Справа № 872/5900/13
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2014 рокусправа № 2а/0470/5973/12

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Добродняк І.Ю

суддів:
Бишевської Н.А. Нагорної Л.М.

за участю секретаря судового
засідання: Новошицька О.О.

за участю представників:

позивача: - Данильченко О.О.
дов від 17.02.2014

Мазур А.С. дов від 04.12.2012

відповідача: - Остренко дов
від 10.07.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк»

на постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 18
лютого 2013 року

у справі № 2а/0470/5973/12

за позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк»

до заступника начальника
територіальної державної інспекції з
питань праці у Дніпропетровській
області Толстогузова Андрія
Борисовича

про визнання дій незаконними,
скасування акту припису,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк»
звернулося до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом, в якому
просило:

- визнати відсутність компетенції
(повноважень) заступника начальника
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Дніпропетровській
області Толстогузова Андрія
Борисовича на здійснення перевірки з
питань додержання законодавства про
працю;

- визнати незаконними дії заступника
начальника ТДІзПП у Дніпропетровській
області Толстогузова А.Б. з проведення
планової первинної перевірки
додержання законодавства про працю, за
результатами якої складений акт №
04-01-122/86 від 30.03.2012;

- визнати незаконними дії заступника
начальника ТДІзПП у Дніпропетровській
області Толстогузова А. Б. зі складання
акту перевірки № 04-01-122/86 від 30.03.2012 та
припису № 04-01-122/86-81 від 30.03.2012;

- скасувати складені заступником
начальника ТДІзПП у Дніпропетровській
області Толстогузовим А. Б. акт
перевірки № 04-01-122/86 від 30.03.2012 та припис
№ 04-01-122/86-81 від 30.03.2012 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
територіальні державні інспекції
праці, їх посадові особи не наділені
повноваженнями на підставі
Конституції та законів України на
здійснення державного нагляду
(контролю) додержання підприємствами,
банками законодавства про працю, в
зв'язку з чим, дії відповідача з
проведення перевірки позивача,
складання акту перевірки та припису є
незаконними, адже не відповідають ст.19
Конституції України. При цьому,
перевірка проведена з порушеннями
законодавства щодо процедури
проведення таких перевірок, зокрема, з
порушенням вимог Закону України «Про
основні засади державного нагляду
(контролю) у сфері господарської
діяльності», а акт перевірки складений
відповідачем з порушеннями вимог,
встановлених для складання такого
акту. Крім того, висновки за
результатами перевірки про порушення
відповідачем законодавства про працю є
безпідставними, а дії відповідача зі
складання припису - незаконними.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 18
лютого 2013 року у задоволенні
адміністративного позову відмолено.

Постанову суду мотивовано тим, що
перевірка додержання законодавства
України про працю ПАТ КБ «Приватбанк»,
за результатами якої складений акт
№04-01-122/86 від 30.03.2012, проведена на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, встановлені під час
перевірки порушення та припис №
04-01-122/86-81 від 30.03.2012 відповідають
вимогам чинного законодавства.

Не погодившись з постановою суду, ПАТ
КБ «Приватбанк» подано апеляційну
скаргу, згідно якої скаржник просить
скасувати постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 18 лютого 2013
року як таку, що винесена з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, та прийняти нову постанову про
задоволення позову. Скаржник вважає
незаконним посилання суду першої
інстанції на встановлений факт
наявності чинних повноважень
відповідача, зазначених в акті
перевірки, на підставі яких винесено
оскаржуваний припис, а саме: на
Постанову Кабінету Міністрів України
від 18 січня 2003 року № 50 «Деякі питання
Державного департаменту нагляду за
додержанням законодавства про працю»,
яка на момент перевірки вже втратила
чинність. Крім того, в матеріалах
справи відсутні та відповідачем до
акту перевірки не долучені обов'язкові
складові, визначені Порядком
проведення перевірки стану додержання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, що проводиться
посадовими особами Державного
департаменту нагляду за додержанням
законодавства про працю та його
територіальних органів, затвердженого
Наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 21
березня 2003 року № 72, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 03.06.2003 за
№ 432/7753, які б давали інспектору праці
право на проведення перевірки, а саме:
відсутня копія службового посвідчення
встановленого зразку, копія Положення
про Державний департамент нагляду за
додержанням законодавства про працю,
копія Положення про територіальну
державну інспекцію праці у
Дніпропетровські області, копія
доручення відповідного органу,
персональна кругла номерна печатка.
Також позивач зазначає про
безпідставність доводів відповідача
щодо наявності порушень, зазначених в
акті перевірки та про безпідставність
вимог, що висувались у приписі від
30.03.2012.

ТДІзПП у Дніпропетровській області
проти задоволення апеляційної скарги
заперечує, вважає оскаржувану
постанову суду першої інстанції
обґрунтованою та правомірною (т.2, а.
с.36).

Перевіривши законність та
обґрунтованість постанови суду в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено
матеріалами справи, 30.03.2012 начальником
відділу контролю за додержанням
законодавства про працю у
Дніпропетровському регіоні -
заступником Головного державного
інспектора праці Дніпропетровської
області Толстогузовим А. Б. з відома
голови правління ПАТ КБ «Приватбанк»
Дубілета О. В., за участю помічника
прокурора Жовтневого району
м.Дніпропетровська Пістун М. С. на
підставі виконання службових
обов'язків згідно з Положенням про
Держнаглядпраці, затвердженим
Постановою Кабінету Міністрів України
від 18.01.2003 № 50 (яка у відповідності із п.2
Постанови Кабінету Міністрів України
від 28.03.2011 № 346 та Постанови Кабінету
Міністрів України від 17.08.2011 № 879 є
чинною), проведена планова за
чисельними зверненнями працівників
ПАТ КБ «Приватбанк» за вимогою
прокурора Жовтневого району
м.Дніпропетровська від 29.11.2011 № 17к/11
первинна перевірка додержання
законодавства України про працю ПАТ КБ
«Приватбанк», за результатами якої
складено акт № 04-01-122/86 від 30.03.2012 (т.1, а.
с.16-22).

У даному акті перевірки зафіксовані
порушення Банком ст.ст.9, 23, 29, 32, 44, 97, 115
КЗпП України; ст.ст.5, 165, 21 Закону
України «Про оплату праці»; п.п.2.5, 2.14, 7.1
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок на підприємствах, в
установах і організаціях; п.5 Порядку
оплати перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві, за
рахунок коштів підприємства, установи,
організації», затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 06.05.2001 № 439; Наказу Держкомстату
України від 25.12.99 № 495.

Також 30.03.2012 відповідачем винесено
припис № 04-01-123/37-20, яким Банк
зобов'язано забезпечити дотримання
вищевказаний норм та письмово
повідомити відповідача в строк до
30.04.2012 (т.1, а. с.23, 24).

Екземпляри акту перевірки та припису
від 30.03.2012 надіслані позивачу
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення (т.1, а. с.129 на зв.,132),
отримані останнім 03.04.2012 (т.1, а. с.25).

З огляду на фактичні обставини справи,
норми законодавства, що регулюють
спірні правовідносини, колегія суддів
погоджується з судом першої інстанції
про відсутність підстав для
задоволення позову.

Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
рішень суб'єкта владних повноважень з
огляду на чіткі критерії, які зазначені
у частині 3 статті 2 КАС України з
урахуванням закріпленого статтею 9 КАС
України принципу законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що за приписами ч.1 ст.195 КАС
України суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції може вийти
за межі доводів апеляційної скарги в
разі встановлення під час апеляційного
провадження порушень, допущених судом
першої інстанції, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Так, позивач в апеляційній скарзі
зазначає про незаконність посилання
суду першої інстанції на встановлений
факт наявності чинних повноважень
відповідача, зазначених в акті
перевірки від 30.03.2012, на підставі яких
винесено оскаржуваний припис, а саме:
на постанову Кабінету Міністрів
України від 18 січня 2003 року № 50 «Деякі
питання Державного департаменту
нагляду за додержанням законодавства
про працю», яка на момент перевірки вже
втратила чинність.

Суд першої інстанції дійшов
висновку, що ТДІзПП у
Дніпропетровській області на час
виникнення даних правовідносин
правомірно використовувала
нормативно-правові акти, якими
передбачені повноваження
Держнаглядпраці з його відповідними
територіальними органами.

Колегія суддів з приводу вказаних
висновків суду першої інстанції
зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 18.01.2003 № 50 затверджено Положення
про Державний департамент нагляду за
дотриманням законодавства про працю,
згідно п.1 якому Державний департамент
нагляду за додержанням законодавства
про працю (Держнаглядпраці) є урядовим
органом державного управління, який
діє у складі Мінпраці і
підпорядковується йому.

Відповідно до п.9 Положення № 50 для
виконання покладених на
Держнаглядпраці завдань утворюються
за погодженням з Мінпраці
територіальні державні інспекції
праці в межах граничної чисельності
працівників Держнаглядпраці.

У п.п.1 п.4 Положення № 50 Держнаглядпраці
відповідно до покладених на нього
завдань: здійснює контроль додержання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в частині
забезпечення реалізації прав і
гарантій працівників шляхом
проведення перевірок роботодавців та
робочих органів виконавчих дирекцій
фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування.

Отже, Держнаглядпраці в особі
територіальних органів мало
повноваження щодо проведення
перевірок роботодавців з питань
додержання законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в частині
забезпечення реалізації прав і
гарантій працівників.

Для реалізації повноважень
Держнаглядпраці Міністерством праці
та соціальної політики України
прийнято Наказ від 21.03.2003 № 72,
зареєстрований в Міністерстві юстиції
України 03.06.2003 за № 432/7753, яким
затверджено Порядок проведення
перевірки стану додержання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, що проводиться
посадовими особами Державного
департаменту нагляду за додержанням
законодавства про працю та його
територіальних органів.

28.03.2011 Кабінетом Міністрів України
прийнято постанову № 346 «Про
ліквідацію урядових органів», у пункті
1 якої постановлено ліквідувати
урядові органи за переліком згідно з
додатком.

З Додатку до вказаної Постанови
Кабінету Міністрів України «Перелік
урядових органів, що ліквідуються»
вбачається включення до нього і
Державного департаменту нагляду за
додержанням законодавства про працю.

Згідно п.3 Постанови Кабінету Міністрів
України № 346 визнано такими, що
втратили чинність, постанови Кабінету
Міністрів України згідно з переліком,
що додається.

З Додатку до вказаної Постанови
Кабінету Міністрів України «Перелік
постанов Кабінету Міністрів України,
що втратили чинність» вбачається, що
вказаного переліку увійшла і Постанова
Кабінету Міністрів України № 50 від
18.01.2003 (п.38 зазначеного Додатку).

При цьому, у п.6 Постанови від 18.01.2003 № 50
встановлено, що зазначені у пункті 3
цієї постанови акти, втрачають
чинність одночасно з набранням
чинності указами Президента України
про затвердження положень про
міністерства, інші центральні органи
виконавчої влади, яким передано
повноваження відповідних урядових
органів, що ліквідуються.

Разом з тим, відповідно до п.2 Постанови
Кабінету Міністрів України № 346
урядові органи (у складі яких був
Держнаглядпраці разом із Мінпраці), які
ліквідуються згідно з п.1 цієї
постанови, продовжують виконувати свої
повноваження до передачі таких
повноважень відповідним
міністерствам, іншим центральним
органам виконавчої влади.

Так, Указом Президента України від
06.04.2011 № 386/2011 затверджено Положення про
Державну інспекцію України з питань
праці.

Згідно п.2 цього Указу Президента
Державна інспекція України з питань
праці є правонаступником прав та
обов'язків Державного департаменту
нагляду за додержанням законодавства
про працю - урядового органу, що діяв у
системі Міністерства праці та
соціальної політики України.

Згідно п.1 Положення про
Держінспекцію Державна інспекція
України з питань праці (Держпраці
України) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Віце-прем'єр-міністра України -
Міністра соціальної політики України.

Держпраці України входить до системи
органів виконавчої влади і забезпечує
реалізацію державної політики з питань
нагляду та контролю за додержанням
законодавства про працю, зайнятість
населення, законодавства про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності, у зв'язку з тимчасовою
втратою працездатності та витратами,
зумовленими народженням та похованням,
на випадок безробіття (далі -
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування) в частині
призначення нарахування та виплати
допомоги, компенсацій, надання
соціальних послуг та інших видів
матеріального забезпечення з метою
дотримання прав і гарантій
застрахованих осіб.

Право Держпраці на проведення
перевірок з питань додержання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в частині
забезпечення реалізації прав і
гарантій працівників визначено у п.6
Положення про Держінспекцію.

При цьому, у п.7 Положення про
Держінспекцію Держпраці України
здійснює свої повноваження
безпосередньо та через свої
територіальні органи в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі.

Таким чином, право на проведення
перевірок, зокрема, з питань додержання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування мало і
Держнаглядпраці до ліквідації, і
Держінспекція України з питань праці
після її утворення.

При цьому, у п.3 Указу Президента
зобов'язано Кабінет Міністрів України
привести у тримісячний строк свої акти
у відповідність із цим Указом.

Проте, у п.п.1.1, 1.2 Порядку проведення
перевірки № 72 (в редакції на момент
виникнення спірних відносин)
встановлено, що цей Порядок
розроблений відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів України № 50 і
визначає «…процедуру здійснення
державного нагляду і контролю за
додержанням законодавства про працю
(крім питань охорони праці) та про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування…».

Цей Порядок проведення перевірки № 72
на момент проведення перевірки
відповідачем був чинним.

Отже, вірним є висновок суду першої
інстанції про те, що Територіальна
державна інспекція праці у
Дніпропетровській області на час
виникнення даних правовідносин
правомірно використовувала
нормативно-правові акти, якими
передбачені повноваження
Держнаглядпраці з його відповідними
територіальними органами.

Посилання позивача на те, що на час
виникнення спірних правовідносин в
момент проведення перевірки 30.03.2012
жодним Законом України не було
визначене офіційно надане коло прав -
повноважень територіальних органів
Державного департаменту нагляду за
додержанням законодавства про працю, і
тому, відповідно, і сам факт здійснення
перевірки, і процедура проведення
перевірки, на думку скаржника не
відповідає положенням ч.2 ст.19
Конституції України та статті 4 Закону
України «Про основні засади державного
нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності» від 05.04.2007 №
877-V, згідно змісту яких органи
державної влади зобов'язані діяти на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені саме законами
України, колегією суддів до уваги не
приймаються.

У п.2 Положення про Держінспекцію
Держпраці України у своїй діяльності
керується Конституцією України та
законами України, актами Президента
України і Кабінету Міністрів України,
наказами Міністерства соціальної
політики України (далі - Міністерство),
іншими актами законодавства України, а
також дорученнями Президента України
та Міністра.

Порушення, виявлені відповідачем під
час перевірки, стосуються порядку
оплати лікарняних, оплати відпустки,
порядку оплати праці, суміщення
професій, трудових договорів, умов
праці і дії відповідача по проведенню
перевірки з цих питань і винесенню
припису від 30.03.2012 узгоджується з
законодавчими актами, зокрема:

- з ч.1 ст.27 Закону України «Про
відпустки» від 15.11.96 № 504/96-ВР (в
редакції на момент виникнення спірних
відносин), згідно якої нагляд за
додержанням законодавства про
відпустки здійснюють спеціально
уповноважені на те державні органи та
інспекції, які є незалежними у своїй
діяльності від власника або
уповноваженого ним органу;

- з положеннями статті 35 Закону України
«Про оплату праці» від 24.03.95 № 108/95-ВР,
згідно яких контроль за додержанням
законодавства про працю здійснюють
органи Міністерства праці (нині -
Міністерство соціальної політики
України).

- з положеннями ст.259 Кодексу законів
про працю України, згідно якої нагляд і
контроль за додержанням законодавства
про працю здійснюють уповноважені
органи, які не залежать у своїй
діяльності від власника або
уповноваженого ним органу.

Центральні органи виконавчої влади
здійснюють контроль за додержанням
законодавства про працю на
підприємствах, в установах і
організаціях, що перебувають у їх
функціональному підпорядкуванні, крім
органів державної податкової служби,
які мають право з метою перевірки
дотримання податкового законодавства
здійснювати такий контроль на всіх
підприємствах, в установах і
організаціях незалежно від форм
власності та підпорядкування.

Вищий нагляд за додержанням і
правильним застосуванням законів про
працю здійснюється Генеральним
прокурором України і підпорядкованими
йому прокурорами.

Разом з тим, за наявності порушення
прав та законних інтересів суб'єкта
господарювання, яке відбулось через
невідповідність постанов Кабінету
Міністрів або нормативно-правових
актів міністерств, інших центральних
органів виконавчої влади Законам
України, такі особи мають право
оскаржити такий нормативно-правовий
акт у порядку ст.171 КАС України.

Таким чином, дії з проведення перевірки
і винесення припису від 30.03.2012 ТДІзПП у
Дніпропетровській області, яка є
спеціально уповноваженим органом з
нагляду і контролю у сфері праці, не
суперечить положенням Законів України
і відповідає наступним приписами
Положення про Держпраці України та
Порядку № 72:

- відповідно до приписів п.7 Положення
про Держпраці (в редакції на момент
виникнення спірних відносин) для
виконання покладених на неї завдань
має право видавати в установленому
порядку роботодавцям, у тому числі
фондам загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
обов'язкові до виконання приписи щодо
усунення порушень законодавства про
працю, законодавства про зайнятість
населення, законодавства про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування щодо
призначення, нарахування та виплати
допомоги, компенсацій, надання
соціальних послуг та інших видів
матеріального забезпечення з метою
дотримання прав і гарантій
застрахованих осіб.

У відповідності до п.4.1 Порядку № 72 за
результатами кожної перевірки
обов'язково складається акт перевірки
(додаток 1), а в разі виявлення
порушень законодавства про працю чи
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування - припис (додаток
2) щодо їх усунення.

Акт - документ, складений посадовою
особою Держнаглядпраці чи ТДІП, що
підтверджує будь-які встановлені факти
порушення законодавства про працю чи
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування.

Припис - документ органів
Держнаглядпраці про усунення
виявлених порушень, що можуть
призвести до шкідливих наслідків.

Згідно положень п.4.4 Порядку № 72
контроль за виконанням припису є
обов'язковим у діяльності інспектора
праці.

Наведене свідчить про наявність у
відповідача повноважень на проведення
перевірки з питань дотримання
законодавства про працю та повноважень
на складення припису, визначених
нормативно-правовими актами, які в
зазначених питаннях узгоджується з
Законами України.

Враховуючи викладене, відсутні
підстави для задоволення позовної
вимоги Банку про визнання відсутності
компетенції (повноважень) відповідача
на здійснення перевірки з питань
додержання законодавства про працю і
позовних вимог про визнання
незаконними дій відповідача з
проведення планової первинної
перевірки додержання законодавства
про працю, за результатами якої
складений акт від 30.03.2012 та дій зі
складання цього акту та припису від
30.03.2012.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що в даному випадку позовні
вимоги мають висуватись виключно до
Інспекції, а не до посадової особи
Інспекції, оскільки встановлюється
наявність повноважень саме Інспекції,
а не її посадових осіб.

Стосовно позовної вимоги Банку про
скасування складеного заступником
начальника ТДІзПП у Дніпропетровській
області Толстогузовим А. Б. акту
перевірки № 04-01-122/86 від 30.03.2012 колегія
суддів зазначає наступне.

З наведених положень
нормативно-правових документів
випливає, що роботодавець (установа,
організація, підприємство незалежно
від форм власності платник податків на
власний розсуд визначає, чи порушені
його права рішеннями, дією або
бездіяльністю суб'єкта владних
повноважень. Проте, ці рішення, дія або
бездіяльність повинні бути такими, які
породжують, змінюють або припиняють
права та обов'язки у сфері
публічно-правових відносин.

У свою чергу висновки акту перевірки
та, власне, сам акт перевірки, не є
рішенням органу владних повноважень, а
відтак не породжує для платника
податків настання будь-яких юридичних
наслідків та не впливає на його права,
обов'язки та законні інтереси, що
виключає можливість такого платника
податків з урахуванням ст.17 КАС України
на їх оскарження у судовому порядку.

Дії по складанню акту перевірки також
не є протиправними, оскільки акт є
письмовою формою результатів
перевірки, складання якого відноситься
до компетенції Інспекції.

Отже, позовні вимоги в цій частині не
підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимоги в частині
скасування припису № 04-01-122/86-81 від
30.03.2012, колегія суддів зазначає:

У п.1 припису визначено Банку
забезпечити виконання вимог ст.97 КЗпП
України та ст.15 Закону України «Про
оплату праці».

Так, згідно ч.ч.2-5 ст.97 КЗпП України
форми і системи оплати праці, норми
праці, розцінки, тарифні сітки, ставки,
схеми посадових окладів, умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.
Якщо колективний договір на
підприємстві, в установі, організації
не укладено, власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
погодити ці питання з виборним
органом первинної профспілкової
організації (профспілковим
представником), що представляє
інтереси більшості працівників, а у
разі його відсутності - з іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок
(окладів) і відрядних розцінок
робітникам, посадових окладів
службовцям, а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються
власником або уповноваженим ним
органом з урахуванням вимог,
передбачених частиною другою цієї
статті.

Власник або уповноважений ним орган чи
фізична особа не має права в
односторонньому порядку приймати
рішення з питань оплати праці, що
погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами, колективними
договорами.

Аналогічні приписи містить ст.15 Закону
України «Про оплату праці».

Отже, форми і системи оплати праці,
норми праці, розцінки, тарифні сітки,
ставки, схеми посадових окладів, умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі, а за його
відсутності - документом власника або
уповноваженого ним органу, погодженим
з виборним органом первинної
профспілкової організації
(профспілковим представником), а у разі
його відсутності - з іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом.

Скаржник зазначає, що у позовній заяві
та в процесі розгляду справи ПАТ КБ
«Приватбанк» наголошував, що питання
оплати праці у Банку не вирішуються
одноособово головою Правління Банку, а
представляє собою низку процедурних
етапів, які складаються із створення,
узгодження та затвердження
внутрішнобанківських нормативних
документів, якими регламентуються
питання оплати працівників
банківської установи, і які повністю
узгоджуються з вимогами Кодексу
законів про працю України та Закону
України «Про оплату праці».

Положеннями Кодексу адміністративного
судочинства України передбачається не
лише обов'язок суб'єкта владних
повноважень (відповідача у справі) щодо
доказування правомірності свого
рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.71
КАС України), але й обов'язок кожної
сторони довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення
(ч.1 ст.71 КАС України).

Разом з тим, позивачем, всупереч вимог
ч.1 ст.71 КАС України, не доведено
відсутності порушень Банком ст.97 КЗпП
України та ст.15 Закону України «Про
оплату праці» з огляду на ненадання
суду документальних доказів, а саме:
внутрішнобанківських нормативних
документів, якими б регламентувались
питання оплати працівників
банківської установи, і які б повністю
узгоджувались з вимогами вказаних норм
чинного законодавства в частині їх
затвердження трудовим колективом або
органом-представником трудового
колективу.

Отже, вищенаведені доводи скаржника
про безпідставність вимог пункту 1
припису колегією суддів до уваги не
приймаються.

У п.2 припису визначено Банку
забезпечити виконання вимог ст.9 КЗпП
України, згідно якої умови договорів
про працю, які погіршують становище
працівників порівняно з
законодавством України про працю, є
недійсними.

У п.3 припису визначено Банку
забезпечити виконання вимог ст.ст.4, 48
КЗпП України, та прийнятої відповідно
до них Інструкції про порядок ведення
трудових книжок на підприємстві, в
установах і організаціях, затвердженої
наказом Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.93 р. № 58 в
частині ведення особових карток
працівників та визначення посад
працівників у відповідності до
найменування професій і посад,
зазначених у «Класифікаторі професій».

Як зазначає скаржник, суд першої
інстанції дійшов необґрунтованого
висновку щодо змінної частини оплати
праці робітників банку, яку вважав
оплатою за суміщення професій, в той
час, як оплата праці за суміщення
професій в ПАТ КБ «Приватбанк»,
передбачена ст.105 КЗпП України входить
до постійної частини доходу
працівників та врегульована
внутрішніми локальними актами, копії
яких наявні в матеріалах справи та
підтверджують правомірну позицію
позивача в питанні оплати праці за
суміщення посад, а висновок суду, щодо
порушення ст.ст.96, 97, ч.1 ст.21, п.1 ст.29 КЗпП
України Кодексу в частині відсутності
посадових інструкцій, суперечить
основному закону України - її
Конституції.

Крім того, скаржник зазначає, що
особові картки працівників ПАТ КБ
«Приватбанк» ведуться в електронному
вигляді в Базі даних «ПриватПерсонал»
у відповідності до вимог Закону
України «Про електронні документи», а
записи до трудових книжок працівників
зносяться у чіткій відповідності до
найменування посади, що відповідає
вимогам Інструкції.

Разом з тим, в акті від 30.03.2012 при
перевірці додержання вимог ст.ст.4, 48
КЗпП України та прийнятої відповідно
до них Інструкції про порядок ведення
трудових книжок на підприємствах, в
установах і організаціях, затвердженої
Наказом Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.93 р. № 58 (далі -
Інструкція) - зафіксовано ряд порушень
вимог Інструкції:

У Банку не ведуться особові картки
працівників, що є порушенням Наказу
Держкомстату України від 25.12.99 № 495, п.2.5
Інструкції, відповідно до якої з кожним
записом, що заноситься до трудової
книжки на підставі наказу
(розпорядження) про призначення на
роботу, переведення і звільнення
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний ознайомити працівника під
розписку в особистій картці, в якій має
повторюватися відповідний запис з
трудової книжки (вкладиша); під час
звільнення працівники отримують
трудові книжки при відсутності
особистого підпису у особовій картці,
де повинна бути фіксація щодо дати і
підстави звільнення, чим порушено
вимоги п.7.1 Інструкції.

Посилання скаржника на те, що особові
картки працівників ПАТ КБ «Приватбанк»
ведуться в електронному вигляді в Базі
даних «ПриватПерсонал» у
відповідності до вимог Закону України
«Про електронні документи» колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
з наведеної норми Інструкції
вбачається необхідність ведення
роботодавцем особової картки
насамперед в документальній формі.

Згідно положень п.2.14 Інструкції записи
про найменування роботи, професії або
посади на яку прийнятий працівник,
виконуються для робітників та
службовців відповідно до найменування
професій і посад, зазначених у
«Класифікаторі професій», при цьому,
керівництво Банку приймає працівників
(або здійснює переведення) на посади
(«бухгалтер-контролер-аудітор»,
«водій-інкасатор-охоронник» тощо), які
не передбачені національним
класифікатором України «Класифікатор
професій» ДК 003:2010, прийнятого на
виконання Постанови КМУ від 04.05.93 р. №
326.

У відповідності до п.1.2 розділу 1 (сфера
застосування) даний Класифікатор
застосовується центральними органами
виконавчої влади, органами місцевого
самоврядування, федерацією
роботодавців України, усіма суб'єктами
господарювання при здійсненні записів
про роботу у трудових книжках
працівників.

Отже, якщо у роботодавця виникає
питання відносно правильної назви
посади, слід вибирати правильну назву
професії або посади з урахуванням тих
функціональних обов'язків, які
впродовж робочого дня займає у
працівника більшу кількість часу
(пріоритетну) в порівнянні з іншими, а
виконання додаткової роботи слід
включати в посадовою інструкцію.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що у
даному випадку таке виконання
функціональних обов'язків різних
професійних назв робіт (посад) є
суміщенням посад (професій), виконання
обов'язків за яким відбувається тільки
за згодою виконавця.

Всупереч вимог ч.1 ст.71 КАС України
позивачем не доведено надання до
перевірки посадових (робочих)
інструкцій працівників на посаді
«спеціаліст по роботі з поліграфом»,
«бухгалтер-контролер-аудітор»,
«водій-інкасатор-охоронник», «керівник
центру персонального обслуговування»
тощо, що також підтверджується
відповіддю представника Банку від
06.12.2011 р. і 19 02.2012 р.

Наведене призводить до порушення
Банком вимог ст.ст.96, 97, ч.1 ст.21, ч.1 ст.29
КЗпП України, п.п.4, 5, 6, 7, 8 Довідника
кваліфікаційних характеристик
професій робітників. При цьому,
відсутність зазначених посадових
інструкцій унеможливлює будь-які дії
керівника Банку щодо зміни умов праці у
відповідності до ст.31 ч.3 ст.32, ст.33 КЗпП
України.

Зі ст.ст.4, 94, 97 КЗпП України та Законом
України «Про оплату праці» вбачається,
що в структуру заробітної плати
входить додаткова заробітна плата, яка
включає гарантійні виплати (ст.2
«Структура заробітної плати»), при
цьому, оплата праці при суміщенні
професій (посад) встановлюються ст.ст.97,
105 КЗпП України й іншими актами
законодавства України.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
неправомірність дій Банку, які
полягають у тому, що при звільненні з
роботи у листопаді 2011 року за угодою
сторін (ч.1 ст.36 КЗпП України)
працівників ОСОБА_6 та ОСОБА_7, останнім
з посиланням на п.7.5 Положення про
управління мотивацією співробітників
Банку не було сплачено бонусну частину
оплату праці за суміщення посад у
жовтні 2011 року (яка сплачується у
листопаді 2011 року), оскільки але п.7.5
Положення про управління мотивацією
співробітників Банку не відповідає
вищенаведеним вимогам ст.9 КЗпП
України, оскільки погіршує становище
працівника, а також є прийнятим в
порушення вимог ст.97 КЗпП України
одноосібно головою правління Банку.

У п.4 припису визначено Банку
забезпечити виконання вимог ч.2 ст.23
КЗпП України.

Так, перевіркою встановлено, що ОСОБА_8
з 04.09.2001 р. була прийнята на роботу на
посаду інженера управління
капітального будівництва у філію Банку
у м.Харкові на умовах строкового
трудового договору № 471 від 04.09.2001 р., що,
на думку відповідача, суперечить
вимогам ч.2 ст.23 КЗпП України.

Скаржник зазначає, що прийняття
працівника на умовах строкового
трудового договору на посаду інженера
капітального будівництва у філію Банку
повністю відповідає вимогам ч.2 ст.32
КЗпП України, оскільки будівництво, це
процес який не має властивостей
безкінечності, відтак, укладання саме
строкового трудового договору з
працівником прийнятим на посаду
інженера будівництва цілком
відповідає тим самим умовам виняткових
випадків, в яких укладання строкового
трудового договору дозволяється
Кодексом законів про працю України.

Так, згідно п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України
трудовий договір може бути на
визначений строк, встановлений за
погодженням сторін.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.23 КЗпП
України строковий трудовий договір
укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов
її виконання, або інтересів
працівника та в інших випадках,
передбачених законодавчими актами.

Строкова форма трудового договору може
застосовуватися в окремих, виняткових
випадках (із сезонними і тимчасовими
працівниками, проведення оплачуваних
громадських робіт, на час виконання
певної роботи тощо) та якщо чинним
законодавством не передбачена
можливість укладення строкового
договору, власник і працівник не вправі
укласти строковий договір, хоча б він і
укладався за повної згоди сторін і
відсутності будь-якого тиску з боку
власника.

Отже, при укладенні строкового
трудового договору також повинно
враховуватись положення ст.9 КЗпП
України про недопустимість погіршення
становища працівника трудовим
договором порівняно з умовами,
встановленими законодавством.

У п.5 припису визначено Банку
забезпечити виконання вимог п.5 Порядку
оплати перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві, за
рахунок коштів підприємства, установи,
організації, затвердженого Постановою
КМУ від 06.05.2001 р. № 439 (далі - Порядок №439).

За результатами розгляду відповідачем
звернень ОСОБА_9, ОСОБА_10, у яких йдеться
про порушення вимог законодавства про
працю України з боку керівництва ПАТ КБ
«Приватбанк» з питань обчислення та у
подальшому не в повному обсязі оплати
перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві,
Інспекцією було встановлено, що
керівництвом Банку в порушення Порядку
№ 439 безпідставно виданий був наказ від
10.12.2010 р. № СП-2010-1334 «Про встановлення
граничного розміру оплати перших п'яти
днів тимчасової непрацездатності
внаслідок захворювання або травми, не
пов'язаної з нещасним випадком на
виробництві», згідно якого було
встановлено, що з 01.12.2010 р. вищезгадана
оплата проводиться Банком у розмірі не
більш ніж 10 грн.

Наведені обставини позивачем не
заперечуються.

Водночас, Банк вважає, що Порядок № 439
банківською установою дотримано, проте
розміри матеріального забезпечення
для оплати перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності внаслідок
захворювання або травми, не пов'язаної
з нещасним випадком на виробництві, за
рахунок коштів роботодавця, суб'єкт
господарювання приватної форми
власності має право визначати
самостійно, на підставі ч.1 ст.5 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність», який має вищу юридичну
силу ніж Постанова КМУ № 439 від 06.05.2001 р.
та яким регламентовано, що банки мають
право самостійно володіти,
користуватися та розпоряджатися
майном (грошовими коштами), що
перебуває у їх власності.

Тому, зважаючи на те що, фінансування
цього заходу здійснюється за рахунок
власних коштів роботодавця, оплата
перших п'яти днів тимчасової
непрацездатності надається у формі
матеріального забезпечення в розмірі
не більшому ніж 10 грн., на думку
скаржника жодним чином не порушує
діюче законодавство України.

Так, згідно положень п.1, п.5 Порядку № 439
(який є чинним і є спеціальним
нормативним актом у питанні порядку
оплати тимчасової непрацездатності
працівника), перші п'ять днів
тимчасової непрацездатності, так само,
як і наступні, оплачуються власником
або уповноваженим ним органом за
рахунок коштів підприємства,
установи, організації чи фізичної
особи, яка використовує працю найманих
працівників залежно від тривалості
страхового стажу (якщо законодавством
не встановлено пільг).

Разом з тим, якщо суб'єкт
господарювання вважає наявним
порушення прав та законних інтересів
такого суб'єкта, яке відбулось через
невідповідність постанов Кабінету
Міністрів або нормативно-правових
актів міністерств, інших центральних
органів виконавчої влади актам вищої
юридичної сили, такі особи мають право
оскаржити такий нормативно-правовий
акт у порядку ст.171 КАС України.

Отже, вищенаведені доводи скаржника
про безпідставність вимог пункту 5
припису колегією суддів до уваги не
приймаються.

У п.6 припису визначено Банку
зобов'язано забезпечити виконання
вимог ст.32 КЗпП України, у п.7 припису
визначено Банку зобов'язано
забезпечити виконання вимог ст.44 КЗпП
України, у п.8 припису визначено Банку
зобов'язано забезпечити виконання
вимог ст.21 Закону України «Про оплату
праці», ст.115 КЗпП України.

Перевіркою встановлено, що виплата
заробітної плати працівникам при
вибутті у щорічну відпустку
проводиться з порушенням
встановленого порядку виплати, що є
порушенням ст.21 Закону України «Про
оплату праці», ст.115 КЗпП України,
згідно положень яких заробітна плата
працівникам за весь час щорічної
відпустки виплачується не пізніше ніж
за три дні до початку відпустки.

Так, зокрема, ОСОБА_11 була надана
щорічна відпустка з 29.07.2011 р. за наказом
№ Э.DN-ПО-2011-8519 від 29.07.2011 р., але виплата
заробітної плати при вибутті у
відпустку сплачена одночасно із
виплатою заробітної плати лише 17.08.2011 р.
згідно із видатковим касовим ордером №
100 від 17.08.2011 р.

Крім цього, перевіркою встановлено
порушення ст.32 КЗпП України, згідно ч.3
якої про зміну істотних умов праці -
систем та розмірів оплати праці, пільг,
режиму роботи, встановлення або
скасування неповного робочого часу,
суміщення професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Під час аналізу звернення працівників
Красноармійського підрозділу
інкасації Донецького РУ Банку було
з'ясоване, що останні всупереч вимог
наведеної норми були переведені до
іншого місця роботи у зв'язку із
реорганізацією Красноармійського
підрозділу Банку (наказ № СП-2011-856 від
18.08.2011), переведення відбувалось зі
зміною графіку роботи (наказ №
Э.DO-ГР-2011-159 від 28.09.2011).

З огляду на ці порушення вимог
законодавства України з питань праці
працівниками: ОСОБА_11 (порушення ст.115
КЗпП України), ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16 (порушення ст.32 КЗпП
України) були написані заяви про
звільнення на підставі п.3 ст.38 КЗпП
України, згідно якої працівник має
право у визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору.

При цьому, при звільненні вищевказаних
працівників позивачем безпідставно не
була виплачена вихідна допомога у
розмірі тримісячного середнього
заробітку, яка передбачена ст.44 КЗпП
України у разі звільненні працівника
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39).

Стосовно працівників, якими були
подані заяви про звільнення в зв'язку з
порушенням Банком ст.32 КЗпП України,
скаржник посилається на наявність
судових рішень, які набрали законної
сили, і якими встановлено факт
відсутності порушень законодавства
про працю з боку ПАТ КБ «Приватбанк»
(оскільки судами встановлено, що зміни
істотних умов праці, про які
роботодавець мав повідомити
працівника відповідно до ст.32 КЗпП
України не відбулось), тому, відповідно,
і право на отримання вихідної допомоги
в порядку визначеному ст.44 КЗпП
України, такими працівниками, на думку
скаржника, не набувалось.

Колегією суддів такі доводи скаржника
до уваги не приймаються, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що на
момент складання спірного припису від
30.03.2012 р. були відсутні судові рішення,
якими встановлено факт відсутності
порушень законодавства про працю з
боку ПАТ КБ «Приватбанк» і які б
набрали законної сили (т.1, а. с.65-75, 184-192).

Стосовно ОСОБА_11, якою була подана
заяви про звільнення в зв'язку з
порушенням Банком ст.115 КЗпП України,
скаржник посилається на те, що виплата
відпускних через касу була обумовлена
відсутністю у працівника діючої
платіжної карти, про що було
повідомлено ОСОБА_11 та запропоновано
отримати грошові кошти в касі «Лідер»
Донецького РУ, і той факт, що за
отриманням зазначених грошових коштів
ОСОБА_11 звернулась лише 17.08.2011 р., не
може розцінюватись судом, як затримка
виплати спричинена діями роботодавця,
оскільки не підтверджена жодними
доказами.

Колегія суддів вважає такі доводи
скаржника перекрученням фактів,
оскільки саме дата видаткового
касового ордеру № 100 від 17.08.2011 і його
наявність є належним доказом
несвоєчасного отримання відпускних
ОСОБА_11

Отже, вищенаведені доводи скаржника
про безпідставність вимог пунктів, 6, 7, 8
припису колегією суддів до уваги не
приймаються.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення позовних вимог
ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо скасування
складеного заступником начальника
ТДІзПП у Дніпропетровській області
Толстогузовим А. Б. припису № 04-01-122/86-81
від 30.03.2012 р.

Оцінюючи дії відповідача на
відповідність критеріям, зазначеним в
ч.3 ст.2 КАС України, колегія суддів
дійшла висновку, що проводячи
перевірку Банку, складаючи спірні акт і
припис, відповідач діяв на підставі та
у спосіб, що передбачений чинним
законодавством України, а тому ці дії
не є протиправними.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції під час розгляду даної
справи повно дослідив обставини, які
мають суттєве значення для вирішення
справи, дав їм правильну юридичну
оцінку, застосував до правовідносин, як
виникли між сторонами по справі норми
права, які регулюють саме ці
правовідносини, прийняв законне та
обґрунтоване рішення, тому підстави
для скасування постанови
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 18 лютого 2013
р. у даній справі відсутні.

Керуючись ст.196, ст.198, ст.200, ст.205, ст.206
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» залишити без
задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 18
лютого 2013 року у справі № 2а/0470/5973/12
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого адміністративного суду України
в порядку, встановленому ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий:
І.Ю. Добродняк

Суддя:
Н.А. Бишевська

Суддя:
Л.М. Нагорна