Справа № 2а-12423/11/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2014 року
м. Київ К/9991/27550/12

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача
Рибченка А.О.

суддів:
Блажівської Н.Є.

Голубєвої Г.К.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі м. Києва Державної податкової
служби

на постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
листопада 2011 року

та ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 березня
2012 року

у справі № 2а-12423/11/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фактор Ойл»

до Державної податкової інспекції у
Голосіївському районі м. Києва,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Укройлпродукт»

про визнання нечинним (скасування)
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
листопада 2011 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 27 березня 2012 року, адміністративний
позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Фактор Ойл» (далі -
ТОВ «Фактор Ойл»; позивач) до Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі м. Києва (далі - ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва;
відповідач) задоволено. Визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення № від 16
серпня 2011 року.

Не погоджуючись з прийнятими
судовими рішеннями у справі,
відповідач оскаржив їх в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України.

В поданій касаційній скарзі, ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва,
посилаючись на неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права, просить скасувати
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18 листопада 2011 року,
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 березня
2012 року та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
правильність застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України дійшла
висновку, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної
інстанцій встановлено, що відповідачем
проведено позапланову виїзну
перевірку ТОВ «Фактор Ойл» з питань
правових відносин з Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Укройлпродукт» за січень 2011 року, за
результатами якої складено акт №
1-23-40-36885481 від 13 травня 2011 року.

На підставі зазначеного акту
перевірки та за наслідками
адміністративного оскарження, ДПІ у
Голосіївському районі м. Києва
прийнято податкове
повідомлення-рішення № від 16
серпня 2011 року, яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання з податку
на додану вартість у розмірі 461 585,00 грн.
(461 584,00 грн. - основний платіж,
1,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення
товариством пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті
198, статті 201 Податкового кодексу
України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин; далі
- ПК України) у зв'язку з неправомірним
віднесенням до складу податкового
кредиту суми податку на додану
вартість на підставі податкової
накладної № 13106 від 31 січня 2011 року,
виписаної на його адресу ТОВ
«Укройлпродукт», з підстав нікчемності
договору № УП-012-20 від 09 грудня 2010 року
на поставку нафтопродуктів, укладеного
між вказаним суб'єктом господарювання
та ТОВ «Фактор Ойл».

Зазначений висновок податковим
органом зроблено з огляду на
відсутність у контрагента позивача
необхідних умов для ведення
господарської діяльності, зокрема,
основних фондів, виробничих активів,
трудових ресурсів, а також ненадання
ТОВ «Укройлпродукт» до
податкового органу за місцем
реєстрації підтверджуючих документів
щодо здійснення
фінансово-господарської діяльності та
виникнення податкового кредиту з
податку на додану вартість за
операціями з придбання товарів (робіт,
послуг).

Задовольняючи адміністративний позов,
суди попередніх інстанцій виходили з
наступних мотивів, з якими
погоджується суд касаційної інстанції.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті
198 ПК України передбачено, що право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201
ПК України податкова накладна
видається платником податку, який
здійснює операції з постачання
товарів/послуг, на вимогу покупця та є
підставою для нарахування сум податку,
що відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України
передбачено, що не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, підставою для виникнення у
платника права на податковий кредит з
податку на додану вартість є факт
реального здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг) з
метою їх використання в
оподатковуваних операціях, а також
оформлення відповідних операцій
належним чином складеними первинними
документами, які містять достовірні
відомості про їх обсяг та зміст.

Як з'ясовано судами, на
підтвердження реального характеру
спірних поставок позивачем долучено до
матеріалів справи належним чином
оформлені видаткові та податкову
накладні, банківські виписки, докази на
підтвердження приймання, зберігання,
транспортування придбаних у
контрагента нафтопродуктів
(відповідні договори, листи нафтобази
(Товариства з обмеженою
відповідальністю «Житомир-Ресурси»),
заявки про відпуск нафтопродуктів,
товарно-транспортні накладні, реєстри
ходок, накопичувальні картки
залізниці), а також документи, які
свідчать про використання придбаних
бензину та дизельного палива у власній
господарській діяльності, а саме - їх
реалізації третім особам.

Враховуючи викладене, а також з
огляду на те, що податкове
законодавство не ставить в залежність
право платника податку-покупця на
формування податкового кредиту з
податку на додану вартість від іншої
особи, в тому числі від господарських
та виробничих можливостей
постачальника або від правильності
ведення ним бухгалтерського та
податкового обліку, висновок судів
першої та апеляційної інстанцій про
відсутність у відповідача в даній
ситуації правових підстав для
прийняття оскаржуваного акту
індивідуальної дії слід визнати
правильним.

За наведених обставин, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає постанову Окружного
адміністративного суду м. Києва від 18
листопада 2011 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 березня
2012 року такими, що прийняті з
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
а тому суд касаційної інстанції не
знаходить підстав, які могли б
призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Голосіївському
районі м. Києва Державної
податкової служби відхилити, а
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 18 листопада 2011 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 27 березня
2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав і в
порядку, встановленими главою 3 розділу
IV Кодексу адміністративного
судочинства України.

Головуючий
Рибченко А.О.

Судді
Блажівська Н.Є.

Голубєва Г.К.