Справа № 820/18472/14
Суддя: Лук'яненко М.О.
Дата ухвалення: 2014-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харківський окружний адміністративний
суд у складі
головуючого судді Лук'яненко М.О.,
за участю секретаря судового засідання
представників сторін:
позивача - Бадалова О.Р.,
відповідача - Шляхти В.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду адміністративну
справу за позовом підприємства
виробничої комплектації товариства з
обмеженою відповідальністю
"Регіонпостач" до державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень, -
Позивач, звернувся до Харківського
окружного адміністративного суду з
позовом, у якому просить суд: визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення - рішення від "29" жовтня 2014
грошових зобов'язань з податку на
(фінансових) санкцій, загальна сума -
тридцять одна тисяча п'ятсот гривень;
визнати протиправним та скасувати
податкове повідомлення - рішення від "29"
сум грошових зобов'язань з податку на
платежу та 5512,50 грн. штрафних
(фінансових) санкцій, загальна сума -
двадцять сім тисяч п'ятсот шістдесят
В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті
контролюючим органом без дотримання
податкового законодавства України, а
зафіксовані в акті перевірки висновки
не відповідають дійсним обставинам
справи.
У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив їх
Представник відповідача проти позову
заперечував, надав суду письмові
заперечення, позиція яких повністю
збігається з викладеною у судовому
засіданні, де зазначив, що встановлені
при перевірці позивача порушення
належним чином зафіксовані в акті
перевірки, а оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті на
цілком законних підставах та
відповідають чинному законодавству, у
зв'язку з чим просив у задоволенні
Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у справі доказів у їх
сукупності, суд дійшов наступного
Позивач як юридична особа
зареєстрований виконавчим комітетом
Харківської міської ради 14.10.1998 року,
відповідно до свідоцтва серії А00 №498910
Підприємство виробничої комплектації
товариства з обмеженою
відповідальністю Регіонпостач" є
платником податку на додану вартість,
про що останньому 27.11.1998 року видано
свідоцтво відповідного зразка №28276045
Фахівцем державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області
проведена позапланова виїзна
перевірка підприємства виробничої
комплектації товариства з обмеженою
відповідальністю "Регіонпостач" (код
податкового законодавства по
взаємовідносинам з ТОВ "ГРАДІЄНТ ТЕК"
року та покупцями даних товарів робіт,
послуг, за результатами якої складено
акт від 07.10.2014 року №3936/20-30-22-01/30138957, яким
зафіксовано порушення: п.185.1 ст. 185, п.187.1
ст. 187 Податкового кодексу України від
02.12.2010 року № 2755-VІ (із змінами та
доповненнями), безпідставно віднесено
до складу податкових зобов'язань за
п.198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п.201.4
ст. 201 Податкового кодексу України від
02.12.2010 року № 2755-VІ (із змінами та
доповненнями), що призвело до завищення
суми податкового кредиту за грудень 2012
На підставі зазначеного акту перевірки
державною податковою інспекцією у
Дзержинському районі міста Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області прийняті
податкові повідомлення-рішення від
Позивач не погодившись з винесеними
податковими повідомленнями-рішеннями
оскаржив їх до головного управління
Міндоходів у Харківській області та
Міністерства доходів і зборів України.
Рішенням головного управління
Міндоходів у Харківській області за №
894/10/20-40-10-04-17 від 10 лютого 2014 року скарга
була залишена без задоволення, а
податкові повідомлення-рішення
рішення були залишені без змін (т. 1 а.с.
36-39), а в подальшому рішенням
Міністерства доходів і зборів України
№ 6529/6/99-99-10-01-15 від 11 квітня 2014 року
скарга також була залишена без
задоволення, а податкові
повідомлення-рішення та рішення ГУ
Міндоходів були залишені без змін (т. 1
а.с. 40-42).

Судовим розглядом встановлено, що між
позивачем (Замовник) та ТОВ "ГРАДІЄНТ
ТЕК" (Виконавець) укладено договір №1/12
на надання послуг від 01.12.2012 року, за
умовами якого замовник доручає, а
виконавець зобов'язується надати
замовнику послуги, а замовник
зобов'язується їх прийняти та сплатити
в об'ємі і на умовах, визначених даним
договором (а.с. 43).

Наданням послуг супроводжувалось
складанням актів прийому виконаних
робіт (а.с. 45).

Також, ТОВ "ГРАДІЄНТ ТЕК" виписано
позивачу податкову накладну №325 на
загальну суму 126000,00 грн., в т.ч. ПДВ 21000,00
грн. (а.с. 46).

Розрахунки за вище вказаним договором
здійснювались у повному обсязі шляхом
списання коштів з рахунків позивача, що
підтверджується виписками банку (а.с.
50-52).

Поряд із цим, суд зазначає, що
відповідно до довідки №6275
підприємство позивача за КВЕД
займається такими видами діяльності:
51.90.0 Інші види оптової торгівлі, 52.12.0
Роздрібна торгівля в
неспеціалізованих магазинах без
переваги продовольчого асортименту,
51.19.0 Посередництво в торгівлі товарами
широкого асортименту, 28.72.0 Виробництво
паковань з легких металів 9а.с. 80.

Отже, необхідність укладання позивачем
договору з контрагентом ТОВ "ГРАДІЄНТ
ТЕК" про надання послуг зумовлюється
його основним видом діяльності, що
підтверджується залученими до
матеріалів справи договорами,
залізничними накладними на отримання
товару, видатковими накладними (а.с.
92-138).

Проаналізувавши вищенаведені
обставини, суд приходить до висновку,
що позивачем доведено придбання послуг
у своїх контрагентів та отримання від
нього послуг контрагентами, оскільки
ними виконані умови укладених
договорів, що підтверджується
первинними бухгалтерськими та
податковими документами, які виписані
з додержанням вимог п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року № 2755-VІ (із змінами та
доповненнями), п. 9.2 ст. 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік і фінансову
звітність в Україні" та п. 2.4 "Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку"
(затверджене наказом Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 року № 88;
зареєстровано у Міністерстві юстиції
України 05.06.1995 року за № 168/704). Факти, які
б позбавляли правового значення
конкретні видані за здійсненими
господарськими операціями документи
первинного бухгалтерського та
податкового обліку, відповідачем не
надані.

Дослідивши приєднані до справи
документи, суд відзначає, що матеріали
справи не містять доказів наявності
між позивачем та його контрагентами
при укладанні і виконанні договорів
взаємоузгоджених зловмисних дій,
спрямованих на порушення існуючого в
державі суспільного ладу або моральних
засад. Відповідачем таких доказів суду
не надано, а судом при виконанні вимог
ст. 11 КАС України не виявлено.

При цьому, суд приймає до уваги, що
доказів, які б вказували на відсутність
реальності господарських операцій за
договорами позивача з його
контрагентами, за правилами ч. 2 ст. 71
КАС України, відповідач суду не надав.

Судом не встановлено невідповідності
податкових накладних фактичним
обставинам справи.

Крім того, суд зауважує, що податкові
накладні містять усі обов'язкові
реквізити, передбачені п. 201.1 ст. 201
Податкового кодексу України.

Згідно пункту 185.1 статті 185 Податкового
кодексу України об'єктом оподаткування
є операції платників податку з: а)
постачання товарів, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу, у тому числі операції з
передачі права власності на об'єкти
застави позичальнику (кредитору), на
товари, що передаються на умовах
товарного кредиту, а також з передачі
об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів на митну
територію України; г) вивезення товарів
за межі митної території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187
вищевказаного кодексу датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше: а)
дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку; б) дата відвантаження товарів,
а в разі експорту товарів - дата
оформлення митної декларації, що
засвідчує факт перетинання митного
кордону України, оформлена відповідно
до вимог митного законодавства, а для
послуг - дата оформлення документа, що
засвідчує факт постачання послуг
платником податку.

Порядок формування податкового
кредиту передбачений положеннями
статті 198 Податкового кодексу України.

Згідно до пункту 198.1 статті 198
вищевказаного кодексу право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з: а) придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг; б) придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності); в) отримання послуг,
наданих нерезидентом на митній
території України, та в разі отримання
послуг, місцем постачання яких є митна
територія України; г) ввезення
необоротних активів на митну територію
України за договорами оперативного або
фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198
Податкового кодексу України датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну
територію України товарів датою
виникнення права на віднесення сум
податку до податкового кредиту є дата
сплати податку за податковими
зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8
статті 187 цього Кодексу, а для операцій
з постачання послуг нерезидентом на
митній території України - дата сплати
(нарахування) податку за податковими
зобов'язаннями, що були включені
отримувачем таких послуг до податкової
декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря
(лізингоотримувача) на збільшення
податкового кредиту для операцій
фінансової оренди (лізингу) є дата
фактичного отримання об'єкта
фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на
віднесення сум до податкового кредиту
з договорів (контрактів), визначених
довгостроковими відповідно до пункту
187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата
фактичного отримання замовником
результатів робіт (оформлених актами
виконаних робіт) за такими договорами
(контрактами).

Для товарів/послуг, постачання
(придбання) яких контролюється
приладами обліку, факт постачання
(придбання) таких товарів/послуг
засвідчується даними обліку.

За правилами пункту 198.3 статті 198
вищевказаного кодексу податковий
кредит звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг (у разі
здійснення контрольованих операцій -
не вище рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу)
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 ПКУ).

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем правомірно віднесено суми
до складу податкового кредиту у період
грудень 2012 року.

Відповідно до п.п.14.1.27 п.14.1 ст. 14
Податкового кодексу України, витрати -
сума будь-яких витрат платника податку
у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Зі змісту п. 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу України встановлено, що
витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із: витрат операційної
діяльності, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї
статті: інших витрат, визначених згідно
з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу; крім витрат,
визначених у пунктах 138.3 цієї статті та
у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно д вимог п.138.2 ст. 138
вищевказаного кодексу витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Собівартість виготовлених та
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг складається з витрат,
прямо пов'язаних з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, а саме: прямих матеріальних
витрат; прямих витрат на оплату праці;
амортизації виробничих основних
засобів та нематеріальних активів,
безпосередньо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг;
загальновиробничі витрати, які
відносяться на собівартість
виготовлених та реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку; вартості
придбаних послуг, прямо пов'язаних з
виробництвом товарів, виконанням
робіт, наданням послуг; інших прямих
витрат, у тому числі витрат з придбання
електричної енергії (включаючи
реактивну) (п.138.8 ст. 138 Податкового
кодексу України).

Отже, позивачем правомірно включені
витрати до складу валових витрат по
операціям з ТОВ "ГРАДІЄНТ ТЕК",
оскільки ПВК ТОВ "Регіонпостач" надано
до суду документи первинного обліку,
які містять всі необхідні реквізити
передбачені приписами діючого
податкового законодавства України.

За правилами ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Крім того, суд зазначає, що ведення
податкового обліку покладено на
кожного окремого платника податку.
Такий платник несе самостійну
відповідальність за порушення правил
ведення податкового обліку. Зазначена
відповідальність стосується кожного
окремого платника податку і не може
автоматично поширюватися на третіх
осіб, у тому числі на його
контрагентів. Чинне законодавство не
містить норм щодо солідарної
відповідальності платників податків.

Виходячи з наведеного, порушення,
допущені одним платником податків у
відображенні в податковому обліку
певної господарської операції, за
загальним правилом, не впливають на
права та обов'язки іншого платника
податків. Крім того, чинне
законодавство не покладає на
підприємство обов'язок збирання
інформації про стан господарської
діяльності та порушення
підприємств-контрагентів.

Суд наголошує також на те, що викладене
в акті судження податкового органу про
порушення 135.1, 135.2, 135, 137, 198 ПК України
ґрунтується лише на мотивах пояснення
громадянина ОСОБА_3, наданого 29.03.2014
року ГОВ ДПІ у Київському районі
м.Харкова ГУ Міндоходів у Харківській
області, де викладені відомості про те,
ОСОБА_3 особисто господарську
діяльність не здійснював.

З цього приводу суд вважає за доцільне
наголосити на те, що належними та
допустимими в розумінні ст.124
Конституції України, ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами факту вчинення платником
податків нікчемного правочину або
факту відображення в обліку показників
господарських операцій, які в
дійсності не відбулись, можуть бути або
обвинувальний вирок суду по
кримінальній справі (бо діяння
платника податків по протиправному
заволодінню майном іншої особи або
ухиленню від сплати податків, тобто
вчинення нікчемного правочину, є
об'єктивною стороною злочинів,
передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК
України, а діяння по відображенню в
документах обов'язкової податкової
звітності, тобто в офіційних
документах завідомо недостовірних
відомостей, є об'єктивною стороною
злочину, передбаченого ст.366 КК
України), або рішення суду у справі про
стягнення одержаного за нікчемним
правочином (бо наслідком вчинення
платником податків нікчемного
правочину відповідно до ст.ст.207, 208, 250
Господарського кодексу Україниє
застосування конфіскаційного заходу у
вигляді стягнення одержаного за
нікчемним правочином), або рішення суду
про визнання правочину недійсним (бо
відповідно до ч.3ст.228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави і суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Між тим, у ході розгляду справи
відповідачем не подано до суду жодних
доказів порушення кримінального
провадження відносно посадових
(службових) осіб платника податків або
за викладеними в акті фактами
діяльності платника податків, доказів
наявності обвинувального вироку суду,
рішення суду про стягнення одержаного
за нікчемним правочином чи рішення
суду про визнання правочину недійсним
суб'єктом владних повноважень до суду
також не подано.

Висновки контролюючого органу про
формування позивачем податкового
кредиту з ПДВ та валових витрат без
дотримання вимог ст.135, ст.137, ст.138, ст.198
Податкового кодексу України
ґрунтуються лише на інформації,
наданій іншим податковим органом, та
свідчать про недоведеність факту
вчинення позивачем податкового
правопорушення за даним епізодом.

Щодо позовних вимог про визнання
протиправними податкових
повідомлень-рішень № , №,
суд зазначає, що вказана позовна вимога
не підлягає задоволенню, оскільки
поглинається вимогою про скасування
вище вказаних податкових повідомлень -
рішень, крім того, з урахуванням
приписів ч.3 ст.162 Кодексу
адміністративного судочинства України
саме скасування оскаржуваних
податкових повідомлень - рішень є тим
засобом захисту, який гарантуватиме
захист прав позивача

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд
знаходить позов таким, що підлягає
задоволенню в частині позовних вимог
щодо скасування податкового
повідомлення - рішення від "29" жовтня 2014
року № про збільшення сум
грошових зобов'язань з податку на
додану вартість у розмірі 21000,00 грн.
основного платежу та 10500,00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій, загальна сума -
тридцять одна тисяча п'ятсот гривень;
скасування податкового повідомлення -
рішення від "29" жовтня 2014 року №
про збільшення сум грошових
зобов'язань з податку на прибуток в
розмірі 22050,00 грн. основного платежу та
5512,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій,
загальна сума - двадцять сім тисяч
п'ятсот шістдесят дві грн. 50 коп. Решта
позовних вимог задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції
України, ст.ст. 7-11, ч. 1 ст. 158, ст. 159, ч. ч. 1,
2 ст. 160, ст. 161, ч. 1 ст. 162, ст. 163 КАС
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов підприємства
виробничої комплектації товариства з
обмеженою відповідальністю
"Регіонпостач" до державної податкової
інспекції у Дзержинському районі м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень - задовольнити
частково.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення від "29" жовтня 2014 року №
про збільшення сум грошових
зобов'язань з податку на додану
вартість у розмірі 21000,00 грн. основного
платежу та 10500,00 грн. штрафних
(фінансових) санкцій, загальна сума -
тридцять одна тисяча п'ятсот гривень.

Скасувати податкове повідомлення -
рішення від "29" жовтня 2014 року №
про збільшення сум грошових
зобов'язань з податку на прибуток в
розмірі 22050,00 грн. основного платежу та
5512,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій,
загальна сума - двадцять сім тисяч
п'ятсот шістдесят дві грн. 50 коп.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Харківський окружний
адміністративний суд шляхом подачі
апеляційної скарги у 10-денний строк з
дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили у
порядку, передбаченому ст. 254 КАС
України.

Повний текст постанови виготовлено 15
грудня 2014 року.

Суддя
М.О. Лук'яненко