходить підстав
для задоволення позовних вимог
позивачки.

Мотивація та докази, наведені у
апеляційній скарзі, не дають колегії
суддів підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію суду першої інстанції, а тому
апеляційну скаргу позивачки слід
залишити без задоволення, а оскаржену
постанову суду першої інстанції - без
змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 205,
206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного
адміністративного суду від 16 серпня 2013
року у справі № 808/6312/13-а -
залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
порядку та строки, визначені ст. 212
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Повний текст ухвали виготовлено
08.12.2014р.

Головуючий:
Н.П. Баранник

Суддя:
Н.І. Малиш

Суддя:
А.А. Щербак