Справа № 2270/6268/12
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" грудня 2014 р. м. Київ
К/800/29706/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

головуючої: суддів: Блажівської Н.Є.,
Бухтіяроявої І.О., Юрченко В.П., за
участю секретаря Луцак А.В.,розглянувши
у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Шепетівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Хмельницької області
Державної податкової служби на
постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 11 березня
2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 16 травня 2013 року

у справі № 2270/6268/12

за позовом Публічного
акціонерного товариства «Полонський
комбінат

хлібопродуктів»

до Полонського
відділення Шепетівської об'єднаної
державної податкової

інспекції у
Хмельницької області

про визнання протиправними
та скасування податкових
повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В

Публічне акціонерне товариство
«Полонський комбінат хлібопродуктів»
(надалі також- позивач, ПАТ «Полонський
комбінат хлібопродуктів») звернулось
до суду з адміністративним позовом до
Полонського відділення Шепетівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області
(надалі також - відповідач, ДПІ) про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 11 березня
2013 року адміністративний позов
задоволено. Визнано протиправними та
скасовано податкові
повідомлення-рішення від 10 липня 2012
року №, № та №.

Ухвалою Вінницького апеляційного
адміністративного суду від 16 травня 2013
року апеляційну скаргу ДПІ залишено
без задоволення, а постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 11 березня
2013 року - без змін.

Відповідач в касаційній скарзі,
вказуючи на допущені судом першої та
апеляційної інстанцій порушення вимог
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, просить скасувати постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 11 березня
2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 16 травня 2013 року.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, що
беруть участь у справі, обговоривши
доводи касаційної скарги та
перевіривши за матеріалами справи
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі, суд
звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, які не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, фактичною підставою
прийняття податкових
повідомлень-рішень від 10 липня 2012 року
№ (збільшено суму грошового
зобов'язання за платежем податок на
прибуток підприємств у сумі 396 760 грн. (з
них 370660 грн. - за основним платежем, 26100
грн. - за штрафними санкціями), №
(збільшено суми грошового зобов'язання
за платежем податок на додану вартість
у сумі 23600 грн. (з них 18880грн. - за
основним платежем, 4720грн. - за штрафними
санкціями), № (зменшено суму
від'ємного значення об'єкту
оподаткування податком на прибуток у
сумі 779915 грн.), з приводу правомірності
яких виник спір, стали висновки
відповідача, викладені в акті
перевірки від 21 червня 2012 року
№296/22-00952427, про порушення позивачем
вимог: підпункту 7.8.2 пункту 7.8 статті 7
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» з урахуванням
вимог статті 30 Закону України «Про
акціонерні товариства2», статті 15,
пункту «д» статті 41 Закону України
«Про господарські товариства», в
результаті чого несплачено авансовий
внесок задатку на прибуток з суми
дивідендів за 2009 рік в термін до 1 липня
2012 року в сумі 104400 грн.; підпунктів
14.1.36, 14.1.159 пункту 14.1 статті 14,
підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138,
пункту 141.1 статті 141, пунктів 138.1, 138.2, 138.4,
138.6, 138.8 статті 138 Податкового кодексу
України (надалі також - ПК України; тут і
надалі - в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин), в
результаті чого занижено податку на
прибуток в сумі 266260 грн., в тому числі:
за 3 квартал 2011 року в сумі 21160 грн., за 4
квартал 2011 року в сумі 245100 грн.;
підпунктів 14.1.36, 14.1.159 пункту 14.1 статті
14, підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 ,
пункту 141.1 статті 141 ПК України, в
результаті чого зменшено від'ємне
значення об'єкта оподаткування по
податку на прибуток на суму 779915 грн., а
саме за І квартал 2012 року в
сумі 779915 грн.; підпунктів 14.1.179, 14.1.181
пункту 14.1 статті 14, статті 185,
пункту 187.1 статті 187, статей 188, 198, 199, 201,
пункту 15 підрозділу 2
розділу XX ПК України, в результаті чого
занижено податок на додану вартість
всього у сумі всього у сумі 18880 грн., а
саме за серпень 2011 року - 18880 грн.

Перевіряючи дотримання відповідачем
як суб'єктом владних повноважень вимог
частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
при прийнятті оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень, суди попередніх
інстанцій виходили не в повній мірі із
вірного застосування норм
матеріального та процесуального права
з огляду на наступне.

Так, судами попередніх інстанцій
встановлено, що підставами прийняття
оскаржуваних податкових
повідомлень-рішень слугували висновки
податкового органу про несплату
авансових внесків з податку на
прибуток з суми дивідендів за 2009 рік.

Відповідно до статті 41 Закону України
«Про господарські товариства» вищим
органом акціонерного товариства є
загальні збори товариства, до
виключної компетенції яких належить,
крім іншого, затвердження порядку
розподілу прибутку, строку та порядку
виплати частки прибутку (дивідендів) з
урахуванням вимог, передбачених цим та
іншими законами.

Згідно з частиною 2 статті 33 Закону
України «Про акціонерні товариства» (у
редакції чинній з на момент виникнення
спірних правовідносин) до виключної
компетенції загальних зборів
акціонерів належить, зокрема, розподіл
прибутку і збитків товариства з
урахуванням вимог, передбачених
законом.

Положеннями Статуту ВАТ «Полонський
КХП» передбачено, що розподіл прибутку
та вирішення питання про виплату
дивідендів належить до виключної
компетенції загальних зборів
акціонерів.

Рішенням акціонерів ВАТ «Полонський
КХП» від 30 липня 2010 року (питання 4
порядку денного) вирішено затвердити
баланс та звіт про фінансові
результати товариства за 2009 рік,
вирішено не виплачувати дивіденди, а
отриманий прибуток направити на
розвиток товариства, а рішень про
виплату дивідендів не приймалось.
Тобто, кошти на виплату дивідендів не
направлялись та позивач не здійснював
нарахування та виплату дивідендів на
користь акціонерів за результатами
діяльності товариства у 2009 році.

Відповідно до підпункту 7.8.1 пункту 7.8
статті 7 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств» у
разі прийняття рішення щодо виплати
дивідендів емітент корпоративних прав,
на які нараховуються дивіденди,
провадить зазначені виплати
власнику таких корпоративних прав
пропорційно частці його в статутному
капіталі підприємства-емітента таких
корпоративних прав незалежно від того,
чи була діяльність такого
підприємства-емітента прибутковою
протягом звітного періоду при
наявності інших власних джерел для
виплати дивідендів, а також від того, чи
є наявним прибуток, розрахований за
правилами податкового обліку, чи ні.

Згідно із підпунктом 7.8.2 пункту 7.8
статті 7 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»
емітент корпоративних прав, який
приймає рішення про виплату дивідендів
своїм акціонерам, нараховує та вносить
до бюджету авансовий внесок з податку
на прибуток; зазначений авансовий
внесок вноситься до бюджету до/або
одночасно із виплатою дивідендів.

Таким чином, обов'язок нарахування та
сплати авансового внеску з податку на
прибуток (оподаткування дивідендів)
законодавцем виникає тільки у разі
прийняття рішення про виплату
дивідендів акціонерам. З огляду на
відсутність такого рішення, як
підстави для оподаткування дивідендів,
суди попередніх інстанцій правильно
зазначили, що доводи податкового
органу в цій частині є безпідставними.

Висновки відповідача про порушення
наведених вище норм ґрунтуються,
зокрема, на тому, що позивачем
безпідставно віднесено до складу
витрат витрати понесені на підставі
договору позики, оскільки отримані на
підставі договорів кошти були
спрямовані на придбання цінних
паперів, які не пов'язані з
господарської діяльністю позивача.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, на підставі договору позики
від 29 листопада 2011 року
№4-11/12, укладеного між ПАТ «Полонський
КХП» та ТОВ «Компанія з управління
активами «АРТ-КАПІТАЛ Менеджмент»
надано грошові кошти у позику з метою
поповнення обігових коштів та
купівлі-продажу цінних паперів.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 23 грудня 2011 року
№111223/01БО-08/0041. ПАТ «ІФК «Арт-капітал» на
підставі замовлення ПВІФ «Нові
технології» ТОВ КУА «Арт-Капітал
Менеджмент» продано, а ПАТ «Полонський
КХП» придбано прості іменні акції,
емітентом яких є ЗАТ
«Васильківхлібопродукт». Розрахунки
за цим договором проведено повністю, що
підтверджується банківською випискою.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 23 грудня 2011 року
№111223/01БО-08/0031, за яким ПАТ «ІФК
«Арт-капітал» на підставі замовлення
ПВІФ «Нові технології» ТОВ КУА
«Арт-Капітал Менеджмент» продано, а ПАТ
«Полонський КХП» придбано прості
іменні акції, емітентом яких є ПАТ
«Кожухівське» Розрахунок за цим
договором проведено повністю, що
підтверджується банківською випискою.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 23 грудня 2011 року
№111223/330БО-10/0011, за яким ПАТ «ІФК
«Арт-Капітал» на підставі замовлення
ТОВ «Аграманта» продано, а ПАТ
«Полонський КХП» придбано прості
іменні акції, емітентом яких є ВАТ «АК
«Київреконструкція». Розрахунки
проведено повністю, що підтверджується
банківською випискою від 23 грудня 2011
року.

Задовольняючи позовні вимоги суди
попередніх інстанцій зазначили, що
укладення договорів купівлі погоджено
загальними зборами акціонерів від 13
квітня 2012 року, на момент проведення
перевірки договори купівлі-продажу
виконано повністю, на підставі
зазначених вище договорів
купівлі-продажу цінних паперів ПАТ
«Полонський КХП» набуто права
власності на придбані акції. Придбані
акції стали майном товариства, що
свідчить про правомірність віднесення
коштів, отриманих на підставі договору
позики та спрямованих на придбання
даних акції, до складу валових витрат.

Втім Вищий адміністративний суд
України вважає такі висновки
помилковими та передчасними з огляду
на наступне.

Відповідно до пункту 14.1.27 пункту 14.1
статті 14 ПК України витрати - сума
будь-яких витрат платника податку у
грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 ПК
України витрати, що враховуються при
обчисленні об'єкта оподаткування,
складаються із:

витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

За змістом пункту 138.2 статті 138 ПК
України витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу.

Пунктом 141.1 статті 141 Податкового
кодексу України визначено, що до складу
витрат включаються будь-які витрати,
пов'язані з нарахуванням процентів за
борговими зобов'язаннями (в тому числі
за будь-якими кредитами, позиками,
депозитами, крім фінансових витрат,
включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку.

З аналізу наведених норм слідує, що
право платника податку на включення до
складу витрат витрати, пов'язані з
нарахуванням процентів за борговими
зобов'язаннями, обумовлюється тим, що
такі витрати мають бути понесенні у
зв'язку із провадженням господарської
діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1
статті 14 ПК України господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Разом з тим, роблячи висновки про
правомірне включення до складу витрат
коштів, що пов'язані з нарахуванням
процентів за борговими зобов'язаннями,
суди попередніх інстанцій не надали
оцінки всім важливим аргументам
відповідача, якими останній
обґрунтовував правомірність своїх
висновків.

Відповідно до статті 159 Кодексу
адміністративного судочинства України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене судом на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Так, в пункті 42 рішення «Бендерський
проти України» від 15 листопада 2007 року
Європейський суд з прав людини
зазначив, що відповідно до практики,
яка відображає принцип належного
здійснення правосуддя, судові рішення
мають в достатній мірі висвітлювати
мотиви, на яких вони базуються. Межі
такого обов'язку можуть різнитися
залежно від природи рішення та мають
оцінюватись в світлі обставин кожної
справи (див. рішення «Руїз Торійа проти
Іспанії» від 9 грудня 1994).

Так, ДПІ в судовому процесі посилалась
на те, що придбання цінних паперів, на
придбання яких позивач залучив
позикові кошти, не пов'язане з його
господарською діяльність, оскільки
Селюченко Ю.В. є керівником ПАТ
«Васильківхлібопродукт» (акції якого
придбані позивачем) та водночас є
членом наглядової ради ПАТ
«Полонський КХП», що підтверджується
протоколом від 13 травня 2011 року, що
свідчить про безпосередній вплив
Селюченка Ю.В. на здійснення операцій
купівлі-продажу акцій
ПАТ «Васильківхлібопродукт» та на
формування покупної ціни акцій даного
товариства, яка в 14,5 разів перевищує
номінальну вартість акцій, разом з тим,
попередні судові інстанції, не
дотримались свого обов'язку та
прийняли рішення, які не відповідають
вимозі обґрунтованості, оскільки не
надали належну оцінку цьому аргументу
сторони у справі.

В контексті наведеного, Вищий
адміністративний суд України звертає
увагу також і на те на те, що підпунктом
14.1.159 пункту 14.1 статті 14 ПК України
закріплене визначення пов'язаних осіб.

За змістом вказаної норми, в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин, пов'язані особи -
юридичні та/або фізичні особи,
взаємовідносини між якими можуть
впливати на умови або економічні
результати їх діяльності чи діяльності
осіб, яких вони представляють і які
відповідають будь-якій з наведених
нижче ознак:

юридична особа, що здійснює контроль за
господарською діяльністю платника
податку або контролюється таким
платником податку чи перебуває під
спільним контролем з таким платником
податку;

фізична особа або члени її сім'ї, які
здійснюють контроль за платником
податку;

посадова особа платника податку,
уповноважена здійснювати від імені
платника податку юридичні дії,
спрямовані на встановлення, зміну або
припинення правових відносин, а також
члени її сім'ї;

платники податку - учасники об'єднання
підприємств незалежно від його виду та
організаційно-правової форми, що
провадять свою господарську
діяльність шляхом утворення такого
об'єднання.

Під контролем господарської
діяльності платника податку слід
розуміти:

а) володіння безпосередньо або через
пов'язаних фізичних та/або юридичних
осіб часткою (паєм, пакетом акцій)
статутного фонду платника податку в
розмірі не менш як 20 відсотків
статутного фонду платника податку;

б) вплив безпосередньо або через
пов'язаних фізичних та/або юридичних
осіб на господарську діяльність
суб'єкта господарювання в результаті:
надання права, яке забезпечує
вирішальний влив на формування складу,
результати голосування та рішення
органів управління платника податку;
обіймання посад членів наглядової
(спостережної) ради, правління, інших
наглядових чи виконавчих органів
платника податку особами, які вже
обіймають одну чи декілька із
зазначених посад в іншому суб'єкті
господарювання; обіймання посади
керівника, заступника керівника
спостережної ради, правління, іншого
наглядового чи виконавчого органу
платника податку особою, яка вже
обіймає одну чи декілька із зазначених
посад в інших суб'єктах господарювання;
надання права на укладення договорів і
контрактів, які дають можливість
визначати умови господарської
діяльності, давати обов'язкові до
виконання вказівки або здійснювати
делеговані повноваження і функції
органу управління платника податку.

А відтак у випадку встановлення
пов'язаності ПАТ
«Васильківхлібопродукт» та
ПАТ «Полонський КХП» судам слід
перевірити наявність у позивача
господарської мети при придбанні акцій
товариства за ціною, яка в 14,5 разів
перевищує номінальну вартість акцій.

Висновок відповідача про порушення
наведених у акті норм ґрунтуються на
тому що позивачем завищено витрати
операційної діяльності за 3 квартал 2011
року, а саме: прямих матеріальних
витрат суми ПДВ, яку товариством
безпідставно не було включено до
складу податкового кредиту по податку
на додану вартість по операції з
придбання ріпаку в ПСП
«Запад-Восток» та занижено податкові
зобов'язання з податку на додану
вартість за господарською операцією
реалізації ріпаку ТОВ «АТ «Каргілл»

Задовольняючи позовні вимоги, суди
попередніх інстанцій виходили із того,
що позивачем правомірно не було
включено до складу податкового кредиту
суми податку на додану вартість не
сплачені внаслідок звільнення від
оподаткування даним податком, а
віднесено їх до складу прямих
матеріальних витрат, втім Вищий
адміністративний суд України не
погоджується із такими висновками
судів першої та апеляційної інстанцій.

Як слідує з обставин, встановлених
попередніми судовими інстанціями,
відповідно до договору купівлі-продажу
від 17 серпня 2011 року №42 позивачем у ПСП
«Восток-Запад» придбано ріпак у
кількості 120 тон на суму 460000 грн. без
ПДВ, що підтверджується видатковою
накладною від 18 серпня 2011 року №62 та
податковою накладною від 17 серпня
2011року №47/2. Згідно договору
купівлі-продажу від 17 серпня 2011 року,
податкової накладної від 17 серпня 2011
року №23 ріпак реалізовано ТОВ «АТ
«Каргілл» за ціною 554400 грн. без ПДВ.

Згідно із пунктом 15 підрозділу 2
розділу ХХ ПК України (у редакції,
чинній на час здійснення господарських
операцій) тимчасово до 1 січня 2014 року
від оподаткування податком на додану
вартість звільняються операції з
постачання на митній території України
зернових культур товарних позицій 1001 -
1008 згідно з УКТ ЗЕД та технічних
культур товарних позицій 1205 і 1206 згідно
з УКТ ЗЕД, крім першого постачання
таких зернових та технічних культур
сільськогосподарськими
підприємствами-виробниками та
підприємствами, які безпосередньо
придбали такі зернові та технічні
культури у сільськогосподарських
підприємств - виробників.

Поряд з цим попередні судові інстанції,
роблячи висновки про протиправність
податкових повідомлень-рішень, не
перевірили на підставі належних та
допустимих доказів статусу ПСП
«Восток-Запад», тобто чи було воно
сільськогосподарським підприємством-
виробником на час здійснення поставок
ріпаку позивачу.

Слід наголосити, що в умовах дії такого
принципу адміністративного
судочинства, як офіційне з'ясування
усіх обставин справи, суди не повинні
обмежуватися заявленими сторонами
доводами та поданими ними доказами, а
мають здійснювати активну роль у
встановленні об'єктивної істини,
вживаючи усіх можливих заходів для
перевірки та встановлення усіх
фактичних даних зі спору та сприяючи
сторонам у поданні та витребуванні
необхідних для цього доказів.

Відтак, судам для правильного
вирішення справи слід витребувати
докази на підтвердження статусу ПСП
«Восток-Запад» на час здійснення
поставки ріпаку..

Згідно з частиною другою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи зі змісту наведеної норми,
саме на податкові органи покладається
обов'язок надати достатні докази на
обґрунтування висновків про порушення
платником податків норм податкового
законодавства, на підставі яких такому
платникові визначено відповідні
грошові зобов'язання.

Водночас судам варто враховувати при
розв'язанні відповідних спорів принцип
офіційного з'ясування обставин справи,
передбачений частинами четвертою та
п'ятою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України. Відповідно до вказаної норми
суд вживає передбачені законом заходи,
необхідні для з'ясування всіх обставин
у справі, у тому числі щодо виявлення та
витребування доказів з власної
ініціативи. Суд повинен запропонувати
особам, які беруть участь у справі,
подати докази або з власної ініціативи
витребувати докази, яких, на думку суду,
не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою
встановлення суди повинні витребувати
у податкового органу або платника
податків ті докази, які не надані
учасниками справи, але які, на думку
суду, можуть підтвердити або
спростувати доводи податкового органу
щодо наявності порушень з боку
платника податків. Відповідні дії
можуть бути вчинені судом на підставі
пункту 1 частини другої статті 110,
статті 114 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі ненадходження витребуваних
додаткових доказів у строк,
установлений судом, спір може бути
розв'язано на підставі наявних у справі
доказів.

Якщо позивач без поважних причин
ухиляється від надання доказів на
вимогу суду, а наявних у справі
матеріалів недостатньо для
спростування підтверджених належними
доказами висновків контролюючого
органу, покладених в основу ухваленого
ним спірного рішення, у позові платника
податків може бути відмовлено.

Якщо витребувані судом докази на
підтвердження правомірності
оскарженого рішення (дій чи
бездіяльності) не надані
відповідачем-податковим органом, суд
не позбавлений права вказати на
допущені таким податковим органом
порушення процесуальних вимог шляхом
постановлення окремої ухвали в порядку
статті 166 Кодексу адміністративного
судочинства України.

У разі якщо зібраних у справі доказів
буде достатньо для підтвердження
доводів податкового органу щодо
допущення позивачем порушень, у
відповідному позові платника податків
щодо неправомірності визначених йому
грошових зобов'язань необхідно
відмовити. Водночас відсутність або
недостатність відповідних доказів з
урахуванням змісту підпункту 4.1.4
пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу
України (презумпція правомірності
рішень платника податку в разі, якщо
норма закону чи іншого
нормативно-правового акта, виданого на
підставі закону, або якщо норми різних
законів чи різних нормативно-правових
актів припускають неоднозначне
(множинне) трактування прав та
обов'язків платників податків) є
підставою для висновку про
неправомірність оскарженого рішення
контролюючого органу.

З огляду на те, що висновки попередніх
судових інстанцій в частині є вірними
та ґрунтуються на правильному
застосуванні норм матеріального та
процесуального права, однак
розмежувати суми грошових зобов'язань,
що нараховані відповідачем за
відповідне порушення, неможливо і суд
касаційної інстанції не наділений
повноваженнями щодо встановлення
обставин, які не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
оскаржувані рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд.

Згідно з частиною 2 статті 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції переглядає
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій у межах
касаційної скарги, але при цьому може
встановлювати порушення норм
матеріального чи процесуального права,
на які не було посилання в касаційній
скарзі.

Відповідно до частини 2 статті 227
Кодексу адміністративного судочинства
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх
інстанцій не було встановлено всіх
важливих обставин справи, що призвело
до не обґрунтованих належним чином
висновків щодо прав і обов'язків сторін
у даному спорі, а також те, що
передбачені процесуальним
законодавством межі перегляду справи в
касаційній інстанції не дають їй права
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені
попередніми судовими інстанціями,
судові рішення у справі підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції відповідно до положень
частини 2 статті 227 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд -

У Х В А Л И В

Касаційну скаргу Шепетівської
об'єднаної державної податкової
інспекції Хмельницької області
Державної податкової служби
задовольнити частково.

Постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 11 березня
2013 року та ухвалу Вінницького
апеляційного адміністративного суду
від 16 травня 2013 року скасувати.

Справу № 2270/6268/12 направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Головуюча:
Н. Є. Блажівська

Судді:
І.О. Бухтіярова

В.П. Юрченко