Справа № 2а-5306/11/1370
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2014-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року
Справа №
9104/147882/11

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Пліша М.А.,

суддів
Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання
Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
приватного підприємства
«Еко-Техсервіс» на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 07 листопада
2011 року у справі за позовом приватного
підприємства «Еко-Техсервіс» до
державної податкової інспекції у
Франківському районі м. Львова про
визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В :

приватне підприємство «Еко-Техсервіс»
звернулось в суд першої інстанції з
адміністративним позовом до державної
податкової інспекції у Франківському
районі м. Львова в якому просило
визнати протиправними дії відповідача
по проведенню перевірки з питань
правомірності формування податкового
кредиту по ПДВ за грудень 2010 року та
дії, які полягають у викладених в акті
перевірки від 30.03.2011 р. № 539/23-2/32681982
незаконних висновків.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 07 листопада
2011 року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції приватне
підприємство «Еко-Техсервіс»
оскаржило його в апеляційному порядку,
вважає, що судом неповно досліджено
обставини справи, а постанова винесена
з порушенням норм права.

В апеляційній скарзі зазначає, що у
постанові суду зазначено, що
оскаржуваними діями державної
податкової інспекції у Франківському
районі м. Львова не порушуються права
позивача, відтак позовні вимоги не
підлягають задоволенню. Підставою для
таких висновків на думку суду слугує
те, що акт перевірки - є лише службовий
документ, думка (позиція) ревізора щодо
результатів перевірки, яка викладена
ним для використання уповноваженою
службовою особою при прийнятті
конкретного управлінського рішення.
Окрім того, як вказано в оскаржуваній
постанові, складання акту перевірки
жодним чином не порушує прав та
охоронюваних законом інтересів
платника податків, бо акт не впливає на
права підприємства, як платника
податків, та не покладає на нього
жодних додаткових обов'язків, а містить
лише судження податкового органу з
приводу обставин, викладених в ньому.

Однак у відповідності до статті 6 КАС
України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до адміністративного суду,
якщо вважає, що рішенням, дією чи
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень порушені її права, свободи
або інтереси.

Позивач звернувся із позовними
вимогами щодо визнання протиправними
дії державної податкової інспекції у
Франківському районі м. Львова, які
полягають у проведенні перевірки та у
викладених в акті перевірки від 30.03.2011р.
№539/23-2/32681982 незаконних висновків.

Так, п.п. 86.1. статті 86 Податкового
кодексу України передбачено, що
результати перевірок оформляються у
формі акта або довідки, які
підписуються посадовими особами
органами державної податкової служби
та платниками податків або їх
законними представниками (у разі
наявності). У разі встановлення під час
перевірок порушень складається акт.
Якщо такі порушення відсутні,
складається довідка.

Відповідно до положень Порядку
оформлення результатів документальних
перевірок з питань дотримання
податкового, валютного та іншого
законодавства, затвердженого наказом
ДПА України № 984 від 22.12.2010 року, акт - це
службовий документ, який підтверджує
факт проведення документальної
перевірки фінансово-господарської
діяльності платника податків і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби.

За результатами позапланової
невиїзної перевірки ПП «Еко-Техсервіс»
з питань правомірності формування
податкового зобов'язання та
податкового кредиту по ПДВ при
здійсненні взаєморозрахунків з ТзОВ
«Технік» та ТзОВ «Ремстройпроект 2002»
за грудень 2010 року відповідачем 30.03.2011
року складено акт №539/23-2/32681982 про
результати вище вказаної перевірки.
Відтак зазначений акт з урахуванням
вище викладеного є носієм доказової
інформації та містить інформацію щодо
змісту допущених позивачем порушень
виявлених під час проведення
перевірки, які насправді не мали місце.
Акт перевірки породжує певні наслідки,
зокрема, на підставі акту перевірки
щодо підприємства та його службових
осіб можуть бути вжиті заходи, які
передбачені законом як
відповідальність за нібито допущені
порушення, які на справді не існують.

Отже, з урахуванням викладеного,
апелянт вважає, що оскаржуваними діями
порушено законні вимоги позивача,
відтак останній має право на звернення
до суду за захистом порушених прав.

Крім того на думку суду, правомірність
дій відповідача та відповідність таких
дій вимогам статті 19 Конституції
України обґрунтовується й тим, що
позивач не подав заперечень на акт
перевірки від 30.03.2011р. №539/23-2/32681982.
Відтак, висновки викладені в акті
перевірки є правомірними, а позивач не
має права на таке оскарження.

Однак у відповідності до пункту 86.7
статті 86 ПК України, у разі незгоди
платника податків або його законних
представників з висновками перевірки
чи фактами та даними, викладеними в
акті (довідці) перевірки, вони мають
право подати свої заперечення протягом
п'яти робочих днів з дня отримання акта
(довідки).

Таким чином, ПК України передбачено
право, а не обов'язок платників
податків або їх законних представників
на подання заперечень на акт перевірки.
Поряд із цим, а ні у кодексі, а ні в
іншому нормативному акті не
передбачено, що відсутність заперечень
на акт перевірки або його неподання
позбавляє права заінтересованої особи
на захист своїх прав чи законних
інтересів або ж є безумовною підставою
для здійснення такого захисту або ж є
безумовним доказом правомірності
висновків викладених в акті чи інших
дій щодо складення акту.

На підставі зазначеного вважає, що
твердження про те, що безумовною
підставою для встановлення
неправомірності дій відповідача у
даному випадку є наявність поданих
заперечень на акт перевірки суперечить
вимогам законодавства та не відповідає
вимогам статті 8 Конституції України,
згідно якої звернення до суду для
захисту прав гарантується
Конституцією. При цьому стверджує, що
позивачем надавались заперечення на
акт перевірки.

Також помилковим є висновок суду про
те, що позивачем здійснено
документування операцій по регістрах
бухгалтерського обліку лише
бухгалтерськими проводками, а тому у
позивача відсутні об'єкти, які
підпадають під визначення Закону
України «Про податок на додану
вартість».

Операції, які відображені позивачем в
податковому обліку здійснено на
підставі первинних бухгалтерських
документів та такі документи складені
у відповідності до вимог Закону
України «Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність в Україні». Згідно
статті 2 зазначеного вище Закону, цей
Закон поширюється на всіх юридичних
осіб, створених відповідно до
законодавства України, незалежно від
їх організаційно-правових форм і форм
власності, а також на представництва
іноземних суб'єктів господарської
діяльності, які зобов'язані вести
бухгалтерський облік та подавати
фінансову звітність згідно з
законодавством.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, грунтуються на даних
бухгалтерського обліку. Статтею 9
вказаного Закону передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій. Для
контролю та впорядкування оброблення
даних на підставі первинних документів
можуть складатися зведені облікові
документи. Первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Відтак твердження про те, що податковий
облік здійснено шляхом документування
операцій по регістрах бухгалтерського
обліку лише бухгалтерським
проведенням не відповідають дійсним
обставинам справи

Податковий облік проведено у
відповідності до вимог Закону України
«Про податок на додану вартість».
Відповідно до п.п. 7.4.1. п. 7.4. ст. 7
вказаного Закону податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи із договірної (контрактної)
вартості товарів (послуг), але не вище
рівня звичайних цін, у разі якщо
договірна ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20% від
звичайної ціни на такі товари, та
складається із сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 6.1. статті 6 та статтею 81 цього
Закону, протягом такого звітного
періоду у зв'язку із придбанням або
виготовленням товарів, робіт, послуг (у
тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподаткованих операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Всі придбані матеріали, роботи та
послуги у грудні 2010 року приватне
підприємство «Еко-Техсервіс»
використало в господарській
діяльності. Отже, позивачем правомірно
сформовано податковий кредит.

Формування Позивачем податкових
зобов'язань також здійснювалось із
дотриманням вимог законодавства. Так,
згідно до п.п. 7.3.1. п. 7.3. ст. 7 Закону
України «Про податок на додану
вартість», датою виникнення податкових
зобов'язань з поставки товарів (робіт,
послуг) вважається дата, яка припадає
на податковий період, протягом якого
відбувається будь-яка з подій, що
сталася раніше: або дата зарахування
коштів від покупця (замовника) на
банківський рахунок платника податку
як оплата товарів (робіт, послуг), що
підлягають поставці, а в разі поставки
товарів (робіт, послуг) за готівкові
грошові кошти - дата їх оприбуткування
в касі платника податку, а при
відсутності такої - дата інкасації
готівкових коштів у банківській
установі, що обслуговує платника
податку, або дата відвантаження
товарів, а для робіт (послуг) - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт виконання робіт (послуг) платником
податку.

Відтак, приватне підприємство
«Еко-Техсервіс» формувало податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість за грудень 2010 року у
відповідності до вимог Закону України
«Про податок на додану вартість», що
повністю підтверджується долученими
до матеріалів справи доказами.

Крім того невірними є висновки суду про
те, що всі правочини, які укладені
позивачем із контрагентами є
нікчемними з урахуванням наступного.

Так, в оскаржуваній постанові
зазначено, що відповідно до частини 1,5
ст.203, п.1,2 ст. 215, ст. 228 ЦК України
зазначені правочини мають ознаки
нікчемності та є нікчемними в силу
припису закону. Окрім посилання на
вимоги вище вказаних статей ЦК України,
жодних інших доводів щодо нікчемності
правочинів в оскаржуваній постанові не
наведено. Так, згідно статті 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Апелянт
стверджує, що укладені прочини
повністю відповідають вимогам
законодавства, а їх зміст не суперечить
моральним засадам суспільства.
Оскільки такі правочини спрямовані на
здійснення господарської діяльності
позивача.

У відповідності до ст. 3 Господарського
кодексу України, під господарською
діяльністю у цьому Кодексі розуміється
діяльність суб'єктів господарювання у
сфері суспільного виробництва,
спрямована на виготовлення та
реалізацію продукції, виконання робіт
чи надання послуг вартісного
характеру, що мають цінову
визначеність.

Діяльність, яку здійснює приватне
підприємство «Еко-Техсервіс»
спрямована на господарювання у сфері
суспільного виробництва, спрямована на
виготовлення та реалізацію продукції,
виконання робіт чи надання послуг
вартісного характеру, що мають цінову
визначеність. Відтак, позивач є
суб'єктом господарювання та здійснює
господарську діяльність.

Згідно ж до частини 5 статті 203 ЦК
України правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Всі
укладені правочини були спрямовані на
реальні наслідки, що були обумовлені
ними. Настання таких наслідків
повністю підтверджується доказами
долученими до матеріалів справи.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу (частина
1 статті). Частиною 2 цієї ж статті
встановлено, що недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин); у цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Однак, укладені позивачем правочини
повністю відповідають вимогам закону,
відтак твердження про те, що відповідно
до статті 215 Цивільного кодексу України
такі правочини мають ознаки
нікчемності не відповідає дійсності.
При укладені правочинів як позивачем,
так і його контрагентами були
дотримані вимоги законодавства. Окрім
того, законом не встановлено обмежень
щодо укладення позивачем таких
правочинів.

В оскаржуваній постанові зазначено, що
в силу статті 228 ЦК України, укладені
позивачем правочини є нікчемним. Так,
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений ст.228 ЦК України, згідно якої
правочин вважається таким, що порушує
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
незаконне заволодіння ним. Такими є
правочини , що посягають на суспільні,
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(ст. 14 Конституції України); правочини
щодо відчуження викраденого майна;
правочини, що порушують правовий режим
вилучених з обігу або обмежених в обігу
об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок . Дана позиція
викладена у Постанові Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Згідно ж ст. 626, ст. 629 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. При цьому
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Вважає, що господарські
взаємовідносини позивача відповідають
вимогам чинного законодавства України,
і відповідно до ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо він не
визнаний судом недійсним.

Відтак, висновки суду про те, що
відповідно до частини 1,5 ст.203, п.1,2 ст. 215,
ст.. 228 ЦК України правочини позивача
мають ознаки нікчемності є нікчемними
в силу припису закону вважає
безпідставними та необгрунтованими.

Враховуючи викладене просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та прийняте нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги
повністю.

Заслухавши суддю доповідача,вивчивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі наказу про проведення
перевірки від 30.03.2011 р. № 254
відповідачем проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку з
питань взаєморозрахунків з ТзОВ
«Технік» та ТзОВ «Ремстройпроект 2002»
за грудень 2010 р. При проведенні
перевірки було досліджено декларація
підприємства з податку на додану
вартість за грудень 2010 року; копії
податкових накладних, копії видаткових
накладних, рахунки-фактури отриманих
від ТзОВ «Технік» за період грудень 2010
року; копії договорів на проведення
робіт № 15/26 від 11.10.2010 р., № 16/31 від 17.10.2010
р., № 17/31 від 26.11.2010 р.. № 19/34 від 15.12.2010 р.,
№ 20/35 від 15.12.2010 р. укладені з ТзОВ
«Ремстройпроект 2002»; копії податкових
накладних, актів здачі-прийому робіт,
отриманих від ТзОВ «Ремстройпроект 2002»
за грудень 2010 р., копії платіжних
доручень та інші документи.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
правильно врахував, що відповідно до
п.п. 20.1.4. п. 20.1. ст. 20 Податкового кодексу
України органи державної податкової
служби мають право проводити перевірки
платників податків (крім Національного
банку України) в порядку, встановленому
Податковим кодексом України.
Підпунктом 86.1 ст.86 цього Кодексу
передбачено, що результати перевірок
(крім камеральних) оформлюються у формі
акта або довідки, які підписуються
посадовими особами органу державної
податкової служби та платниками
податків або їх законними
представниками (у разі наявності). У
разі встановлення під час перевірки
порушень складається акт. Якщо такі
порушення відсутні, складається
довідка.

Порядок оформлення результатів
перевірок платників податків органами
ДПС врегульовано Порядком оформлення
результатів документальних перевірок
з питань дотримання податкового,
валютного та іншого законодавства
затвердженим наказом Державної
податкової адміністрації України
22.12.2010 № 984, та Зареєстрованому в
Міністерстві юстиції України 12.01.2011 №
34/18772. Відповідно абзацу 1 п. 3 розділу І
зазначеного Порядку визначено, що акт -
службовий документ, який підтверджує
факт проведення документальної
перевірки фінансово-господарської
діяльності платника податків і є
носієм доказової інформації про
виявлені порушення вимог податкового,
валютного та іншого законодавства,
контроль за дотриманням якого
покладено на органи державної
податкової служби. Відповідно до п. 6
цього ж Порядку в акті перевірки факти
виявлених порушень викладаються чітко,
об'єктивно та в повній мірі, із
посиланням на первинні або інші
документи, які зафіксовані в
бухгалтерському та податковому обліку,
що підтверджують наявність зазначених
фактів.

Судом у даній спірній ситуації
з'ясовано, що за результатами
проведеної позапланової невиїзної
документальної перевірки ПП
«Еко-техсервіс» з питань дотримання
вимог податкового законодавства з
питань взаєморозрахунків з ТзОВ
«Технік» та ТзОВ «Ремстройпроект 2002»
за грудень 2010 р., складено Акт від 30.03.2011
р. № 539/23-2/32681982 згідно якого встановлено
порушення: ст.203, ст. 208, ст.215, ст.228, ст. 216
ЦК України, п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3. п.4.1 ст.4, п.п.
7.3.1 п. 7.3 Закону України «Про податок на
додану вартість» та встановлено
завищення ПП «Еко-Техсервіс»
податкових зобов'язань за грудень 2010 р.
на суму 78 795,00 грн. в т.ч. по
взаєморозрахунках з ПАТ «Моршинський
завод мінеральних вод «Оскар» та ТзОВ
«БК «СІММ» на суму 78 795.00 грн.; ст. 203, ст.
208, ст. 215, ст. 228, ст.216 ЦК України, п. 1.7.
ст.1. п.п 7.2.3 п.7.2 п.п.7.4.1. п.п.7.4.4„ п.п.7.4.5
п.7.4, п.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України «Про
податок на додану вартість» та
встановлено завищення ПП
«Еко-Техсервіс» податкового кредиту за
грудень 2010 року по взаєморозрахунках з
ТзОВ «Технік» та ТзОВ «Ремстройпроект
2002» на суму 68679,85 грн.

Згідно з п. 86.7 статті 86 Податкового
кодексу України у разі незгоди
платника податків або його законних
представників з висновками перевірки
чи фактами та даними, викладеними в
акті (довідці) перевірки, вони мають
право подати свої заперечення протягом
п'яти робочих днів з дня отримання акта
(довідки). Такі заперечення
розглядаються органом державної
податкової служби протягом п'яти
робочих днів, що настають за днем їх
отримання (днем завершення перевірки,
проведеної у зв'язку з необхідністю
з'ясування обставин. що не були
досліджені під час перевірки та
зазначені у зауваженнях), та платнику
податків надсилається відповідь у
порядку, визначеному статтею 58 цього
Кодексу для надсилання (вручення)
податкових повідомлень-рішень. Платник
податку (його уповноважена особа та/або
представник) має право брати участь у
розгляді заперечень, про що такий
платник податку зазначає у
запереченнях. Проте таких заперечень
на акт перевірки від 30.03.2011 р. № 539/23-
2/32681982 підприємством подано не було.

Суд першої інстанції підставно вважав,
що податковий орган забезпечив
дотримання у спірних правовідносинах
вимог ч.2 ст.19 Конституції України, так
як діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що визначені
законом. Окрім того, складання акту
перевірки за встановлених судом
обставин правомірності прийняття
суб'єктом владних повноважень рішення
про проведення спірної перевірки
жодним чином не порушує прав та
охоронюваних законом інтересів
платника податків, бо акт не впливає на
права позивача, як платника податків та
не покладає на нього жодних додаткових
обов'язків, а містить лише судження
податкового органу з приводу обставин,
викладених в ньому. Акт перевірки, це
лише службовий документ, думка
(позиція) ревізора щодо результатів
перевірки, яка викладена ним для
використання уповноваженою службовою
особою при прийнятті конкретного
управлінського рішення.

Крім того судом першої інстанції
правильно зазначено, що згідно п. 7
розділу IV згаданого вище Порядку за
результатами розгляду керівником
органу державної податкової служби
(його заступником) акта перевірки,
заперечень посадових осіб платника
податків або його законних
представників та інших матеріалів
перевірки, у терміни та порядку,
встановлені Кодексом, приймаються
відповідні податкові
повідомлення-рішення.

Станом на час розгляду справи у суді
першої інстанції податкове
повідомлення-рішення відповідачем не
прийнято.

Враховуючи викладене суд обґрунтовано
вважав, що оскаржуваними діями
відповідача не порушуються права
позивача, а відтак позовні вимоги
останнього не підлягають до
задоволення.

З урахуванням зазначеного суд
апеляційної інстанції вважає, що
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, а постанова відповідає
нормам матеріального та
процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст.
198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України,
суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу приватного
підприємства «Еко-Техсервіс» -
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 07 листопада
2011 року по справі № 2а-5306/11/1370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого адміністративного суду
України протягом двадцяти днів шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий суддя
М.А. Пліш

Судді
Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

Повний текст ухвали виготовлений 05.12.2014
року