Справа № 2а/0270/4804/11
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 листопада 2014 р.
Справа № 2а/0270/4804/11

Вінницький окружний адміністративний
суд у складі:

головуючого судді:
Комара П. А.,

секретаря судового засідання:
Мошняги В. І.

представників позивача:
Жолудь І. О., Зімакової К. О.

представників відповідача:
Кривонос І. Г., Янушкевича А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою
відповідальністю "Сорочанський
мірошник"

до: Іллінецької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Вінницькій
області

про: визнання протиправними та
скасування податкових повідомлень -
рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Сорочанський
мірошник» (далі - позивач) звернулось до
суду з позовом до Іллінецької
міжрайонної державної податкової
інспекції Вінницької області (далі -
відповідач) про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень від 02 серпня 2011
року: № (форми «П»), № (форми
«Р») та № (форми «В4»).

Постановою Вінницького окружного
адміністративного суду від 19 грудня 2011
року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 24 січня 2012
року постанову Вінницького окружного
адміністративного суду від 19 грудня 2011
року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 17 вересня 2014 року
постанова Вінницького окружного
адміністративного суду від 19 грудня 2011
року та ухвала Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 24 січня 2012 року скасувані, а справу
направлено на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

У зв'язку із зазначеним Вінницьким
адміністративним судом здійснено
повторний авторозподіл та
адміністративну справу передано на
розгляд головуючому судді Комару П. А.

Ухвалою суду від 10.10.2014 року Вінницьким
окружним адміністративним судом у
складі головуючого судді Комара П. А.
прийнято справу до провадження.

У ході судового розгляду
адміністративної справи судом
прийнято протокольну ухвалу, із
занесенням до журналу судового
засідання, про заміну неналежного
відповідача у справі із Іллінецбкої
міжрайонної державної податкової
інспекції на Іллінецьку об'єднану
державну податкову інспекцію
Головного управління Міндоходів у
Вінницькій області.

У судовому засіданні представники
позивача просили суд адміністративний
позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача заперечували
проти задоволення позовних вимог та
просили суд відмовити у задоволенні
позову з підстав необгрунтованості.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши усі обставини
справи та надавши їм юридичну оцінку,
судом встановлено наступне.

Іллінецька МДПІ Вінницької області
провела планову виїзну перевірку ТОВ
«Сорочанський мірошник» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 01 січня 2010
року по 31 березня 2011 року, валютного та
іншого законодавства за період з 01
січня 2010 року по 31 березня 2011 року, за
результатами якої був складений акт
від 20 липня 2011 року № 278/23/34709632.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені вимоги: пункту
1.32 статті 1, пункту 5.1 статті 5, підпункту
5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 5.3.9
пункту 5.3 статті 5, підпункту 5.5.1 пункту
5.5 статті 5, підпункту 8.1.3 пункту 8.1
статті 8 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств», в
результаті чого завищено від'ємне
значення об'єкта оподаткування
податком на прибуток на загальну суму
2928831,00 грн.; статті 203, частин 1, 2 статті
215, статей 216, 228 Цивільного кодексу
України в частині недодержання вимог
зазначений статей в момент вчинення
правочинів, які не спрямовані на
реальне настання наслідків, що
обумовлені ними, по правочинах,
здійснених ТОВ «Сорочанський
мірошник» при придбанні товарів
(послуг) у ТОВ «Газторг України»;
підпунктів 7.4.1, 7.4.3, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4
статті 7 Закону України «Про податок на
додану вартість», пункту 198.4 статті 198,
пункту 199.1 статті 199 Податкового
кодексу України, в результаті чого
донараховано податку на додану
вартість на загальну суму 212728,00 грн., у
тому числі: за січень 2010 року - 6505,00 грн.,
за лютий 2010 року - 3083,00 грн., за березень
2010 року - 3410,00 грн., за квітень 2010 року -
3371,00 грн., за травень 2010 року - 4681,00 грн.,
за червень 2010 року - 4531,00 грн., за липень
2010 року - 12705,00 грн., за серпень 2010 року -
10741,00 грн., за вересень 2010 року - 3991,00 грн.,
за жовтень 2010 року - 148009,00 грн., за
листопад 2010 року - 3944,00 грн., за грудень
2010 року - 4074,00 грн., за лютий 2011 року - 3683,00
грн., та зменшено від'ємне значення з
податку на додану вартість за березень
2011 року на 4074,00 грн.

Зокрема, у акті перевірки було вказано,
що ТОВ «Сорочанський мірошник» у
періоді, який перевірявся,
неправомірно включило до складу
валових витрат: витрати загальну суму
168709,00 грн., пов'язані з придбанням
товарів (робіт, послуг), оскільки такі
витрати не підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами; витрати на загальну суму
292744,00 грн., пов'язані з придбанням у ТОВ
«Корпорація Ровекс» послуг з охорони
об'єктів ТОВ «Сорочанський мірошник»
(цілісного майнового комплексу,
придбаного у АК «Промислово-фінансовий
банк»), оскільки такі витрати пов'язані
з утриманням невиробничих фондів, з
огляду на те, що більша частина
основних засобів не введена в
експлуатацію (відсутні акти введення
об'єктів в експлуатацію, амортизація по
ним не нараховується) та не
законсервовані (не надано актів
консервації); витрати на загальну суму
796162,00 грн., пов'язані з придбанням у ТОВ
«Газторг України» природного газу,
оскільки: акти приймання-передачі
вартісних показників природного газу
підписані представниками
постачальника та споживача, проте не
підписані представниками
газотранспортної організації; вказана
у договорах на постачання природного
газу юридична адреса ТОВ «Газторг
України» не відповідає юридичній та
фактичній адресі товариства, які
зазначені в реєстраційних документах;
у ТОВ «Газторг України» відсутнє майно
та інші матеріальні ресурси,
економічно необхідні для здійснення
операцій з купівлі-продажу, що свідчить
про те, що правочини, укладені між
позивачем та ТОВ «Газторг України»,
суперечать інтересам держави і
суспільства та не спрямовані на
реальне настання правових наслідків;
нараховані відсотки за кредитним
договором № СМ-1/07 від 12 квітня 2007 року,
укладеним з Компанією «Trittico Holdings Limited»
(Республіка Кіпр), часткове нарахування
яких здійснювалось на суму кредиту,
витраченого на невиробничі потреби
підприємства, а саме: для придбання
цілісного майнового комплексу у АК
«Промислово-фінансовий банк». Також, у
акті перевірки було вказано, що у
зв'язку з неправомірним формуванням
позивачем валових витрат по
господарських операціях з ТОВ
«Корпорація Ровекс» та ТОВ «Газторг
України», товариство неправомірно
сформувало податковий кредит за
вказаними операціями.

02 серпня 2011 року Іллінецька МДПІ
Вінницької області на підставі
вказаного акта перевірки прийняла
податкове повідомлення-рішення №
(форма «П»), яким згідно з пунктом
54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58,
пунктом 123.1 статті 123 , пунктом 7
підрозділу 10 розділу ХХ Податкового
кодексу України зменшила ТОВ
«Сорочанський мірошник» розмір
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток за 1
квартал 2011 року на 2928831,00 грн. та
застосувала штрафні (фінансові)
санкції (штраф) у розмірі 1,00 грн.

02 серпня 2011 року Іллінецька МДПІ
Вінницької області на підставі
вказаного акта перевірки прийняла
податкове повідомлення-рішення №
(форма «Р»), яким згідно з
підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54,
пунктом 58.1 статті 58, пунктом 123.1 статті
123, пунктом 7 підрозділу 10 розділу ХХ
Податкового кодексу України збільшила
ТОВ «Сорочанський мірошник» суму
грошового зобов'язання за платежем:
податок на додану вартість на 264990,25
грн., у тому числі: 212728,00 грн. - за
основним платежем, 52262,25 грн. - з
штрафними (фінансовими) санкціями.

02 серпня 2011 року Іллінецька МДПІ
Вінницької області на підставі
вказаного акта перевірки прийняла
податкове повідомлення-рішення №
(форма «В4»), яким згідно з пунктом
54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58,
пунктом 123.1 статті 123 , пунктом 7
підрозділу 10 розділу ХХ Податкового
кодексу України зменшила ТОВ
«Сорочанський мірошник» розмір
від'ємного значення суми податку на
додану вартість за березень 2011 року на
4074,00 грн. та застосувала штрафні
(фінансові) санкції (штраф) у розмірі 1,00
грн.

Визначаючись щодо спірних
правовідносин суд виходив з
наступного.

Судом встановлено, що у перевіряємому
періоді позивач виплачував винагороду
за охорону виробничих потужностей
елеватора TOB «Корпорація «РОВЕКС».
Всього було витрачено на охорону майна
суму в розмірі 588991,39 грн. в т.ч. 98165.20 грн.
ПДВ.

Згідно пункту 1.2 статті 1. підпункту 2.1.1
пункту 2.1 статті 2 договору
купівлі-продажу нерухомого майна,
укладеного між TOB «Сорочанський
мірошник» (покупцем) та АК
«Промислово-фінансовий банк»
(продавцем), предметом даного договору
є нерухоме майно, на момент підписання
даного договору продавець гарантує, що
він має у безумовній власності
нерухоме майно.

До договору TOB «Корпорація «Ровекс» від
11.05.2007р. був наданий проект організації
охорони об'єкту TOB «Сорочанський
мірошник», в якому зазначено площу
охорони об'єкту, а саме майнового
комплексу. В проекті на охорону
об'єктів прописано, що TOB «Корпорація
«Ровекс» охороняє «Об'єкти охорони» до
яких входили: елеватор, млин, складські
приміщення, адміністративний будинок,
склад ПММ та вагові. Охорона об'єкта є
невід'ємним процесом господарської
діяльності підприємства, яке здійснює
складське зберігання.

Відповідно до п.5.2. ст.5 Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» до складу валових витрат
включаються суми будь-яких витрат,
сплачених (нарахованих) протягом
звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Згідно п. 1.32 ст.1 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
єдиною чітко визначеною ознакою
господарської діяльності являється те,
що вона повинна бути направлена на
отримання доходу. Прибуток і дохід
поняття не є тотожними, як це вважають
посадові особи, які проводили
перевірку. Адже, збиткова діяльність
також може бути визначена як
господарська, так як наявність збитків
означає перевищення витрат над
доходами, однак доходи все таки платник
отримує. При цьому в зазначеній нормі
мова іде не про фактичний отриманий
дохід, а про направленість діяльності
на отримання доходу.

Таким чином, з урахуванням викладеного,
позивачу дійсно надавалися послуги з
охорони цілісного майнового комплексу
будівель та споруд враховуючи вимоги
ст. 191 Цивільного Кодексу України.

Судом встановлено, що позивачем
віднесено до складу валових витрат
проценти по валютному кредиту в
розмірі 1671216 грн.

Разом з тим, як вбачається із акту
перевірки, здійснення операцій по
купівлі цілісного майнового комплексу
на думку посадових осіб Іллінецької
ОДПІ не є фінансовою господарською
діяльністю підприємства.

Так, відповідно до ст. 191 ЦК України
підприємство є єдиним майновим
комплексом, що використовується для
здійснення підприємницької
діяльності. До складу підприємства як
єдиного майнового комплексу входять
усі види майна, призначені для його
діяльності, включаючи земельні
ділянки, будівлі, споруди,
устаткування, інвентар, сировину,
продукцію, права вимоги, борги, а також
право на торговельну марку або інше
позначення та інші права, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Підприємство як єдиний майновий
комплекс є нерухомістю. Підприємство
або його частина можуть бути об'єктом
купівлі-продажу, застави, оренди та
інших правочинів.

ТОВ «Сорочанський мірошник» для
придбання комплексу будівель та споруд
комбінату хлібопродуктів отримано
кредитні кошти, а тому нараховані
проценти за кредитом правомірно
включено до складу валових витрат
відповідно до вимог п.5.5.1 п.5.5. ст.5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств». До складу
валових витрат відносяться будь-які
витрати, пов'язані з виплатою або
нарахуванням процентів за борговими
зобов'язаннями (у тому числі за
будь-якими кредитами, депозитами)
протягом звітного періоду, якщо такі
виплати або нарахування здійснюються у
зв'язку з веденням господарської
діяльності платника податку.

Суд також не погоджується з позицією
відповідача щодо нікчемності договору
№07/10-01/04 від 01.07.2014 року на постачання
природного газу, з огляду на наступне.

У відповідності до ст.203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками (усиновлючами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюванний
правочин).

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочини, якщо його
недійсність установлено законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання судом такого правочину
недійсним не вимагається. Нікчемний
правочин є недійсним на підставі
закону, а тому також не створює інших
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Згідно зі ст.228 ЦК України, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст.228 ЦК
має враховуватися вина, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Тобто, факт порушення публічного
порядку повинен бути доведеним певними
засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є вірним, виходячи з загальних засад
судочинства.

Суд вважає за необхідне також
зазначити, що відповідно до приписів
ст.207 Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Вказані норми Цивільного та
Господарського кодексів України не
тільки не містять прямої вказівки на
нікчемність правочину, укладеного з
метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави, а навпаки, вказують
на можливість його оспорювання.

Водночас, положеннями Податкового
кодексу України та Закону України "Про
державну податкову службу в Україні" не
передбачено такого права, як визнання в
односторонньому порядку господарських
правочинів нікчемними.

Угоди, які укладені між позивачем та
контрагентами, не визнані судом
недійсними і їх недійсність прямо не
встановлена законом, у зв'язку з чим
існує презумпція правомірності
вказаних правочинів, а також наявність
взаємних прав та обов'язків сторін за
такими угодами.

Щодо посилання відповідача в акті
перевірки на відсутність ТОВ «Газторг
Україна» за юридичною адресою
товариства, суд зазначає наступне.

Пунктом 45.2 статті 45 Податкового
кодексу України визначено, що
податковою адресою юридичної особи
(відокремленого підрозділу юридичної
особи) є місцезнаходження такої
юридичної особи, відомості про що
містяться у Єдиному державному реєстрі
підприємств та організацій України.

Відповідно до статті 93 Цивільного
кодексу України, місцезнаходженням
юридичної особи є фактичне місце
ведення діяльності чи розташування
офісу, з якого проводиться щоденне
керування діяльністю юридичної особи
(переважно знаходиться керівництво) та
здійснення управління і обліку.

Згідно частини 1 статті 69 Кодексу
адміністративного судочинства
України, доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Частиною 4 статті 70 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування
відповідно до частини 1 статті 70
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Відповідно до частини 5 статті 17 Закону
України "Про державну реєстрацію
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців", відомості про
відсутність юридичної особи за її
місцезнаходженням повинні міститися в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців.

Положенням частини першої статті 18
Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" передбачено, що якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін.

Відтак, належними та допустимими
доказами при встановленні факту
відсутності керівних органів -
юридичної особи за її
місцезнаходженням є саме відомості,
які містяться в Єдиному державному
реєстрі.

В договорі постачання природного газу
вказана юридична адреса TOB «Газторг
Україна», яка не відповідає юридичній
та фактичній адресі підприємства, що
зазначені в реєстраційних документах
на час підписання Договору на
постачання природного газу 07/10-01/04 від
01.07.2010р. юридична адреса: 01011. м Київ.
Печерський район, вул.. Рибальська.
буд.13, що підтверджує Витяг з Єдиного
Державного реєстру юридичних та
фізичних осіб підприємців серія АГ №
706639 від 12.11.2014р.

Таким чином, наявна у матеріалах справи
довідка з Єдиного державного реєстру
юридичних та фізичних осіб-підприємців
підтверджує, що станом на момент
укладення договору та здійснення
господарських операцій з позивачем
запис про відсутність товариства за
юридичною адресою відсутній.

Що стосується невиконання п. 3.3
Договору на постачання природного
газу, згідно актів прийому - передачі та
реалізації газу № від 31.07.2010р.
№ від 31.08.2010р. № від 30.09.2010р.,
№ від 3.10.2010р., № від 30.11.2010р.,
№ від 31.12.2010p., TOB «Газторг Україна»
передало. TOB «Сорочанський мірошник»
прийняло, а Іллінецьке УГГ філія ВАТ
«Вінницягаз» транспортувало природний
газ за вказаний період, що
підтверджується підписами трьох
сторін відповідно до п 3.3 Договору на
постачання природного газу.

Зазначені докази дають підстави для
висновків щодо необґрунтованості
посилань представників податкового
органу на відсутність реальних
поставок природного газу на виконання
умов Договору від 01.07.2010 року №07/10-01/04
лише з тих підстав, що у TOB «Газторг
Україна» відсутні трудові ресурси.

Зазначений висновок податковим
органом зроблено з огляду на
відсутність у постачальника позивача
основних фондів, в достатній кількості
трудових та виробничих ресурсів,
транспортних засобів, сировини та
матеріалів, необхідних для здійснення
основного виду діяльності, а також
відсутність вказаного суб'єкта
господарювання за юридичною адресою.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 ПК України податковий кредит -
це сума, на яку платник податку на
додану вартість має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
(податкового) періоду, визначена згідно
з розділом V цього Кодексу.

Згідно з підпунктом «а» пункту 198.1
статті 198 ПК України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
передбачено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК
України платник податку зобов'язаний
надати покупцю (отримувачу) на його
вимогу підписану уповноваженою
платником особою та скріплену печаткою
(за наявності) податкову накладну.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 ПК
України податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Позивачем включено до складу
податкового кредиту суми податку на
додану вартість, сплачені в ціні
придбаних у TOB «Газторг Україна»
природного газу та послуг із
забезпечення його постачання, на
підставі належним чином оформлених
податкових накладних, виписаних на
його адресу особою, яка має статус
платника податку на додану вартість, та
включених до Єдиного реєстру
податкових накладних.

Фактичне виконання спірних
господарських операцій між TOB
«Сорочанський мірошник» та вказаним
постачальником підтверджується
належним чином складеними актами
приймання-передачі вартісних
показників природного газу,
рахунком-фактурою, актом
прийому-подачі та реалізації газу,
платіжними дорученнями, а використання
придбаного у TOB «Газторг Україна»
природного газу у власній
господарській діяльності -звітами по
використанню природного газу та
оборотно-сальдовими відомостями по
рахункам 631. 371 1. 203.

Таким чином, оскільки належними та
допустимими доказами відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, на якого
покладено обов'язок щодо доказування
правомірності прийнятого ним рішення,
не довів обґрунтованість висновків
акту перевірки, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги є обгрунтованими.

Суд звертає увагу на ту обставину, що
нормами чинного законодавства на
сторону цивільно-правової угоди, яка є
платником податків, не покладено
обов'язку з перевірки відповідності
законодавству правил ведення іншим
учасником правовідносин господарської
діяльності та дотримання ним вимог
податкового законодавства.

Судом на підставі оцінки наявних у
справі матеріалів та доказів у їх
сукупності встановлено, що факт
надання послуг та поставки товарів
позивачеві зі сторони його контрагента
документально підтверджується.
Твердження податкового органу про
відсутність факту надання послуг та
поставки товарів не були доведені, а
надані позивачем докази є
переконливими і достатніми для
беззаперечного висновку суду щодо
реальності господарської операції

Окремо суд зауважує, що відповідачем
право позивача на формування
податкового кредиту поставлено в
залежність від добросовісності його
контрагентів, що суперечить приписам
податкового законодавства. Так, якщо
такий контрагент не виконав своїх
зобов'язань по належному формуванню
первинних документів для
підтвердження податкового кредиту або
зобов'язання з ПДВ, то це може тягнути
відповідальність та негативні
наслідки саме щодо цієї особи.
Зазначена обставина не є підставою для
зменшення суми податкового кредиту
позивача.

Відносно посилань податкового органу
щодо нікчемності та недійсності
позивачем укладених правочинів, слід
зазначити, що необхідною умовою для
визнання угоди недійсною внаслідок її
укладення з метою завідомо
суперечливою інтересам держави і
суспільства є з'ясування, у чому
конкретно полягала така мета та
наявність умислу хоча б однієї із
сторін щодо настання відповідних
наслідків. Акт перевірки не містить
жодного доказу укладення договору між
позивачем та контрагентом з порушенням
публічного порядку і спрямованості
саме на це їх умислу. Отже, вказані
обставини та долучені до матеріалів
справи докази додатково підтверджують
протилежність позицій відповідача.

Враховуючи викладене, суд прийшов до
висновку висновки акту перевірки є
необґрунтованими, суперечать
законодавству з питань оподаткування
та фактичним обставинам справи, а тому
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення прийняті на його
основі є протиправним та підлягають
скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 71
КАС України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Також, суд відмічає, що відповідно до ч.
2 ст. 71 Кодексу адміністративного
судочинства України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності
покладається на відповідача, якщо
він заперечує проти
адміністративного позову.

Таким чином, особливістю
адміністративного судочинства є те, що
тягар доказування в спорі покладається
на відповідача - орган публічної влади,
який повинен надати суду всі
матеріали, які свідчать про його
правомірні дії.

З обставин адміністративної справи
вбачається, що відповідачами не
доведено правомірність оскаржуваних
рішень, відтак позовні вимоги знайшли
своє підтвердження під час розгляду
адміністративної справи.

На підставі вищевикладеного, суд
прийшов до висновку, що позов підлягає
задоволенню шляхом скасування
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішеннь.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163,
167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати
податкові повідомлення - рішення
Іллінецької МДПІ Вінницької області
від 02.08.2011 року № (форми "П"),
№ (форми "Р", № (форми "В4").

Постанова набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України
апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови. Якщо
суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 цього
Кодексу, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Комар Павло Анатолійович