Справа № 820/1317/13-а
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" листопада 2014 р. м.
Київ К/800/47044/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Голубєва Г.К., Юрченко В.П.,за участю
секретаря Луцак А.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будсім»
на постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 8 квітня 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 6 серпня 2013 року

у справі № 820/1317/13-а

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будсім»

до Державної податкової
інспекції у Солом'янському районі м.
Києва

Державної податкової
служби

про скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Будсім» (надалі
також - позивач, ТОВ
«Будсім») звернулось до суду з
адміністративним позовом до Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі м. Києва Державної податкової
служби (надалі також - відповідач), в
якому просило скасувати податкові
повідомлення - рішення від 19 вересня 2012
року № та від 28 грудня 2012 року
№/1.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 8 квітня 2013
року відмовлено у задоволенні.

Ухвалою Харківського апеляційного
адміністративного суду від 6 серпня 2013
року апеляційну скаргу ТОВ «Будсім»
залишено без задоволення, а постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 8 квітня 2013
року - без змін.

Позивач в касаційній скарзі, вказуючи
на допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від 6 червня 2013
року та ухвалу Житомирського
апеляційного адміністративного суду
від 8 серпня 2013 року і прийняти нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що
беруть участь у справі, обговоривши
доводи касаційної скарги та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено попередніми судовими
інстанціями, фактичною підставою
зменшення розміру від'ємного значення
суми по податку на додану вартість у
розмірі 6145475,00 грн., на
підставі податкових
повідомлень-рішень, з приводу
правомірності яких виник спір, стали
висновки відповідача, викладені в акті
перевірки від 29 серпня 2012 року № 5613/15-215,
про порушення позивачем вимог пункту
201.10 статті 201 Податкового кодексу
України (надалі також - ПК України; тут і
надалі - в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин).

Вказані висновки відповідача
ґрунтуються на тому, що позивач,
виявивши обставини відмови продавця
ТОВ «Монолоіт «Будівельний альянс»
надати податкову накладну та порушення
ним порядку її заповнення та/або
порядку реєстрації в Єдиному реєстрі
покупець таких товарів/послуг, додав до
податкової декларації за звітний
податковий період заяву із скаргою на
такого постачальника, однак не додав
копій товарних чеків або інших
розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку у
зв'язку з придбанням таких
товарів/послуг або копії первинних
документів, складених відповідно до
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», що підтверджують факт
отримання таких товарів/послуг.

Перевіряючи дотримання відповідачем
як суб'єктом владних повноважень вимог
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
при прийнятті оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, суд
першої та апеляційної інстанцій
виходили із не вірного застосування
норм матеріального та процесуального
права з огляду на наступне.

Як свідчать обставини, встановлені
попередніми судовими інстанціями, на
підставі постанови про передачу майна
стягувачу - ТОВ «Будсім» у рахунок
погашення боргу від 11 травня
2012 року та на підставі акту про
передачу майна стягувачу у рахунок
погашення боргу від 11 травня 2012 року,
відповідно до свідоцтва від 9 червня 2012
року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_5 до ТОВ «Будсім»
(стягувач) перейшло право власності на
майно, що належало ТОВ «Моноліт»
Будівельний альянс» (боржник), оскільки
майно, що раніше належало останньому,
не було реалізовано/торги не відбулися
і стягувач - ТОВ «Будсім» виявив
бажання залишити за собою непродане
майно.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій уз в'язку із ненаданням ТОВ
«Моноліт» Будівельний альянс»
податкової накладної, ТОВ «Будсім» 11
червня 2012 року на адресу ТОВ «Моноліт»
Будівельний альянс» направлено
письмовий запит № 219/ас з проханням її
надати, однак відповідь на наведений
запит позивачем отримана не була.

У зв'язку з наведеними обставинами, 20
липня 2012 року позивачем засобами
електронного зв'язку до ДПІ було подано
податкову декларацію за червень 2012
року із відповідними додатками,
зокрема із додатком № 8 «Заява про
відмову постачальника надати
податкову накладну (порушення ним
порядку заповнення та/або порядку
реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних)». Вказану
декларацію зареєстровано 20 липня
2012 року за №.

30 липня 2012 року ТОВ «Будсім» до
податкового органу подано лист із
свідоцтвом про право власності на
об'єкт незавершеного будівництва
житловий будинок, літ. А-9, що
знаходиться за адресою м. Харків, вул.
Героїв праці, 32 Г від 9 червня 2012 року.

Не приймаючи такі документи в якості
первинних документів, що підтверджують
факт отримання товарів/послуг, ДПІ в
акті перевірки зазначено, що такі
документи були подані із порушенням
граничного строку подачі податкової
звітності визначного пунктом 203.1
статті 203 ПК України.

Надаючи оцінку таким висновкам ДПІ,
Вищий адміністративний суд України
звертає увагу на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову та
роблячи висновок про відсутність у
позивача підстав для включення сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту звітного періоду,
суди попередніх інстанцій зазначили,
що в порушення вимог пункту 201.10 статті
201 Податкового кодексу України
позивачем до заяви не було надано
товарних чеків або інших розрахункових
документів, що засвідчують факт сплати
податку у зв'язку з придбанням
товарів/послуг або копій первинних
документів, складених відповідно до
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність України»,
що підтверджують факт отримання таких
товарів/послуг; про відсутність права
на віднесення до податкового кредиту
сум від господарської операції, за якої
перейшло право власності на нерухоме
майна до позивача, на думку попередніх
судових інстанцій, свідчить також так
обставина, що основні засоби позивачем
не використовувались у власній
господарській діяльності.

Втім, Вищий адміністративний суд
України вважає такі висновки
попередніх судових інстанцій
передчасними та такими, що не
ґрунтуються на повному встановлені
обставин, що мають значення для
вирішення спору.

Так, відповідно до пункту 201.6 статті 201
Податкового кодексу України податкова
накладна є податковим документом і
одночасно відображається у податкових
зобов'язаннях і реєстрі виданих
податкових накладних продавця та
реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Органи державної
податкової служби за даними реєстрів
виданих та отриманих податкових
накладних, наданих в електронному
вигляді, повідомляють платника податку
про наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 ПК
України визначено, податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну
після реєстрації в Єдиному реєстрі
податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття
його податкової накладної та/або
розрахунку коригування до Єдиного
реєстру податкових накладних є
квитанція в електронному вигляді у
текстовому форматі, яка надсилається
протягом операційного дня.

Датою та часом надання податкової
накладної та/або розрахунку
коригування в електронному вигляді до
Державної податкової адміністрації
України є дата та час, зафіксовані у
квитанції.

Якщо надіслані податкові накладні
та/або розрахунки коригування
сформовано з порушенням вимог,
передбачених відповідно пунктом 201.1
статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192
цього Кодексу, протягом операційного
дня продавцю надсилається квитанція в
електронному вигляді у текстовому
форматі про неприйняття їх в
електронному вигляді із зазначенням
причин.

Якщо протягом операційного дня не
надіслано квитанції про прийняття або
неприйняття, така податкова накладна
вважається зареєстрованою в Єдиному
реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або
розрахунків коригування до податкових
накладних у Єдиному реєстрі податкових
накладних здійснюється не пізніше
двадцяти календарних днів, наступних
за датою їх виписки.

Порядок ведення Єдиного реєстру
податкових накладних встановлюється
Кабінетом Міністрів України. Покупець
має право звіряти дані отриманої
податкової накладної на відповідність
із даними Єдиного реєстру податкових
накладних.

Відсутність факту реєстрації
платником податку - продавцем
товарів/послуг податкових накладних в
Єдиному реєстрі податкових накладних
та порушення порядку заповнення
податкової накладної не дає права
покупцю на включення сум податку на
додану вартість до податкового кредиту
та не звільняє продавця від обов'язку
включення суми податку на додану
вартість, вказаної в податковій
накладній, до суми податкових
зобов'язань за відповідний звітний
період.

Виявлення розбіжностей даних
податкової накладної та Єдиного
реєстру податкових накладних є
підставою для проведення органами
державної податкової служби
документальної позапланової виїзної
перевірки продавця та у відповідних
випадках покупця товарів/послуг.

У разі відмови продавця товарів/послуг
надати податкову накладну або в разі
порушення ним порядку її заповнення
та/або порядку реєстрації в Єдиному
реєстрі покупець таких товарів/послуг
має право додати до податкової
декларації за звітний податковий
період заяву із скаргою на такого
постачальника, яка є підставою для
включення сум податку до складу
податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку у
зв'язку з придбанням таких
товарів/послуг або копії первинних
документів, складених відповідно до
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», що підтверджують факт
отримання таких товарів/послуг.

З аналізу наведених норм слідує, що
вимоги Податкового кодексу України
щодо подання податкової декларації з
ПДВ за звітний (податковий) період, в
якому відбувся факт сплати податку
постачальнику або факт отримання
товарів/послуг, разом зі скаргою на
постачальника, позивачем виконані в
повному обсязі.

Поряд з цим, попередні судові інстанції
не перевірили чи надання позивачем в
подальшому після надіслання заяви на
постачальника до ДПІ листа із
свідоцтвом про право власності на
об'єкт незавершеного будівництва
житловий будинок, літ. А-9, що
знаходиться за адресою м. Харків, вул.
Героїв праці, 32 Г від 9 червня 2012 року
відповідає положенням чинного
законодавства.

Суд повторно акцентує увагу, що
відповідно до положень чинного
законодавства, до заяви додаються
копії товарних чеків або інших
розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку у
зв'язку з придбанням таких
товарів/послуг, або копії первинних
документів, що підтверджують факт
отримання таких товарів/послуг.

Втім суди попередніх інстанцій не
перевірили чи підтверджує факт
отримання товарів/послуг надане
позивачем свідоцтво про право
власності на об'єкт незавершеного
будівництва житловий будинок, літ. А-9,
що знаходиться за адресою м. Харків,
вул. Героїв праці, 32 Г від 9 червня 2012
року, тобто чи є вказане свідоцтво
достатньою підставою для включення сум
податку на додану вартість до складу
податкового кредиту звітного періоду.

Крім того, роблячи висновок
відсутність позивача права на
включення до складу податкового
кредиту сум податку на додану вартість,
у зв'язку із тим, що основні засоби
позивачем не використовувались у
власній господарській діяльності, суди
попередніх інстанцій не звернули уваги
на наступне.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання
(будівництво, спорудження, створення)
необоротних активів, у тому числі при
їх ввезенні на митну територію України
(у тому числі у зв'язку з придбанням
та/або ввезенням таких активів як
внесок до статутного фонду та/або при
передачі таких активів на баланс
платника податку, уповноваженого вести
облік результатів спільної
діяльності).

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК
України датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

З наведених законодавчих положень
випливає, що обов'язковою умовою
виникнення у платника права на
податковий кредит та отримання права
на бюджетне відшкодування, є поставка
товарів (робіт, послуг), в тому числі і
тих, що відносяться до основних фондів,
з метою їх використання у
господарській діяльності.

Відповідно до пункту 14.1.36 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України
господарська діяльність - діяльність
особи, що пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами;

Для підтвердження права платника
податку на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
достатньо наявності мети використання
товарів та послуг, що ним придбані,
незалежно від фактичних результатів
такого використання.

При цьому суди попередніх інстанцій не
перевірили чи наявна у позивача мета
використання об'єкту незавершеного
будівництва житлового будинку, літ. А-9,
що знаходиться за адресою м. Харків,
вул. Героїв праці, 32 Г у господарській
діяльності.

Наведене свідчить про порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
та вказує, що суди попередніх
інстанцій, відмовляючи у задоволенні
позову, прийняли рішення, що не
відповідають вимогам законності та
обґрунтованості, тобто при їх
прийнятті не дотримано положень статті
159 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до положень
частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Будсім»
задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 8 квітня 2013
року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 6 серпня 2013 року скасувати

Справу № 820/1317/13-а направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
Г.К. Голубєва

В.П. Юрченко