Справа № 2а/0270/4870/11
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/16634/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Голубєвої Г.К.

Кошіля В.В.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Тульчинському
районі Вінницької області

на постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 30 листопада
2011 року

та ухвалу Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 08 лютого 2012
року

у справі № 2а/0270/4870/11

за позовом Приватного акціонерного
товариства
«Тульчинміжрайагротехсервіс»

до Державної податкової інспекції у
Тульчинському районі Вінницької
області

про скасування податкового
повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 30 листопада
2011 року, залишеною без змін ухвалою
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 08 лютого 2012
року, адміністративний позов
Приватного акціонерного товариства
«Тульчинміжрайагротехсервіс» (далі -
ПрАТ
«Тульчинміжрайагротехсервіс»;
позивач) до Державної податкової
інспекції у Тульчинському районі
Вінницької області (далі - ДПІ у
Тульчинському районі Вінницької
області; відповідач) задоволено.
Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення №
від 06 жовтня 2011 року. Стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ПрАТ «Тульчинміжрайагротехсервіс»
судовий збір у розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеними
судовими рішеннями у справі,
відповідач звернувся до Вищого
адміністративного суду України з
касаційною скаргою, в якій, з підстав
порушення судами першої та апеляційної
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 30
листопада 2011 року, ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 08 лютого 2012 року та прийняти нове
рішення, яким у позові відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що відповідачем проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства за
період з 01 липня 2010 року по
30 червня
2011 року, валютного та іншого
законодавства за період з 01 липня
2010 року по 30 червня 2011 року,
правильності нарахування та сплати
податку на додану вартість за період з
01 серпня 2010 року по 30 червня 2011 року, за
результатами якої складено акт №
632/23/009002228 від 27 вересня 2011 року.

На підставі зазначеного акту перевірки
контролюючим органом прийнято
податкове повідомлення-рішення №
від 06 жовтня 2011 року, яким
ПрАТ «Тульчинміжрайагротехсервіс»
збільшено суму грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
125 200,00 грн. (109 878,00 грн. - основний платіж,
15 322,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення
товариством підпункту 7.4.1 пункту 7.4
статті 7 Закону України від 03 квітня 1997
року № 168/97-ВР «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- Закон № 168/97-ВР), пункту 188.1
статті 188, пунктів 198.2, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин; далі - ПК
України) у зв'язку з неправомірним
віднесенням до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість
на підставі податкових накладних,
виписаних на його адресу Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Антал-Індустрія 7», Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Буделітсервіс» та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Український аграрно-інвестиційний
союз» за нікчемними правочинами.

Обґрунтовуючи свою правову позицію
щодо неправомірності формування
позивачем податкового кредиту з
податку на додану вартість за спірними
господарськими операціями,
контролюючий орган посилався на
відсутність у контрагентів ПрАТ
«Тульчинміжрайагротехсервіс»
складських приміщень, технічного
персоналу, виробничих потужностей та
основних засобів, необхідних для
здійснення господарської діяльності,
відсутність у них документів
бухгалтерського та податкового обліку,
які б засвідчували відповідну
діяльність, а також неперебування
ТОВ «Український
аграрно-інвестиційний союз» за
юридичною адресою.

Задовольняючи адміністративний позов,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР
визначено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті
7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 6.1 статті 6 та
статтею 81 цього Закону, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому
числі при їх імпорті) та послуг з метою
їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають
включенню до складу податкового
кредиту суми сплаченого (нарахованого)
податку у зв'язку з придбанням товарів
(послуг), не підтверджені податковими
накладними чи митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Аналогічні за правовим регулюванням
норми закріплено в пунктах 198.3, 198.6
статті 198 ПК України.

Статтею 1 Закону України від 16 липня 1999
року № 996-XIV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон
№ 996-XIV) визначено, що первинним
документом є документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про їх обсяг та зміст.

В свою чергу, судами першої та
апеляційної інстанцій встановлено, що
реальність здійснення господарських
операцій з придбання позивачем у
ТОВ «Український
аграрно-інвестиційний союз», ТОВ
«Антал-Індустрія 7», ТОВ
«Буделітсервіс» нафтопродуктів та
підрядних робіт підтверджується
дослідженими судами належним чином
складеними рахунками, актами
прийому-передачі бензину та дизельного
палива, податковими накладними,
рахунками-фактурами, локальними
кошторисами, довідками про вартість
виконаних підрядних робіт типової
форми № КБ-3, актами приймання
виконаних підрядних робіт типової
форми № КБ-2в, платіжними дорученнями,
банківськими виписками.

Враховуючи викладене, а також з огляду
на те, що податкове законодавство не
ставить в залежність право платника
податку-покупця на формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість від інших осіб, в тому
числі від господарських та виробничих
можливостей постачальників, від
правильності ведення ними
бухгалтерського та податкового обліку
або від перебування контрагентів за
юридичною адресою, висновок судів
попередніх інстанцій про відсутність у
ДПІ у Тульчинському районі Вінницької
області правових підстав для прийняття
оскаржуваного акту індивідуальної дії
слід визнати правильним.

За наведених обставин, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає постанову Вінницького
окружного адміністративного суду від 30
листопада 2011 року та ухвалу
Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 08 лютого 2012
року такими, що прийняті з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому суд
касаційної інстанції не знаходить
підстав, які могли б призвести до їх
зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Тульчинському
районі Вінницької області відхилити, а
постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 30 листопада
2011 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 08 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3
розділу IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Голубєва Г.К.

Кошіль В.В.