Справа № 826/18523/14
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 грудня 2014 року 08:45
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючий суддя Кобилянський К.М.,
судді Санін Б.В., Скочок Т.О.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу
за позовом Департаменту комунальної
власності міста Києва виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації)до Державної виконавчої
служби Українитретя особа без
самостійних вимог на предмет
споруКомунальне підприємство
«Київпастранс»про скасування
Департамент комунальної власності
міста Києва виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовною заявою до Державної
виконавчої служби України, третя особа
без самостійних вимог на предмет спору
Комунальне підприємство
«Київпастранс», в якій, з урахуванням
уточнення позовних вимог, просить суд
скасувати постанови відповідача про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 11.07.2014
ВП №43958108, від 21.08.2014 ЗВП №43114186, від
26.08.2014 ВП №44517273.
В обґрунтування позовних вимог
представник позивача посилався на те,
що КП «Київпастранс» засноване на
комунальній власності територіальної
громади міста Києва, від імені якої
виступає Київська міська рада.
Прийняття рішення про відчуження
комунального майна належить до
виключної компетенції міської ради. З
огляду на вищевикладене, питання
відчуження майна може бути вирішено
виключно шляхом прийняття рішення
Київською міською радою як органу,
уповноваженого вирішувати питання
реалізації майна територіальної
громади міста Києва.
Відповідач проти задоволення позовних
вимог заперечив. Посилався на те, що
оскаржувані постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження винесені у
відповідності до вимог законодавства.
Зазначив, що доводи позивача є
необґрунтованими та не можуть бути
підставою для скасування законних
Представник третьої особи позовні
вимоги підтримав, посилаючись на те, що
майно, на яке накладено арешт є
власністю територіальної громади
міста Києва, а тому не може бути
відчужене без відповідного рішення
Київської міської ради.
В судовому засіданні 09.12.2014
представники сторін заявили
клопотання про розгляд справи за їх
відсутності, на підставі чого суд,
керуючись частиною 4 статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
ухвалив розглядати справу у порядку
письмового провадження.
Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
На виконанні у відділі примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України перебуває зведене
виконавче провадження №43114186 з
примусового виконання наказів
Господарського суду міста Києва від
від 17.06.2014 №910/5459/14 та від 10.06.2014 №910/3395/14
про стягнення з КП «Київпастранс» на
користь ПАТ «Київенерго», ДТГО
«Південно-Західна залізниця», ДП
«Автоскладальний завод №1», ТОВ
«Львівські автобусні заводи» коштів на
загальну суму 124 452 531,26 грн.
Дане зведене виконавче провадження
включає в себе, зокрема, виконавче
провадження №44517273 з примусового
виконання наказу Господарського суду
міста Києва від 10.06.2014 №910/3395/14 про
стягнення з КП «Київпастранс» на
користь ТОВ «Львівські автобусні
заводи» коштів на загальну суму 24 476 529,67
грн. та виконавче провадження №43958108 з
примусового виконання наказу
Господарського суду міста Києва від
17.06.2014 №910/5459/14 про стягнення з КП
«Київпастранс» на користь державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» коштів на
загальну суму 22 964 972,52 грн.
У зазначених виконавчих провадженнях
відповідач виніс постанови про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 26.08.2014 ВП №44517273,
від 11.07.2014 ВП №43958108 та від 21.08.2014 ВП
№43114186.
Вважаючи протиправними зазначені
постанови відповідача про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, позивач оскаржив їх до
суду.
Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу
адміністративного судочинства України
надані сторонами докази та пояснення,
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні, та враховуючи всі
наведені обставини, Окружний
адміністративний суд міста Києва
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Основною функцією державної
виконавчої служби є задоволення вимог
виконавчого документа, забезпечення
дотримання при цьому прав та законних
інтересів громадян та юридичних осіб,
сприяння їм у реалізації своїх
процесуальних прав.

Пунктом 5 частини 3 статті 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державному виконавцю у процесі
здійснення виконавчого провадження
надано право накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку.

Відповідно до частини 6 статті 52 Закону
України «Про виконавче провадження»
стягнення на майно боржника
звертається в розмірі і обсязі,
необхідних для виконання за виконавчим
документом, з урахуванням стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження. У разі якщо боржник
володіє майном спільно з іншими
особами, стягнення звертається на його
частку, що визначається судом за
поданням державного виконавця.

Положеннями статті 57 Закону України
«Про виконавче провадження»
встановлено, що арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення. Арешт на
майно боржника може накладатися
державним виконавцем, зокрема, шляхом
винесення постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження.

Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.
Копії постанови, якою накладено арешт
на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження, державний
виконавець надсилає органам, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.

На підставі вищезазначених правових
норм, відповідач виніс оскаржувані
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 26.08.2014 ВП №44517273, від 11.07.2014 ВП №43958108
та від 21.08.2014 ВП №43114186, якими наклав
арешт на все рухоме та нерухоме майно
боржника у межах суми звернення
стягнення та заборонив здійснювати
відчуження будь-якого майна, яке
належить боржнику у межах суми боргу.

Позивач, в обґрунтування
протиправності оскаржуваної постанови
посилався на те, що все майно КП
«Київпастранс» створене відповідно до
рішень Київської міської ради від
30.11.2000, №101/1078, від 02.10.2001 №61/1495 та
засноване на комунальній власності
територіальної громади міста Києва.
Майно, яке є власністю територіальної
громади може бути відчужене виключно
на підставі рішення міської ради. У
зв'язку із зазначеним, на думку
позивача, примусове стягнення майна КП
«Київпастранс» без відповідного
рішення Київської міської ради не
допускається.

Суд відхиляє наведені доводи
відповідача з огляду на наступне.

У відповідності до пункту 30 статті 26
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», виключно на
пленарних засіданнях сільської,
селищної, міської ради вирішуються
такі питання прийняття рішень щодо
відчуження відповідно до закону
комунального майна; затвердження
місцевих програм приватизації, а також
переліку об'єктів комунальної
власності, які не підлягають
приватизації; визначення доцільності,
порядку та умов приватизації об'єктів
права комунальної власності; вирішення
питань про придбання в установленому
законом порядку приватизованого майна,
про включення до об'єктів комунальної
власності майна, відчуженого у процесі
приватизації, договір купівлі-продажу
якого в установленому порядку
розірвано або визнано недійсним, про
надання у концесію об'єктів права
комунальної власності, про створення,
ліквідацію, реорганізацію та
перепрофілювання підприємств, установ
та організацій комунальної власності
відповідної територіальної громади.

Цей Закон відповідно до Конституції
України визначає систему та гарантії
місцевого самоврядування в Україні,
засади організації та діяльності,
правового статусу і відповідальності
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування.

У відповідності до частини 8 статті 60
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» право
комунальної власності територіальної
громади захищається законом на рівних
умовах з правами власності інших
суб'єктів. Об'єкти права комунальної
власності не можуть бути вилучені у
територіальних громад і передані іншим
суб'єктам права власності без згоди
безпосередньо територіальної громади
або відповідного рішення ради чи
уповноваженого нею органу, за винятком
випадків, передбачених законом.

Процедура реалізації майна
комунальних підприємств шляхом
прийняття відповідного рішення
сільською, селищною, міською радою на
пленарному засіданні встановлена для
забезпечення контролю за реалізацією
майна такого комунального
підприємства у добровільному порядку
та її метою є недопущення самовільного
розпродажу майна територіальної
громади комунальними підприємствами
без правових підстав.

Водночас, у даному випадку відповідач
наклав арешт на майно КП
«Київпастранс» на виконання положень
Закону України «Про виконавче
провадження» з метою забезпечення
виконання судових рішень, які набрали
законної сили.

Статтею 124 Конституції України
встановлено, що судові рішення
ухвалюються судами іменем України і є
обов'язковими до виконання на всій
території України.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів» судові
рішення, що набрали законної сили, є
обов'язковими до виконання усіма
органами державної влади, органами
місцевого самоврядування, їх
посадовими та службовими особами,
фізичними і юридичними особами та їх
об'єднаннями на всій території України.

У Рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009
Конституційний Суд України зазначив,
що відповідно до положень Конституції
України судові рішення є обов'язковими
до виконання на всій території України;
обов'язковість рішень суду є однією із
основних засад судочинства, яка
гарантує ефективне здійснення
правосуддя. Конституційний Суд України
вважає, що виконання всіма суб'єктами
правовідносин приписів, викладених у
рішеннях суду, які набрали законної
сили, утверджує авторитет держави як
правової.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Європейський суд з прав людини в пункті
40 рішення у справі «Горнсбі проти
Греції» від 19.03.1997 зазначив, що право на
суд було б ілюзорним, якби національна
правова система Договірної держави
допускала невиконання остаточного та
обов'язкового судового рішення на
шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий)
орган відмовляється виконувати, не
виконує чи затягує виконання судового
рішення, то передбачені статтею 6
гарантії, які забезпечуються стороні
на етапі судового розгляду справи,
фактично втрачають свій сенс (рішення у
справі «Піалопулос та інші проти
Греції» від 15.03.2001, пункт 68).

Європейський Суд з прав людини у своєму
рішенні у справі «Іммобільяре Саффі
проти Італії» наголошував, що право на
звернення до суду, гарантоване статтею
6 Конвенції, також передбачає практичне
виконання остаточних, обов'язкових для
виконання судових рішень, які в
державах, що поважають принцип
верховенства права, не можуть
залишатися невиконаними на шкоду
стороні у провадженні.

Як роз'яснив Верховний Суд України,
відповідно до практики Європейського
суду з прав людини, виконання судових
рішень розглядається як невід'ємна
частина судового розгляду в розумінні
статті 6 Конвенції. Невиконання судових
рішень негативно впливає на авторитет
судової влади, оскільки в цьому разі не
досягається кінцева мета правосуддя.
Це призводить до ситуації, несумісної з
принципом верховенства права.

Скасування постанов про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 26.08.2014 ВП №44517273, від
11.07.2014 ВП №43958108 та від 21.08.2014 ВП №43114186
може призвести до неможливості
виконання судових рішень у даних
виконавчих провадженнях, чим буде
порушено права стягувачів на отримання
належних їм коштів та знівелює
ефективність здійснення правосуддя.

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

При винесенні оскаржуваних постанов
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 26.08.2014
ВП №44517273, від 11.07.2014 ВП №43958108 та від
21.08.2014 ВП №43114186 відповідач діяв у
спосіб та в порядку, встановленому
законодавством та підстави для
скасування даних постанов відсутні.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування,
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до частини 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладені обставини,
виходячи з системного аналізу положень
законодавства України та наданих
сторонами доказів, суд дійшов висновку
про необґрунтованість позовних вимог
та відсутність підстав для їх
задоволення.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 181, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Департаменту
комунальної власності міста Києва
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в
порядку, встановленим статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
до суду апеляційної інстанції протягом
десяти днів за правилами,
встановленими статтями 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України, шляхом подання через суд
першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя
К.М. Кобилянський

Судді
Б.В. Санін

Т.О. Скочок