Справа № 820/18167/14
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

04 грудня 2014 р.
№ 820/18167/14

Харківський окружний адміністративний
суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.

при секретарі судового засідання -
Самігулліної К.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Борисенка
В.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

ОСОБА_1 до Головне управління
Державної міграційної служби України у
Харківській області про визнання
висновку та наказу протиправними,
скасування висновку, наказу та
повідомлення, зобов'язання вчинити
певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду з позовом, в
якому просить суд, з урахуванням
уточнених позовних вимог:

- скасувати наказ Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області від 03.10.2014 р. №208
про відмову ОСОБА_1 в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області повторно
розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 15.09.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 09.09.2014 року перетнув
пропускний пункт "Гоптівка" та
звернувся до органів Державної
міграційної служби України у
Харківській області про надання
статусу біженця або особи, що потребує
додаткового захисту, через побоювання
стати жертвою переслідування із-за
розбіжностей в політичних
переконаннях. Відповідачем був
прийнятий наказ №208 від 03.10.2014 року про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Позивач вважає
спірний наказ ГУ ДМС України в
Харківський області необґрунтованим
та таким, що не відповідає Конвенції
про статус біженців та чинному
законодавству України. Вказані
обставини слугували підставою для
звернення позивача з даним позовом до
суду.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні підтримали доводи,
викладені в позовній заяві, просили суд
ухвалити рішення про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача - Головного
управління Державної міграційної
служби у Харківській області, у
письмових запереченнях (а.с.48-54) на
адміністративний позов вказав, що
наказ №208 від 03.10.2014 року та
повідомлення №06/1-41 від 03.10.2014 року ГУ
ДМС України у Харківській області
ґрунтуються на нормах міжнародного
законодавства, законодавства України а
також, на матеріалах особової справи
позивача. Так, позивачем при подачі
заяви про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту, не
було надано до органу міграційної
служби жодних доказів, які б реально
підтверджували наявність підстав
вважати правдоподібними факти щодо
фізичного насильства чи
психологічного тиску відносно
заявника, що до нього застосовувались
тортури та нелюдське поводження.
Представник ДМС підкреслив, що в ході
проведених співбесід заявник
стверджував, що не перебував у жодній
політичній, військовій, релігійній чи
будь-якій іншій організації, але за
своїми поглядами є анархістом,
виступає за децентралізацію влади як в
Росії так і в Україні. Також, ОСОБА_1
включено до переліку фізичних осіб, у
відношенні яких є відомості до їх
причетності до екстремістської
діяльності або тероризму, а отже, є
підстави вважати, що заявник звернувся
до ГУ ДМС України у Харківській області
не з метою отримання міжнародного
захисту через свої політичні
вподобання, а виключно з метою
уникнення покарання.

Представник відповідача у судовому
засіданні підтримав доводи, викладені
у письмових запереченнях на позов,
просив суд ухвалити рішення про
відмову у задоволенні позову у повному
обсязі.

Суд, вивчивши доводи позову та
заперечень проти позову, вислухавши
пояснення позивача, його представника
та представника відповідача,
дослідивши зібрані по справі докази в
їх сукупності, проаналізувавши зміст
норм матеріального і процесуального
права, які врегульовують спірні
правовідносини, виходить з наступних
підстав та мотивів:

Судовим розглядом встановлено,
підтверджується матеріалами справи, що
гр. Російської Федерації ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець та мешканець
міста Краснодар, звернувся до
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Харківській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
вказав, що в країні громадянської
належності - Російській Федерації,
останній може стати жертвою
переслідувань через його політичні
переконання, що розбігаються з
офіційною політикою уряду країни
громадянської належності.

Висновком Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області було встановлено,
що заявник не відповідає критеріям
включення за Конвенцією про статус
біженця від 28.06.1951 року та Протоколу
щодо статусу біженців від 31.01.1967 року,
міжнародного захисту не потребує, а
відтак не має підстав для визнання
біженцем відповідно до умов,
передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту". (а.с.155-160).

Наказом Державної міграційної служби
України №208 від 03.10.2014 року позивачу
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. (а.с.161).

08.10.2014 року начальником ГУ ДМС в
Харківській області складено
повідомлення № 06/1-41 про відмову особі в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с. 162).

Перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, покладених
суб'єктом владних повноважень в основу
спірного рішення, на відповідність
вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд
встановив наступне.

Відповідно до статті 3 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод 1950 року, жодна людина не може
бути піддана катуванням, нелюдському
або такому, що принижує її гідність,
поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати чи позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасововий захист в Україні,
визначається Законом України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного
Закону, біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного
Закону особа, яка потребує додаткового
захисту- особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Статтею 27 Закону України "Про біженців
та осіб які потребують додаткового або
тимчасового захисту" встановлено, що до
повноважень спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань міграції належить прийняття
рішень про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту і скасування рішення про
визнання біженцем або особою яка
потребує додаткового захисту.

Згідно ч.2 ст. 10 Закону, спеціально
уповноважений центральний орган
виконавчої влади з питань міграції
може вимагати подання додаткової
інформації від органу міграційної
служби, який здійснював розгляд заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. У разі
виникнення сумнівів щодо
достовірності інформації,
необхідності у встановленні
справжності і дійсності документів
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції має право звертатися з
відповідними запитами до Міністерства
закордонних справ України, Служби
безпеки України, інших органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та об'єднань громадян,
які можуть сприяти встановленню
справжніх фактів стосовно особи,
особова справа якої розглядається.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму
Вищого адміністративного суду України
від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і
доповнень до постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
25.06.2009 року №1 "Про судову практику
розгляду спорів щодо статусу біженця,
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні", зі
змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
20.06.2011 року №3", ситуація у країні
походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком обґрунтоване
побоювання повинно існувати під час
звернення та вирішення питання про
надання статусу біженця, незалежно від
того, хто є суб'єктом переслідування, -
державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту
"A" статті 1 Конвенції про статус
біженців 1951 року не зазначає, що такі
дії повинні бути здійсненими державною
владою.

Відповідно до роз'яснень пункту 10
вказаної Постанови Пленуму ВАСУ, суди
можуть використовувати інформацію про
країни походження, розміщену на
офіційних сайтах Державної
міграційної служби України, Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців, а також на інформаційних
носіях, які розповсюджуються
Регіональним представництвом
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців у Білорусі, Молдові,
Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу
біженця та особи, яка потребує
додаткового захисту, примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні,
необхідно враховувати, що інформація
про країну походження належить до
загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72
КАС України обставини, визнані судом
загальновідомими, не потрібно
доказувати.

Ненадання документального доказу
усних тверджень не повинно бути
перешкодою в прийнятті заяви чи
прийнятті об'єктивного рішення щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту, з
урахуванням принципу офіційності, якщо
такі твердження збігаються з відомими
фактами та загальна правдоподібність
яких є достатньою.

Також слід зазначити, що відповідно до
п. 196-197 Керівництва з процедур і
критеріїв визначення статусу біженця,
обов'язок надавати докази лежить на
заявнику, однак, задача встановлення та
відпрацювання відповідних фактів
вирішується разом з перевіряючою
особою. В деяких випадках саме
перевіряюча особа має використовувати
засоби, якими вона володіє, щоб зібрати
усі необхідні докази, які
підтверджують клопотання. Проте,
навіть цей незалежний пошук не завжди
може бути успішним і можуть бути заяви,
які неможливо підтвердити доказами. В
таких випадках, якщо викладене
заявником здається правдоподібним то
перевіряючий повинен тлумачити
сумніви на користь заявника. Таким
чином, вимога надати докази не повинна
сприйматися занадто буквально, через
складність зробити це в тій ситуації, в
якій знаходиться особа, яка клопоче про
надання статусу біженця

Відповідно до п. 2.1 "Правил розгляду
заяв та оформлення документів,
необхідних для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту", які затвердженні наказом МВС
України № 649 від 07.09.2011 року,
уповноважена посадова особа органу
міграційної служби, до якого особисто
звернулась особа, яка має намір бути
визнаною біженцем в Україні або
особою, яка потребує додаткового
захисту, або її законний представник
у випадках, передбачених Законом (
3671-17 ): а) встановлює особу заявника; б)
реєструє заявника в журналі
реєстрації осіб, які бажають подати
заяву про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; в) інформує заявника мовою,
яку він/вона розуміє, про умови, за яких
в Україні особа може бути визнана
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, про її права та
обов'язки, а також про наслідки
невиконання обов'язків; г) забезпечує
надання заявнику послуг перекладача; ґ)
перевіряє дотримання заявником
передбаченого статтею 5 Закону ( 3671-17)
порядку звернення із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту; д)
з'ясовує місце тимчасового
перебування (проживання) заявника
(фактичну адресу проживання в Україні);
е) протягом одного робочого дня
здійснює перевірку наявності підстав,
за яких заявнику може бути відмовлено
в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Перевірка
здійснюється в тому числі з
урахуванням оновленої інформації по
країні походження заявника на момент
подачі заяви; є) заносить отримані
відомості до централізованої
інформаційної системи.

Пунктом 2.4 та п. 2.5 згаданих вище Правил,
у разі наявності передбачених
Законом (3671-17) підстав орган
міграційної служби ухвалює рішення
про відмову в прийнятті заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, яке
оформлюється наказом. Після ухвалення
рішення про відмову в прийнятті
заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, уповноважена посадова особа
органу міграційної служби: видає особі
письмове повідомлення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, із зазначенням підстав для
відмови у прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; під підпис
ознайомлює заявника з порядком
оскарження рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту; вносить відповідні відомості
до журналу реєстрації осіб.

У разі використання заявником права
на оскарження рішення про відмову в
прийнятті заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, орган міграційної служби
невідкладно видає такому заявникові
під підпис довідку про звернення за
захистом в Україні, про що заносить
відповідні відомості до журналу
реєстрації видачі довідки про
звернення за захистом в Україні.
Підставою для видачі зазначеної
довідки є відповідне доручення
Державної міграційної служби України
або, у випадку оскарження в судовому
порядку, відмітка (штамп) суду про
прийняття позовної заяви, оригінал чи
належним чином завірена копія
ухвали суду про відкриття
провадження у справі, належним чином
оформлена судова повістка. Довідка
видається строком на два місяці з
подальшим щомісячним продовженням її
дії на весь час розгляду скарги.
Одночасно орган міграційної служби
роз'яснює особі порядок реєстрації за
місцем тимчасового проживання.

Оцінка заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється на
індивідуальній основі і включає в себе
вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються
країни походження на момент прийняття
рішення щодо заяви, в тому числі закони
і інші нормативно-правові акти країни
походження заявника і порядок їх
застосування;

- відповідні твердження і документи,
представлені заявником, у тому числі
інформацію про те, що заявник був або
може стати об'єктом переслідування чи
об'єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника,
включаючи інформацію про те, що заявник
був чи може стати об'єктом
переслідування чи йому може бути
завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом
переслідувань або йому було завдано
серйозної шкоди, наявність прямих
загроз такого переслідування або такої
шкоди є важливим показником цілком
обґрунтованих побоювань заявника
стати жертвою переслідування або
реального ризику отримати серйозну
шкоду.

У висновку обов'язково робиться
посилання на використану інформацію
про країні походження заявника,
включаючи сторінки, назви
інформаційних звітів, роки та
найменування установ чи організацій,
що його підготували, посилання на
електронну адресу, якщо звіти було
опубліковано в Інтернеті, та її
співвідношення із змістом заяви та
відомостями, отриманими під час
співбесіди із заявником.

Судом встановлено, що в порушення
"Правил розгляду заяв та оформлення
документів, необхідних для вирішення
питання про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, втрату і позбавлення статусу
біженця та додаткового захисту і
скасування рішення про визнання особи
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту" Головним
управлінням Державної міграційної
служби України в Харківській області
не в повній мірі були дослідженні
факти, повідомлені позивачем, що
стосуються країни походження,
твердження і документи, представлені
позивачем, а відтак висновок
відповідача є передчасним і прийнятим
без урахування всіх обставин справи.

Відповідно до ч.ч. 6-7 ст. 8 Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту" (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин), рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питань щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися (ч. 6).

Враховуючи викладене, рішення
відповідача стосовно відмови позивачу
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, не можна вважати
обґрунтованим та таким, що прийнято з
дотриманням принципу пропорційності,
з урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення, через
що зазначене рішення порушує права
позивача та підлягає скасуванню.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 8-14, 71, 128, 159, 160-164, 167, 186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Харківській області про скасування
наказу та зобов'язання вчинити дії -
задовольнити.

Скасувати наказ Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області від 03.10.2014 р. №208
про відмову ОСОБА_1 в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області повторно
розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту від 15.09.2014 року.

Постанова набирає законної сили згідно
з ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, а саме: після
закінчення строку подання
апеляційної скарги, встановленого цим
Кодексом, якщо таку скаргу не було
подано.

У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.
Якщо строк апеляційного оскарження
буде поновлено, то вважається, що
постанова чи ухвала суду не набрала
законної сили.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Харківського
апеляційного адміністративного суду
згідно з ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, а саме: шляхом подачі через
Харківський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня її
проголошення (у разі застосування
судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні - з дня отримання копії
постанови, у разі повідомлення суб'єкта
владних повноважень у випадках та
порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього
Кодексу, про можливість отримання
копії постанови суду безпосередньо в
суді, то десятиденний строк на
апеляційне оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду) апеляційної скарги з одночасним
надсиланням копії апеляційної скарги
до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 09
грудня 2014 року.

Суддя
Панченко
О.В.