Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2014 р. м.
Київ К/9991/19143/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - судді суддів:Тракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
Головного управління Пенсійного фонду
України в Закарпатській області на
постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого 2012
року у справі за позовом Головного
управління Пенсійного фонду України в
Закарпатській області до Головного
управління юстиції у Закарпатській
області, Підрозділу примусового
виконання рішень Відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Закарпатській
області про зобов'язання вчинити певні
дії,

в с т а н о в и л а :

У червні 2009 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом до
відповідачів. Просив зобов'язати
Головне управління юстиції у
Закарпатській області повернути
виконавчий збір в сумі 3 909 грн. 28 коп.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 10 березня
2009 року визнано протиправними дії
державного виконавця щодо винесення
постанови від 29 травня 2008 року про
стягнення виконавчого збору та
скасовано вказану постанову, що, на
його думку, є підставою для
відшкодування виконавчого збору в
порядку відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону
України «Про виконавче провадження».

Постановою Іршавського районного суду
Закарпатської області від 5 жовтня
2009 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 14 лютого
2012 року постанову Іршавського
районного суду Закарпатської області
від 5 жовтня 2009 року скасовано та
прийнято нову постанову про відмову в
задоволенні заявлених позовних вимог.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування постанови суду
апеляційної інстанції з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права та залишення в
силі постанови суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи
доводи касаційної скарги та
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі в
межах доводів касаційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що постановою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 10 березня 2009 року визнано
протиправними дії державного
виконавця щодо винесення постанови від
29 травня 2008 року про стягнення з
Головного управління Пенсійного фонду
України в Закарпатській області
виконавчого збору в сумі 3909 грн. 28 коп.
та скасовано вказану постанову.

На виконання вказаного судового
рішення Іршавським районним судом
Закарпатської області видано
виконавчий лист.

Задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
підставою для повернення виконавчого
збору є скасування судовим рішенням, що
набрало законної сили, постанови
державного виконавця про стягнення
такого збору.

Скасовуючи постанову суду першої
інстанції та приймаючи нову постанову
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що справу розглянуто неповноважним
судом першої інстанції, крім того, до
участі в справі в якості
співвідповідача не залучено
відповідне територіальне Державне
казначейство України.

Проте повністю погодитись з висновками
судів не можна.

Згідно статті 159 КАС України судове
рішення повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону
висновки судів попередніх інстанцій
зроблені без повного та всебічного
з'ясування обставин в адміністративній
справі, до того ж не ґрунтуються на
законі.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 КАС
України справа адміністративної
юрисдикції - це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 4 КАС
України юрисдикція адміністративних
судів поширюється на всі
публічно-правові спори, крім спорів,
для яких законом встановлений інший
порядок судового вирішення.

Учасники виконавчого провадження (крім
державного виконавця) та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до
адміністративного суду із позовною
заявою, якщо вважають, що рішенням, дією
або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби порушено
їхні права, свободи чи інтереси, а також
якщо законом не встановлено інший
порядок судового оскарження рішень,
дій чи бездіяльності таких осіб (ч. 1 ст.
181 КАС України).

Частиною 4 ст. 82 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено, що
рішення, дії чи бездіяльність
державного виконавця або іншої
посадової особи державної виконавчої
служби щодо виконання судового рішення
можуть бути оскаржені сторонами до
суду, який видав виконавчий документ, а
іншими учасниками виконавчого
провадження та особами, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, - до відповідного
адміністративного суду в порядку,
передбаченому законом.

Проте, суди попередніх інстанцій не
врахували, що критеріями визначення
юрисдикції судів щодо вирішення справ
з приводу оскарження рішень, дій чи
бездіяльності органів державної
виконавчої служби щодо виконання
судового рішення є юрисдикційна
належність суду, який видав виконавчий
документ, та статус суб'єкта звернення
до суду у виконавчому провадженні, а
відтак адміністративні справи з
приводу оскарження постанов
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби про стягнення виконавчого
збору, витрат на проведення виконавчих
дій та накладення штрафу в ході
виконання ними ухвалених цими судами
рішень предметно підсудні місцевим
адміністративним судам.

До того ж, судами попередніх інстанцій
не враховано, що в справах за позовами
фізичних або юридичних осіб з похідною
вимогою про відшкодування шкоди
(збитків), заподіяної діями
(бездіяльністю) державного виконавця,
відповідачами, крім відповідних
органів державної виконавчої служби, в
яких працюють державні виконавці,
можуть бути відповідні органи
Державного казначейства України.

Крім того, вирішуючи спір, суди
попередніх інстанцій, всупереч вимог ч.
4 ст. 21 КАС України, не врахували, що
вимоги про відшкодування шкоди,
заподіяної протиправними рішеннями,
діями чи бездіяльністю суб'єкта
владних повноважень або іншим
порушенням прав, свобод та інтересів
суб'єктів публічно-правових відносин,
розглядаються адміністративним судом,
якщо вони заявлені в одному
провадженні з вимогою вирішити
публічно-правовий спір. Інакше вимоги
про відшкодування шкоди вирішуються
судами в порядку цивільного або
господарського судочинства.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За змістом частин 2 ст. 227 КАС України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушенням норм процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли і суд першої, і
суд апеляційної інстанцій в порушення
вимог ст. 86, 159 КАС України неповно
з'ясували обставини справи, тобто
порушили норми процесуального права,
які унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, а
касаційний суд в силу ст. 220 КАС України
не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
можуть залишатися без змін і
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління
Пенсійного фонду України в
Закарпатській області задовольнити
частково.

Постанову Іршавського районного суду
Закарпатської області від 5 жовтня 2009
року та постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 14 лютого 2012 року скасувати, справу
направити на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.В. Тракало

Судді:
Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк