Справа № 2а-12291/09/2570
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/33081/11

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К.,
Ланченко Л.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у м. Чернігові на
постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 11.01.2010 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.05.2011 у
справі № 2а-12291/09/2570

за позовом Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_4

до Державної податкової
інспекції у м. Чернігові

про скасування податкового
повідомлення рішення та зобов'язання
вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Підприємцем до суду заявлений позов, з
урахування уточнень, про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
30.11.2009 № /3 та визнання
протиправними дій Державної
податкової інспекції щодо скерування
коштів, що надійшли на сплату
зобов'язань за деклараціями за грудень
2006 року № 156644 та за січень 2007 року № 5962
на погашення податкового боргу, що
виник раніше відповідно до
відкликаного податкового
повідомлення-рішення від 03.04.2006 №
, а також зобов'язати в ручному
режимі виключити з облікової картки
платника податку на додану вартість
протиправно внесені рядки.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 11.01.2010,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 26.05.2011, позовні вимоги задоволено
частково, визнано протиправним та
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 30.11.2009 №
/3, у задоволенні решти позовних
вимог - відмовлено.

Вказані судові рішення в частині
задоволення позовних вимог
вмотивовано висновком про відсутність
у податкової інспекції права чи
обов'язку змінювати призначення
платежу, самостійно визначене
платником податку.

Не погодившись із судовими рішеннями,
Державна податкова інспекція до Вищого
адміністративного суду України подала
касаційну скаргу, де посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначені судові рішення в частині
задоволення позовних вимог скасувати
та прийняти в цій частині нове рішення
про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної
скарги, відповідач посилається на те,
що п. 7.7 ст. 7 Закону України від 21.12.2000 №
2181-III "Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами" (далі -
Закон №2181-ІІІ) визначено що податковий
борг погашається попередньо погашенню
податкових зобов'язань, які не є
податковим боргом, у порядку
календарної черговості його
виникнення, а в разі одночасного його
виникнення за різними податками,
зборами (обов'язковими платежами) - у
рівних пропорціях.

У поданих запереченнях на скаргу
позивач просить її відхилити з мотивів
необґрунтованості.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді, перевіривши
повноту встановлених обставин справи
та правильність їх юридичної оцінки
судами, Вищий адміністративний суд
України не вбачає підстав для
задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що Державною
податковою інспекцією проведена
перевірка Підприємця щодо
своєчасності сплати узгодженого
податкового зобов'язання, за
підсумками якої складено акт від 08.04.2009
№208/17-419/НОМЕР_2.

У ході вказаної перевірки працівниками
Державної податкової інспекції було
встановлено порушення позивачем пп. 5.3.1
п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами", що полягало у
порушенні граничних термінів сплати
узгоджених сум податкових зобов'язань
з податку на додану вартість (далі - ПДВ)
за грудень 2006 року та січень 2007 року.

На підставі акта перевірки та за
наслідками неодноразового
адміністративного оскарження Державна
податкова інспекція прийняла
оспорюване податкове
повідомлення-рішення, яким визначила
штраф у розмірі 50% несвоєчасно
сплаченої суми самостійно узгодженого
податкового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлених судами обставин,
позивачем до контролюючого органу
подано податкові декларації з ПДВ за
грудень 2006 року та січень 2007 року з
самостійно визначеними сумами
податкового зобов'язання з ПДВ у
розмірі 11 151,00 грн. та 2 257,00 грн.
відповідно.

Судами попередніх інстанцій також
встановлено, що відповідні суми
податкових зобов'язань з ПДВ були
сплачені позивачем своєчасно, у
визначені законодавством терміни, та в
повному обсязі, що підтверджується
наявними в матеріалах справи
платіжними дорученнями від 29.01.2007 №46 та
19.02.2007 № 110. Проте, сплачені позивачем
кошти в рахунок погашення поточних
податкових зобов'язань із визначенням
в платіжних дорученнях конкретних
періодів (грудень 2006 року, січень 2007
року), податковим органом було
зараховано у рахунок погашення
податкового боргу Підприємця, що виник
раніше.

Суть спірних правовідносин у цій
справі полягає у правомірності
змінювати податковим органом
призначення платежу, визначеного
платником податків при сплаті
поточного податкового зобов'язання, з
метою погашення податкового боргу, що
виник раніше.

Як визначено пп. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону №
2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати
податкових зобов'язань або податкового
боргу платника податку є будь-які
власні кошти такого платника податку.
Отже, грошовий платіж є єдиною формою
сплати податкових зобов'язань і
погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України від
20.05.99 № 679-XIV "Про Національний банк
України" Національний банк України
визначає систему, порядок і форми
платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління Національного банку України
від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за
№ 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів
банки списують лише за дорученнями
власників цих рахунків (включаючи
договірне списання коштів) або на
підставі платіжних вимог стягувачів у
разі примусового списання коштів.

При цьому згідно з п. 3.8 зазначеної
Інструкції реквізит "Призначення
платежу" платіжного доручення
заповнюється платником так, щоб
надавати повну інформацію про платіж
та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
утримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
"Призначення платежу". Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність установленим вимогам
лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право
визначати призначення платежу,
відповідно до чинного законодавства
України, належить виключно платнику,
шляхом зазначення такого призначення у
платіжному документі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законом України "Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами", який є спеціальним законом з
питань оподаткування і установлює
порядок погашення зобов'язань
юридичних або фізичних осіб перед
бюджетами та державними цільовими
фондами з податків і зборів
(обов'язкових платежів), нарахування і
сплати пені та штрафних санкцій, що
застосовуються до платників податків,
визначено вичерпний перелік заходів,
які вживаються контролюючим органом з
метою погашення платниками податків
податкового боргу. Серед таких заходів
немає зміни призначення платежу,
самостійно визначеного платником
податків. Не передбачено такого права
для податкової інспекції й іншими
норми податкового законодавства.

Таким чином, у разі недотримання
платником податків порядку погашення
податкового боргу, передбаченого п. 7.7
ст. 7 Закону № 2181-ІІІ, податковий орган
не наділений правом чи обов'язком
змінювати призначення платежу,
визначене платником податків.

Отже, самостійне зарахування
податковим органом сплачених
платником податку сум у рахунок
податкового боргу або тих податкових
зобов'язань, які не вказані в
призначенні платежу під час
перерахування платником податків
коштів до бюджету, є неправомірним.

Зважаючи на викладене, в межах
касаційної скарги порушень судами
попередніх інстанції норм
матеріального та процесуального права
при вирішенні цієї справи не допущено,
правова оцінка обставин у справі дана
вірно, а тому касаційну скаргу слід
відхилити, а оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у м. Чернігові відхилити.

Постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 11.01.2010 та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.05.2011 у
справі № 2а-12291/09/2570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає,
крім як з підстав, у строк та в порядку,
визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий
О.В. Карась

Судді
Г.К. Голубєва

Л.В. Ланченко