Справа № 2а-4/2012
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/27603/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка
М.І.,розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Жданівського міського суду
Донецької області від 13 січня
2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 6 березня 2012 року у
справі за позовом ОСОБА_4 до управління
праці та соціального захисту населення
Жданівської міської ради Донецької
області про визнання неправомірними
дій та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2011 року позивач
звернувся до суду із вказаним позовом
до відповідача. Просив визнати
неправомірними дії управління праці та
соціального захисту населення
Жданівської міської ради Донецької
області, зобов'язати відповідача
видати посвідчення та аркуш талону на
пільговий проїзд за формою, яка діяла
на 1 січня 1992 року.

Посилався на те, що під час
проходження військової служби в складі
діючої армії приймав участь у
ліквідації наслідків Чорнобильської
катастрофи, в результаті чого визнаний
інвалідом другої групи та згідно ст. 7 п.
1 Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII
віднесений до інвалідів війни і має
право на пільги, встановлені
законодавством України.

Постановою Жданівського
міського суду Донецької області від 13
січня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від
6 березня 2012 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 перебуває на
обліку в управлінні праці та
соціального захисту населення
Жданівської міської ради Донецької
області. У 1993 році ОСОБА_4 визнаний
інвалідом війни 3 групи, у 2009 році йому
встановлена 2 група інвалідності та
видано посвідчення відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 12 травня 1994 року № 302 «Про порядок
видачі посвідчень і нагрудних знаків
ветеранів війни».

21 жовтня 2011 року ОСОБА_4 звернувся
до управління праці та соціального
захисту населення Жданівської міської
ради Донецької області із заявою про
видачу документа - посвідчення та
аркушу талону, за формою, яка діяла
станом на 1 січня 1992 року, що
підтверджує право пільгового проїзду
на території країн СНД. Проте
відповідачем відмовлено у видачі
вказаного посвідчення.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суди попередніх інстанцій виходили з
того, що відповідно до ст. 7 Угоди «Про
взаємне визнання прав на пільговий
проїзд для інвалідів та учасників
Великої Вітчизняної війни, а також
осіб, прирівняних до них» від 12 березня
1993 року (зі змінами), позивач
не має права на отримання документа за
формою, яка діяла станом на 1 січня 1992
року.

Статею 2 Угоди «Про взаємне
визнання прав на пільговий проїзд для
інвалідів та учасників Великої
Вітчизняної війни, а також осіб,
прирівняних до них» (Москва, 12 березня
1993 року) інвалідам Великої Вітчизняної
війни 1 та 2 груп та особам, прирівняних
до них, надається право безкоштовного
проїзду залізницею чи на суднах
транзитних та місцевих ліній річкового
флоту територіями держав-учасниць цієї
Угоди один раз на рік (туди та назад) та
з 50-відсотковою знижкою повітряним,
водним чи міжміським автомобільним
транспортом.

Додатком 1 до зазначеної Угоди
визначені категорії громадян,
прирівняних за пільгами на проїзд у
міжміському транспорті до інвалідів
Великої Вітчизняної війни, до яких,
зокрема відносяться інваліди з числа
військовослужбовців, які стали
інвалідами внаслідок поранення,
контузії чи каліцтва, отриманих під час
захисту колишнього СРСР або під час
виконання інших обов'язків військової
служби і стали інвалідами до 1 січня 1992
року.

Згідно ст. 7 вищезазначеної Угоди,
підставою для придбання пільгового
проїзду квитка є посвідчення та аркуш
талонів на пільговий проїзд, виданий
відповідними органами колишнього СРСР
або Стороною за формою, що діяла на 1
січня 1992 року за місцем постійного
проживання особи, яка має право на
пільговий проїзд.

Судами вірно зазначено, що згідно
витягу із акту огляду МСЕК № 232075 вперше
група інвалідності позивачу
встановлена 15 червня 1995 року. Разом з
тим, жодним нормативним актом не
передбачена видача органами
управління праці та соціального
захисту населення посвідчення та
аркуша талону на пільговий проїзд за
формою, яка діяла на 1 січня 1992 року,
особам, група інвалідності яких
настала після 12 травня 1994 року, тобто
після вступу дії постанови Кабінету
Міністрів України № 302 від 12 травня 1994
року «Про порядок видачі
посвідчень і нагрудних знаків
ветеранів війни».

Відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов вірного
висновку, що п. 2 та п. 7 Угоди «Про
взаємне визнання прав на пільговий
проїзд для інвалідів та учасників
Великої Вітчизняної війни, а також
осіб, прирівняних до них» передбачені
права інвалідів Великої Вітчизняної
війни та прирівняних до них осіб, на
пільговий проїзд, на підставі
посвідчення та аркуша талону на
пільговий проїзд за формою, яка діяла
до 1 січня 1992 року і були видані
відповідними установами колишнього
СРСР, тобто дія Угоди не
розповсюджується на осіб, які набули
статусу інвалідів Великої Вітчизняної
війни та осіб, прирівняних до них після,
1 січня 1991 року, а тому дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_4

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права
безпідставні, спростовуються
матеріалами справи та не ґрунтуються
на законі.

Оскаржувані судові рішення
постановлені з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
тому касаційна скарга підлягає
залишенню без задоволення, а судові
рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Жданівського
міського суду Донецької області від 13
січня 2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 6 березня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:
В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк