Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року м.
Київ К/9991/13058/12

колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Амєліна С.Є., Кобилянського
М.Г.,

розглянувши в порядку касаційного
письмового провадження
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Октябрської
районної у м. Полтаві ради, Центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат в Полтавській області про
перерахунок та стягнення коштів за
касаційними скаргами управління праці
та соціального захисту населення
виконавчого комітету Октябрської
районної у м. Полтаві ради
та Центру по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат в Полтавській
області на постанову Октябрського
районного суду м. Полтави від 24 червня
2010 року та постанову апеляційного суду
Полтавської області від 7 лютого 2011
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що він має статус учасника ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
категорії 1 та з 2007 року є інвалідом
війни ІІ групи внаслідок захворювання,
пов'язаного з виконанням обов'язків
військової служби з ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, до цього йому було встановлено
інвалідність ІІІ групи, тому
відповідно до статті 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» має право
на щорічну допомогу на оздоровлення в
розмірі п'яти мінімальних заробітних
плат як інвалід ІІ групи та чотирьох
мінімальних заробітних плат як інвалід
ІІІ групи, а також має право на
отримання різниці між компенсаціями,
встановленими для інвалідів ІІ та ІІІ
групи (15 мінімальних заробітних плат).
Крім цього, відповідно до положень
частини п'ятої статті 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» позивач як
інвалід війни ІІ групи мав право на
виплату разової грошової допомоги до 5
травня за 2009 рік в розмірі восьми
мінімальних пенсій за віком. Проте
всупереч вимогам зазначених законів
щорічна допомога на оздоровлення за 2004
- 2009 роки, різниця між компенсаціями та
щорічна разова грошова допомога до 5
травня за 2009 рік були виплачені
позивачу не в повному розмірі.

Просив: визнати неправомірними відмови
управління праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Октябрської районної у м.
Полтаві ради та Центру по нарахуванню
та здійсненню соціальних виплат в
Полтавській області у здійсненні
перерахунку та виплаті щорічної
допомоги на оздоровлення та
одноразової компенсації за
інвалідність в розмірах, передбачених
статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», та щорічної разової
грошової допомоги до 5 травня за 2009 рік
в розмірах, передбачених частиною
четвертою статті 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»;

зобов'язати управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Октябрської
районної у м. Полтаві ради зробити
перерахунки та донарахувати і
виплатити позивачу: щорічної допомоги
на оздоровлення в сумі 10117 грн за
2004 - 2009 роки, одноразової компенсації як
інваліду ІІІ групи і ІІ групи в сумі
19815,90 грн; щорічної разової грошової
допомоги до 5 травня як інваліду війни
ІІ групи в сумі 3554 грн. за 2009 рік;

зобов'язати Центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат в
Полтавській області вчинити дії з
контролю за нарахуванням та виплатою
управлінням праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Октябрської районної у м.
Полтаві ради нарахованих сум позивачу.

Постановою Октябрського районного
суду м. Полтави від 24 червня 2010 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними відмови ОСОБА_1
від 25 листопада 2009 року управління
праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Октябрської
районної у м. Полтаві ради та Центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат в Полтавській області у
здійсненні перерахунку та виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення та
одноразової компенсації за
інвалідність в розмірах, передбачених
статтею 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», та щорічної разової
грошової допомоги до 5 травня за 2009 рік
в розмірах, передбачених частиною
четвертою статті 13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»;

Зобов'язано управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Октябрської
районної у м. Полтаві ради зробити
перерахунки та донарахувати і
виплатити позивачу: щорічної допомоги
на оздоровлення в сумі 10117 грн за
2004 - 2009 роки, одноразової компенсації як
інваліду ІІІ групи і ІІ групи в сумі
19815,90 грн; щорічної разової грошової
допомоги до 5 травня як інваліду війни
ІІ групи в сумі 3554 грн. за 2009 рік

Зобов'язано Центр по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат в
Полтавській області вчинити дії з
контролю за нарахуванням та виплатою
управлінням праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Октябрської районної у м.
Полтаві ради нарахованих сум позивачу.

Постановою апеляційного суду
Полтавської області від 7 лютого 2011
року апеляційну скаргу управління
праці та соціального захисту населення
виконавчого комітету Октябрської
районної у м. Полтаві ради задоволено
частково.

Постанову Октябрського районного суду
м. Полтави від 24 червня 2010 року
скасовано в частині визнання
неправомірними дій управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Октябрської
районної у м. Полтаві ради та Центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат в Полтавській області в
здійсненні перерахунку та виплаті
щорічної допомоги на оздоровлення за
2004 - 2008 роки та одноразової компенсації
за шкоду, заподіяну здоров'ю, учасникам
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС за 2007 рік.

Виключено з резолютивної частини
рішення суду першої інстанції
посилання на певні суми виплат, що
підлягають стягненню з відповідачів.

В решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

Вказуючи на допущені, на думку
управління праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Октябрської районної у м.
Полтаві ради та Центру по нарахуванню
та здійсненню соціальних виплат в
Полтавській області, судами порушення
норм чинного матеріального та
процесуального законодавства, що
призвело до неправильного вирішення
даного спору, управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Октябрської
районної у м. Полтаві ради просить
скасувати постановлені судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
та ухвалити нове судове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову; Центр
по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат в Полтавській
області просить скасувати
постановлені судові рішення судів
першої та закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційних скарг та
перевіривши за матеріалами справи в
межах доводів касаційних скарг
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів вважає, що касаційні
скарги задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

Під час розгляду справи по суті судами
першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що ОСОБА_1 має статус
учасника ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС категорії 1, є
інвалідом війни ІІ групи з 2007 року, до
цього був інвалідом ІІІ групи.

Згідно з положенням абзаців другого,
третього частини четвертої та частини
сьомої статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28
лютого 1991 року № 796-XII (у редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин) особам, що стали
інвалідами ІІ групи та інвалідами ІІІ
групи внаслідок Чорнобильської
катастрофи, передбачена щорічна
виплата допомоги на оздоровлення в
розмірі п'яти та чотирьох мінімальних
заробітних плат відповідно. Розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

Статтею 62 Закону № 796-ХІІ встановлено,
що роз'яснення порядку застосування
цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836
було установлено громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, розмір щорічної допомоги
на оздоровлення, зокрема, інвалідам IІ
групи - 26,70 грн, інвалідам IІI групи - 21,50
грн. Постановою Кабінету Міністрів
України «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 12 липня 2005 року № 562
було збільшено розмір щорічної
допомоги на оздоровлення, зокрема,
інвалідам ІІ групи - 120 грн та інвалідам
IІI групи - 90 грн, який також не
відповідав розміру, встановленому
законами України.

Відповідно до вимог статті 63 Закону №
796-ХІІ фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється
за рахунок державного бюджету.

Вихідним критерієм обрахунку спірних
сум виплат відповідно до положень
статті 48 вказаного Закону виступала
мінімальна заробітна плата, розмір
якої на 2004 - 2009 роки визначався законами
України про державний бюджет на
відповідні роки.

Пунктом 37 статті 77 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» від
20 грудня 2005 року № 3235-IV дію абзаців
другого - сьомого частини першої,
частини третьої, абзаців другого -
сьомого частини четвертої та частини
сьомої статті 48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» зупинено
на 2006 рік.

Таким чином, у 2006 році щорічна допомога
на оздоровлення підлягала сплаті в
розмірі, встановленому постановою
Кабінету Міністрів України «Про
щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562.

Оскільки дія положень статті 48 Закону
№ 796-ХІІ на 2004, 2005 роки не зупинялася, то
виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами, вихідним
критерієм обрахунку такої допомоги
виступала мінімальна заробітна плата,
встановлена законами України про
Державний бюджет України на відповідні
роки.

Пунктом 30 статті 71 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007
рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V дію
абзаців другого - сьомого частини
першої, частини третьої, абзаців
другого - сьомого частини четвертої та
частини сьомої статті 48 Закону № 796-ХІІ
зупинено на 2007 рік.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року №6-р/2007 положення
пункту 30 статті 71 Закону № 489-V визнані
неконституційними з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
рішення.

Підпунктом 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI статтю 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
викладено в новій редакції, відповідно
до якої щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту 11 пункту 28 розділу ІІ Закону
№ 107-VI визнані неконституційними з дня
ухвалення Конституційним Судом
України цього рішення.

Положення пункту 30 статті 71 Закону №
489-V та підпункту 11 пункту 28 розділу ІІ
Закону № 107-VI визнані
неконституційними та втратили
чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішень
від 9 липня 2007 року №6-р/2007 та від 22
травня 2008 року №10-рп/2008, які не мають
зворотної дії в часі. Якщо суб'єкт
владних повноважень виплатив щорічну
допомогу на оздоровлення під час дії
зазначених норм Законів, то після
прийняття рішень Конституційним Судом
України у нього не виникло додаткових
зобов'язань щодо перерахунку раніше
виплаченої позивачу щорічної допомоги
на оздоровлення.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, кошти на оздоровлення на 2008
рік були виплачені позивачу в лютому 2008
року. З наведеного вбачається, що
спірні правовідносини мали місце між
сторонами саме в лютому 2008 року, тобто
до постановлення рішення
Конституційного Суду України від 22
травня 2008 року №10-рп/2008.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
обґрунтовано скасував рішення суду
першої інстанції в частині задоволення
позовної вимоги про перерахунок і
виплату щорічної допомоги на
оздоровлення за 2008 рік, оскільки станом
на дату виплати позивачу коштів на
оздоровлення за 2008 рік в частині
визначення розміру цих коштів чинними
були лише положення постанови Кабінету
Міністрів України «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562, на підставі яких і була
проведена відповідна виплата. Після
прийняття рішення Конституційним
Судом України від 22 травня 2008
року №10-рп/2008 у суб'єкта владних
повноважень не виникло додаткових
зобов'язань щодо перерахунку раніше
виплаченої позивачу суми щорічної
допомоги на оздоровлення.

Оскільки Законом України «Про
Державний бюджет України на 2009 рік» від
26 грудня 2008 року № 835-VI не
внесено змін та не було зупинено дію
статті 48 Закону № 796-ХІІ, то це дає
підстави для застосування зазначеної
норми при виплаті позивачу допомоги на
оздоровлення за 2009 рік.

Отже, суди першої та апеляційної
інстанцій прийшли до обґрунтованого
висновку про неправомірність виплати
позивачу коштів на оздоровлення за 2009
рік у розмірі, встановленому
постановою Кабінету Міністрів України
«Про щорічну допомогу на оздоровлення
громадянам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 12 липня
2005 року № 562, та про наявність законних
підстав для виплати йому коштів на
оздоровлення у розмірі, визначеному
абзацом другим частини четвертої
статті 48 Закону № 796-ХІІ.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, позивач отримав одноразову
компенсацію за ІІІ групу інвалідності
у вересні 2007 року в розмірі 189,60 грн та
за ІІ групу інвалідності у листопаді 2007
року в розмірі 94,50 грн.

Відповідно до абзаців третього,
четвертого частини першої та частини
другої статті 48 Закону № 796-XII (у
редакції з 9 липня 2007 року) одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, зокрема,
виплачується інвалідам II групи в
розмірі 45 мінімальних заробітних плат,
інвалідам III групи - 30 мінімальних
заробітних плат. У разі встановлення
інвалідності вищої групи інвалідам
виплачується різниця у компенсаціях.

Частиною сьомою статті 48 Закону № 796-XII
передбачено, що розмір мінімальної
заробітної плати визначається на
момент виплати.

Статтею 62 вказаного Закону визначено,
що роз'яснення порядку застосування
цього Закону провадиться у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України, рішення якого є обов'язковими
для виконання міністерствами та іншими
центральними органами державної
виконавчої влади України, місцевими
органами державної виконавчої влади,
всіма суб'єктами господарювання
незалежно від їх відомчої
підпорядкованості та форм власності.

Постановою Кабінету Міністрів України
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836
було установлено учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами внаслідок
Чорнобильської катастрофи, розмір
одноразової компенсації, зокрема,
інвалідам II групи - 284,40 грн та інвалідам
ІІІ групи - 189,60 грн, які не відповідали
розмірам, встановленим статтею 48
Закону № 796-XII.

Відповідно до вимог статті 63 Закону №
796-XII фінансування витрат, пов'язаних з
реалізацією цього Закону, здійснюється
за рахунок державного бюджету.

Вихідним критерієм обрахунку спірних
сум виплат відповідно до положень
статті 48 вказаного Закону визначено
мінімальну заробітну плату, розмір
якої встановлювався законами України
про Державний бюджет на відповідний
рік.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними нормативними актами при
вирішенні даного спору, застосуванню
підлягає саме стаття 48 Закону № 796-XII та
законодавство щодо розміру
мінімальної заробітної плати за
відповідний рік, а не постанова
Кабінету Міністрів України «Про
компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» від 26 липня 1996 року № 836,
положення якої істотно звужують обсяг
встановлених законом прав громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог про
перерахунок і виплату щорічної
допомоги на оздоровлення за 2004 - 2007 роки
та одноразової компенсації як інваліду
ІІІ групи і ІІ групи за 2007 рік,
правильно застосував річний строк
звернення до адміністративного суду,
встановлений статтею 99 Кодексу
адміністративного судочинства України
(в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
оскільки позивач звернувся до суду в
грудні 2009 року, тому пропустив строк
звернення до суду щодо позовних вимог
за 2004 - 2007 роки без поважних причин.

Частиною п'ятою статті 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993
року № 3551-XII (у редакції, чинній з
9 липня 2007 року) встановлено, що
щорічно до 5 травня інвалідам війни ІІ
групи виплачується разова грошова
допомога у розмірі восьми мінімальних
пенсій за віком.

Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 20
розділу ІІ Закону України «Про
Державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» від 28
грудня 2007 року № 107-VI частину п'яту
статті 13 Закону № 3551-XII
викладено в новій редакції, відповідно
до якої щорічно до 5 травня інвалідам
війни виплачується разова грошова
допомога у розмірах, які визначається
Кабінетом Міністрів України в межах
бюджетних призначень, встановлених
законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення
підпункту «б» підпункту 2 пункту 20
розділу ІІ Закону № 107-VI визнані
неконституційними з дня ухвалення
Конституційним Судом України цього
рішення.

У 2009 році позивачу до 5 травня виплачена
допомога у розмірі 430 грн відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
«Про розміри разової грошової
допомоги, що виплачується в 2009 році
відповідно до Законів України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань» від 18
березня 2009 року № 211.

Законом України «Про Державний бюджет
України на 2009 рік» від 26 грудня
2008 року № 835-VI зміни до частини п'ятої
статті 13 Закону № 3551-XII не вносились,
дія зазначеної норми Закону не
зупинялась.

Вихідним критерієм обрахунку щорічної
разової грошової допомоги до 5 травня є
мінімальний розмір пенсії за віком,
який відповідно до частини першої
статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» від 9 липня 2003
року № 1058-ІV вираховується виходячи з
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом, тобто законом України про
Державний бюджет України на
відповідний рік.

Положення частини третьої статті 28
Закону № 1058-ІV щодо застосування
розміру мінімального розміру пенсії за
віком, встановленого частиною першою
цієї статті, тільки стосовно
визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом, на
думку колегії суддів, не є перешкодою
для застосування даної величини
мінімального розміру пенсії за віком
до обрахування інших пенсій чи доплат,
пов'язаних з мінімальною пенсією за
віком, оскільки чинним законодавством
не встановлено іншого, крім
передбаченого частиною першою цієї
статті мінімального розміру пенсії за
віком.

Виходячи із загальних засад
пріоритетності законів над
підзаконними актами при розрахунку
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня, яка передбачена частиною п'ятою
статті 13 Закону № 3551-XII, застосуванню
підлягає мінімальний розмір пенсії за
віком, який вираховується виходячи з
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність, визначеного
законом про Державний бюджет України
на відповідний рік, а не розмір, що
установлений постановою Кабінету
Міністрів України від 18 березня 2009 року
№ 211, на які послався відповідач в
касаційній скарзі.

Таким чином, суд першої інстанції, з
яким погодився апеляційний суд,
прийшов до обґрунтованого висновку про
те, що грошова допомога до 5 травня
інвалідам війни ІІ групи за 2009 рік
повинна виплачуватися органом праці та
соціального захисту населення у
розмірі, встановленому частиною п'ятою
статті 13 Закону № 3551-XII у редакції
станом на 22 травня 2008 року з
урахуванням положень частини третьої
статті 28 Закону № 1058-ІV.

Апеляційний суд правомірно змінив
резолютивну частину рішення суду
першої інстанції, що ухвалив рішення, у
якому обчислив та визначив конкретні
розміри соціальних виплат, належних до
виплати позивачу, чим фактично виконав
повноваження, покладені на орган праці
та соціального захисту населення, чого
робити був не вправі.

Відповідно до вимог частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій. Не може бути
скасовано судове рішення з мотивів
порушення норм процесуального права,
якщо це не призвело і не могло
призвести до неправильного вирішення
справи.

Оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
постановлені з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводами касаційних скарг висновки,
викладені в судових рішеннях, не
спростовуються, підстави для їх
скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні касаційних скарг.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Октябрської
районної у м. Полтаві ради та Центру по
нарахуванню та здійсненню соціальних
виплат в Полтавській області залишити
без задоволення, а постанову
апеляційного суду Полтавської області
від 7 лютого 2011 року та змінену
постанову Октябрського районного суду
м. Полтави від 24 червня 2010 року - без
змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі, та
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Юрченко В.В.

Судді
Амєлін С.Є.

Кобилянський М.Г.