Справа № 333/10318/13-а(2а/333/26/14)
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

15 жовтня 2014 рокусправа №
333/10318/13-а(2а/333/26/14)

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Туркіної
Л.П. (доповідач),

суддів: Дурасової
Ю.В. Проценко О.А.

при секретарі - Спірічеві Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Комунарському районі м. Запоріжжя

на постанову Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 29 травня 2014 р.

у справі № 333/10318/13-а(2а/333/26/14)

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду
України в Комунарському районі м.
Запоріжжя

про визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду
з адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Комунарському районі м. Запоріжжя про
визнання протиправним і скасування
рішення суб'єкта владних повноважень -
Управління Пенсійного фонду України в
Комунарському районі м. Запоріжжя
(надалі УПФУ) щодо припинення виплати з
грудня 2013 року призначеної в березні 2013
року пенсії за вислугу років та
поновлення виплати пенсії.

Постановою Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 29
травня 2014 р. позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано рішення
комісії Управління Пенсійного фонду
України в Комунарському районі м.
Запоріжжя від 09.12.2013 року про
припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з
грудня 2013 року.

Зобов'язано відповідача поновити
виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1
з грудня 2013 року.

Рішення суду обґрунтовано
посиланнями на норми ст. 49 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
відповідно до яких виплата пенсії
особі може припинятись лише у випадках,
передбачених законодавством, зокрема,
у разі надання недостовірних за
змістом документів для призначення
пенсії, чого у даному випадку не
відбулось.

Суд також послався на те, що
відповідно до ст.55 Закону україни «Про
пенсійне забезпечення» право на пенсію
за вислугу років мають:

е) працівники освіти, охорони
здоров'я та соціального забезпечення
при наявності стажу роботи від 25 до 30
років за переліком, що затверджується у
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України, незалежно від віку.

Відповідно до Постанови КМ України
№ 909 від 04.11.1993 р. «Про перелік закладів
і установ освіти, охорони здоров'я та
соціального захисту і посад, робота на
яких дає право на пенсію за вислугу
років» до посад закладів охорони
здоров'я віднесено провізорів,
фармацевтів (незалежно від
найменування посад) аптек, аптечних
кіосків, аптечних магазинів.

Крім того, цією ж Постановою КМУ
робота за спеціальністю в закладах,
установах і на посадах до 01 січня 1992
року, яка давала право на пенсію за
вислугу років відповідно до раніше
діючого законодавства, зараховується
до стажу для призначення пенсії за
вислугу років, що не враховано
відповідачем при прийнятті
оскаржуваного рішення.

Суд зазначив, що при прийнятті
оспорюваного рішення відповідачем не
враховано вимоги наказу профільного
міністерства.

Так, відповідно до переліку
закладів охорони здоров'я,
затвердженому Наказом МОЗ України № 385
від 29.10.2002 р., до фармацевтичних
(аптечних) закладів віднесені: аптека,
аптечна база (склад), база (склад)
медичної техніки.

Віднесення аптечних складів до
фармацевтичних закладів містяться
також в попередній редакції наказу МОЗ
України № 114 від 22.06.1995 р., наказах МОЗ
СРСР № 1000 від 23.10.1978 р. № 715 від 22.07.1982 р.,
які були чинні в період, який за
рішенням відповідача виключено з
трудового стажу ОСОБА_1 як такого, що
надає їй право на призначення пенсії за
вислугу років.

Відповідно до Указу Президента
України «Про положення про
Міністерство охорони здоров'я України»
№ 4672011 від 13.04.2011 р., Міністерство:

п. 6.8) затверджує номенклатуру
установ охорони здоров'я, лікарських
спеціальностей, медичних і
фармацевтичних спеціальностей і посад;

п. 6.19) затверджує перелік закладів
охорони здоров'я.

Таким чином, при вирішенні питання
щодо зарахування вислуги років
позивача ОСОБА_1 необхідно діяти саме
із застосуванням вимог п. 3 приміток до
«Переліку закладів і установ освіти,
охорони здоров'я та соціального
захисту і посад, робота на яких дає
право на пенсію за вислугу років»,
затвердженого Постановою КМУ України
№ 909 від 04.11.1993 р., за яким робота за
спеціальністю в закладах, установах і
на посадах до 1 січня 1992 року,яка давала
право на пенсію за вислугу років
відповідно до раніше діючого
законодавства, зараховується до стажу
для призначення пенсії за вислугу
років.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, відповідач подав
апеляційну скаргу, у якій, посилаючись
на невірне застосування судом норм
матеріального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати, у
задоволенні позову відмовити.

Відповідач вказує, що відповідно до
пункту «е» статті 55 Закону України від
05.11.1991 року № 1788-XII «Про пенсійне
забезпечення» право на пенсію за
вислугу років мають працівники освіти,
охорони здоров'я та соціального
забезпечення при наявності
спеціального стажу роботи від 25 до 30
років за переліком, що затверджується у
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України, незалежно від віку.
Постанова Кабінету Міністрів України
від 04.11.1993 року № 909 не відносить роботу
на посаді провізора, фармацевта на
аптечному складі до переліку посад,
робота на яких включається до стажу, що
дає право на пенсію по вислузі років.

Вважає, що посилання позивача на
перелік закладів охорони здоров'я,
затверджений Наказом МОЗ України № 385
від 29.10.2002, в якому зазначається, що до
фармацевтичних (аптечних) закладів
віднесені: аптека, аптечна база (склад),
база (склад) медичної техніки є хибним,
оскільки цей наказ не є
нормативно-правовим актом, тому не
регулює спірні правовідносини, а отже,
і зазначення в ньому аптечного складу
не дає позивачу право на призначення
пенсії за вислугою років.

Позивач та його представник у
судовому засіданні просили залишити
рішення суду без змін як законне та
обґрунтоване.

Зазначили, що дії відповідача
суперечать нормам ст. 49 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування».

Також пояснили, що відповідно до п. 2
р. «примітки» Постанови КМУ від 1993 р. №
909 до стажу для призначення пенсії за
вислугу років включається робота за
спеціальністю в закладах, установах і
на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала
право на пенсію за вислугу років
відповідно до раніше діючого
законодавства.

Вказали, що аптечні бази (склади)
відносились до закладів охорони
здоров'я як фармацевтичні (аптечні)
заклади з 1978 року, про що свідчать
накази МОЗ СРСР № 1000 від 23.10.78 р., № 715
від 22.07.1982 р., МОЗ України № 114 від 22.06.1995
р.

Відповідно до переліку закладів
охорони здоров'я, затвердженому
Наказом МОЗ України № 385 від 29.10.2002 р.,
фармацевтичних (аптечних) закладів
віднесені: аптека, аптечна база (склад),
база (склад) медичної техніки.

Отже, дія норм п. «е» ст. 55 Закону
України «Про пенсійне забезпечення»
від 05.11.1991 р. № 1788, що набрала чинності з
01.01.1992року., поширювалась на позивача
до листопада 1993року, коли було прийнято
постанову КМ України від 04.11.1993 р. № 909.

Представники відповідача у судове
засідання не прибули. Про час та місце
судового засідання сторони
повідомлені належним чином.

Заслухавши представників
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
такого.

Судом встановлено, що 25.02.2013 року
позивача було звільнено з роботи у
зв'язку з виходом на пенсію за вислугою
років.

Розпорядженням УПФУ № 199386 від
17.03.2013 року позивачу з зарахуванням
стажу працівників охорони здоров'я в
кількості 27 років 3 місяці 25 днів було
призначено пенсію за вислугу років, яку
вона отримувала до листопада 2013 року
включно.

В грудні 2013 року УПФУ було проведено
перевірку правильності призначення
позивачу пенсії. В ході перевірки
встановлено, що відділи, які вказані у
трудовій книжці ОСОБА_1, в яких вона
працювала, відносились до
центрального аптечного складу.
Оскільки переліком, затвердженим
Постановою КМУ від 04.11.1993 р. № 909 не
передбачений такий фармацевтичний
заклад, як аптечний склад, підстав для
зарахування до стажу роботи, який дає
право на пенсію за вислугу років, немає.

Рішенням комісії УПФУ від 09.12.2013
року виплату пенсії ОСОБА_1 припинено з
грудня 2013 року, оскільки наявного стажу
працівника охорони здоров'я
недостатньо для призначення пенсії за
вислугу років.

При цьому, як зазначено у рішенні
комісії (а.с. 4) до заяви ОСОБА_1 були
додані всі необхідні документи. Пенсію
було призначено, керуючись Законом
України «Про пенсійне забезпечення»,
Переліком Закладів і установ освіти,
охорони здоров'я та соціального
захисту, затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 04.11.1993
року № 909, наказом Міністерства охорони
здоров'я від 28.10.2002 р. № 385 «Про
затвердження переліків закладів
охорони здоров'я, лікарських,
провізорських посад та посад молодших
спеціалістів з фармацевтичною освітою
у закладах охорони здоров'я».

Про наведення позивачем
недостовірних відомостей, чи надання
недостовірних документів у рішенні
комісії та поясненнях відповідача не
йдеться.

Згідно з п. 1 Положення про
Пенсійний фонд України, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
«Про затвердження Положення про
Пенсійний фонд України» від 23.07.2014 № 280
(далі - Положення № 280) пенсійний фонд
України є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра соціальної політики, що
реалізує державну політику з питань
пенсійного забезпечення та ведення
обліку осіб, які підлягають
загальнообов'язковому державному
соціальному страхуванню.

Згідно з п.п. 1.1-1.2 Положення про
управління Пенсійного фонду України в
районах, містах, районах у містах, а
також у містах та районах,
затвердженого Постановою Правління
Пенсійного фонду України № 8-2 від 30.04.2002
(далі Положення № 8-2) управління
Пенсійного фонду України у районах,
містах, районах у містах, а також у
містах та районах є органами Фонду,
підпорядкованими відповідно головним
управлінням Фонду в Автономній
Республіці Крим, областях. Містах Києві
та Севастополі, що разом з цими
управліннями утворюють систему
територіальних органів фонду.
Управління у своїй діяльності
керуються Конституцією, законами
України, актами та дорученнями
Президента України, актами Кабінету
міністрів України, дорученнями
Прем'єр-міністра України, наказами
Міністерства соціальної політики
України, дорученнями Міністра
соціальної політики України, його
першого заступника та заступника,
наказами Фонду та постановами
правління Фонду, дорученнями Голови
правління Фонду, актами Ради міністрів
автономної Республіки Крим, місцевих
державних адміністрацій, органів
місцевого самоврядування та наказами
регіональних управлінь.

Згідно ч 2 ст. 119 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування»,
виплата пенсії за рішенням
територіальних органів Пенсійного
фонду або за рішенням суду
припиняється:

1) якщо пенсія призначена на
підставі документів, що містять
недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера
за кордоном, якщо інше не передбачено
міжнародним договором України, згода
на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної
пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених
законом.

Як свідчать матеріали справи,
документи, що містять недостовірні
відомості, позивач до органів
Пенсійного фонду не подавав. Обставини,
зазначені в п.п. 2-4 ст. 49, також відсутні.

В той же час, в обґрунтування
правомірності своїх дій відповідач
посилається виключно на ст. 49 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування», тобто
«інших випадків, передбачених
законом», відповідачем не наведено.

Виходячи з викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції стосовно того, що
рішення відповідача про припинення
виплати пенсії позивачу не відповідає
діючому законодавству, що є підставою
для його скасування.

Оскільки наслідком скасування
названого рішення є поновлення
пенсійних виплат, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про
необхідність задоволення позову.

Отже, доводи апеляційної скарги не
спростовують законності та
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції, що виключає підстави для
його скасування.

Виходячи з вищевикладеного, суд
апеляційної інстанції вважає за
необхідне апеляційну скаргу
Управління Пенсійного фонду України в
Комунарському районі м. Запоріжжя
залишити без задоволення, постанову
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 29 травня 2014 р. - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Комунарському районі м. Запоріжжя -
залишити без задоволення.

Постанову Комунарського районного
суду м. Запоріжжя від 29 травня 2014 р. -
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за
наслідками перегляду набирає законної
сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове
рішення подається протягом двадцяти
днів після набрання законної сили
судовим рішенням суду апеляційної
інстанції, крім випадків, передбачених
цим Кодексом, а в разі складення
рішення в повному обсязі відповідно до
статті 160 цього Кодексу - з дня
складення судового рішення в повному
обсязі.

Головуючий:
Л.П. Туркіна

Суддя:
Ю.В. Дурасова

Суддя:
О.А. Проценко