Справа № 537/5836/14-а
Суддя: Сьоря С. І.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 537/5836/14-а
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.12.2014 року
м. Кременчук

Крюківський районний суд м.Кременчука
Полтавської області в складі
головуючого судді Сьоря С.І., при
секретарі Яворській А.Г. розглянувши у
приміщенні Крюківського районного
суду м.Кременчука Полтавської області
у відкритому судовому засіданні справу
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до
Управління праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Крюківської районної ради
м.Кременчука Полтавської області,
ОСОБА_2 по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області про визнання дій
неправомірними, стягнення
недоотриманих сум одноразової
допомоги за втрачене здоров’я,
недоотриманих сум разової річної
допомоги на оздоровлення та
недоотриманих сум разової річної
грошової допомоги до 5 травня, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, відповідно до якого просить
суд ухвалити постанову, якою визнати
рішення Управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Крюківської
районної ради м. Кременчука
Полтавської області викладене у листі
№8772 від 12.12.2008 року, про відмову
здійснити йому виплату щорічної
грошової допомоги на оздоровлення за
2001-2008 роки у розмірах передбачених ч.4
ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян,
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи», здійснити йому виплату
щорічної одноразової допомоги до Дня
Перемоги за 2004 - 2008 роки у розмірах
передбачених ч.5 ст. 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту», відмову
здійснити йому виплати одноразової
грошової компенсації особі, яка стала
інвалідом Чорнобильської катастрофи у
розмірах передбачених ч.1 ст. 48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, постраждалих
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
неправомірними, стягнути з
відповідачів на його користь недоплати
щорічної грошової допомоги на
оздоровлення за період 2001 - 2008 роки у
розмірі 24 506 грн. 50 коп., щорічної
одноразової грошової допомоги до Дня
Перемоги за період 2004 - 2008 роки у
розмірі 11 823 грн. 60 коп., одноразової
компенсації за втрачене здоров’я у
розмірі 9006 грн. 60 коп.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він має
ІІ групу інвалідності внаслідок
захворювання, пов»язаного з участю в
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, а положеннями ст.. 14
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» його віднесено до І
категорії осіб, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У грудні 2008 року він звернувся до
Управління праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Крюківської районної ради м.
Кременчука Полтавської області з
вимогами донарахувати щорічну
допомогу на оздоровлення за 2001-2008 роки
відповідно до ч.4 ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи»,
донарахувати щорічну одноразову
грошову допомогу до Дня Перемоги за 2004 -
2008 роки, відповідно до ч.5 ст. 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту»,
донарахувати одноразову компенсацію,
яка виплачується учасникам ліквідації
аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
відповідно до ч.1 ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Листом від 12.12.2008 року за вих..№8772
відповідач повідомив про те, що в
задоволенні його вимог про виплату
зазначених вище виплат відмовлено,
оскільки нарахування та виплата
щорічної допомоги на оздоровлення у 2001
- 2005 роках йому проводилась в розмірах
встановлених Постановою Кабінету
Міністрів України від 26.07.1996 року «Про
компенсації виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а в 2006-2008 роках
здійснюється на підставі постанови
Кабінету міністрів України від 12.07.2005
року №562 «Про щорічну допомогу на
оздоровлення громадянам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Враховуючи вищевикладене, вважає, що
дії відповідача неправомірні, а
відмова відповідача у проведенні йому
донарахувань є протиправною, а тому він
змушений звернутися до суду з даним
позовом.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання
не з»явився, направив до суду заяву,
відповідно до якої позовні вимоги
підтримує у повному обсязі та просить
розглядати справу у його відсутність.

Представник відповідача - Управління
праці та соціального захисту
населення виконавчого комітету
Крюківської районної ради м.Кременчука
Полтавської області до судового
засідання не з»явилась, направила до
суду заяву, відповідно до якої просить
розглядати справу у її відсутність, а
згідно письмових заперечень проти
позову, просить у задоволенні позову
відмовити у зв»язку з його
необґрунтованістю та пропуском строку
на звернення до суду з позовом.

Представник ОСОБА_2 по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат у
Полтавській області в судове засідання
не з’явився, згідно письмових
заперечень проти позову, у задоволенні
позову просить відмовити у зв»язку з
його необґрунтованістю.

Враховуючи вимоги ст..122 КАС України суд
вважає за можливе розглянути справу у
відсутність осіб, що беруть участь у
справі на підставі наявних у справі
доказів.

Дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи суд встановив
наступне.

Позивач ОСОБА_1 є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
1 категорії і має право на пільги і
компенсації згідно із законом України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Згідно довідки серії МСЕ – В1 №005305, що
видана Полтавською обласною медико –
санітарною експертною комісією №1
ОСОБА_1 з 13.10.2003 року встановлено 2 групу
інвалідності, внаслідок захворювання,
пов’язаного з виконанням службових
обов’язків по ліквідації наслідків
Чорнобильської катастрофи та
відповідно до посвідчення виданого 23
вересня 2008 року серії Б №164791 ОСОБА_1 є
інвалідом 2 групи і має право на пільги
встановлені законодавством України
для ветеранів війни – інвалідів війни.

08.12.2008 року ОСОБА_1 звернувся до
Управління праці та соціального
захисту населення виконавчого
комітету Крюківської районної ради
м.Кременчука Полтавської області з
заявою, відповідно до якої просив
донарахувати щорічну допомогу на
оздоровлення за 2001-2008 роки відповідно
до ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян,
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи», донарахувати щорічну
одноразову грошову допомогу до Дня
Перемоги за 2004 - 2008 роки, відповідно до
ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», донарахувати
одноразову компенсацію, яка
виплачується учасникам ліквідації
аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
відповідно до ч.1 ст. 48 «Про статус і
соціальний захист громадян,
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Відповідно до листа Управління праці
та соціального захисту населення
виконавчого комітету Крюківської
районної ради м.Кременчука Полтавської
області від 12.12.2008 року у задоволенні
вказаної заяви позивача відмовлено.

Положеннями Закону України Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" визначено основні засади
щодо реалізації конституційного права
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, на охорону
їх життя і здоров»я, оскільки
відповідно до ч.1 ст.50 Конституції
України, кожен має право на безпечне
життя і здоров»я довкілля та на
відшкодування завданої порушенням
цього права шкоди.

Згідно ст..48 Закону України «Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" щорічна допомога на
оздоровлення виплачується в таких
розмірах: інвалідам I і II групи - п'ять
мінімальних заробітних плат.

Щодо виплати позивачу щорічної
допомоги на оздоровлення за 2001 - 2005
роки, суд приходить до наступних
висновків.

Як встановлено судом, позивачу
протягом 2001 – 2005 років, кожного року,
виплачувалась щорічна допомога на
оздоровлення у розмірі 26 грн. 70 коп.,
тобто у розмірі, що встановлений
Постановою Кабінету Міністрів України
№836 від 27.06.1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
наслідок Чорнобильської катастрофи».

Положеннями Закону України Про статус
і соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" визначено основні засади
щодо реалізації конституційного права
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, на охорону
їх життя і здоров»я, оскільки
відповідно до ч.1 ст.50 Конституції
України, кожен має право на безпечне
життя і здоров»я довкілля та на
відшкодування завданої порушенням
цього права шкоди.

Кабінет Міністрів України не
уповноважений Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" зменшувати
встановлені останнім конкретні
розміри доплат, пенсій і компенсацій,
зокрема щорічної допомоги на
оздоровлення. Навпаки, у ч.1 ст.67 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
встановлено,що ці розміри підвищуються
Кабінетом Міністрів України
відповідно до зміни індексу вартості
життя і зростання мінімальної
заробітної плати.

Дію положень ст.48 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи" протягом 2001
– 2005 років зупинено не було.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов»язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та законами України.

Враховуючи викладене та виходячи із
загальних засад приорітетності
законів над підзаконними нормативними
актами, суд приходить до висновку, що в
даному випадку підлягають
застосуванню саме норми ст.48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Тобто виплачуючи кожного року протягом
2001 – 2005 років позивачу щорічну
допомогу на оздоровлення у розмірі 26
грн. 70 коп., тобто у розмірі що
визначений Постановою Кабінету
міністрів України від 26 липня 1996 р. № 836
«Про компенсаційні виплати особам, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» відповідач діяв не у
спосіб, що передбачений Законом, а тому
позовні вимоги позивача в цій частині є
законними і обгрунтованими.

Щодо виплати позивачу щорічної
допомоги на оздоровлення за 2006 рік, суд
приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.37 ст.77 Закону України
«Про державний бюджет України на 2006
рік» на 2006 рік зупинено дію в частині
виплати компенсацій і допомог у
розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати абзаців другого,
третього, четвертого, п’ятого, шостого
та сьомого частини першої, частини
третьої, абзаців другого, третього,
четвертого, п’ятого, шостого, сьомого
частини четвертої та частини сьомої
статті 48 Закону України “Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи".

Вказані положення Закону України «Про
державний бюджет України на 2006 рік» до
теперішнього часу Конституційним
Судом України неконституційними не
визнавались.

Як встановлено судом позивачу було
виплачено у червні 2006 року щорічну
допомогу на оздоровлення у розмірі 120
грн., тобто у розмірі, що встановлений
Постановою Кабінету Міністрів України
№562 від 12.07.2005 року «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи ».

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що в 2006 році позивачу
виплачено щорічну допомогу на
оздоровлення у розмірі, що був
передбачений законодавством, яке було
чинним на час проведення вказаних
виплат, а тому позов в цій частині є
необгрунтованим.

Щодо виплати позивачу щорічної
допомоги на оздоровлення за 2007 рік суд
приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.30 ст.71 Закону України
«Про державний бюджет України на 2007
рік» на 2007 рік зупинено дію в частині
виплати компенсацій і допомог у
розмірах відповідно до мінімальної
заробітної плати абзаців другого,
третього, четвертого, п’ятого, шостого,
сьомого частини четвертої та частини
сьомої статті 48 Закону України “Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи"

Згідно рішення Конституційного Суду
України №6 – рп/2007 від 09.07.2007 року
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними) Положення пункту 30
статті 71 Закону України «Про державний
бюджет України на 2007 рік».

Рішення Конституційного суду України у
цій справі має преюдиціальне значення
для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв»язку з
правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей
зазначеного закону, що визнані
неконституційними.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, втрачають чинність
з дня ухвалення Конституційним судом
України рішення про їх
неконституційність.

Тобто з моменту ухвалення Рішення
Конституційного суду, а саме з 09.07.2007
року відновлено дію абзацу 2 ч.4 ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" відповідно до якого
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, інвалідам 2
групи щорічна допомога на оздоровлення
виплачується у розмірі п»яти
мінімальних заробітних плат. Розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

З наведеного вбачається, що в період
часу з 01.01.2007 року по 09.07.2007 року
положення абзацу 2 ч.4 ст.48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
не діяли і у вказаний період часу
конкретний розмір допомоги на
оздоровлення, особам, які постраждали,
внаслідок ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС був встановлений
Постановою Кабінету міністрів України
№562 від 12.07.2005 року «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Як встановлено судом позивачу було
виплачено у лютому 2007 року щорічну
допомогу на оздоровлення у розмірі 120
грн., тобто у розмірі, що встановлений
Постановою Кабінету Міністрів України
№562 від 12.07.2005 року «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи ».

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов»язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що в 2007 році позивачу
виплачено щорічну допомогу на
оздоровлення у розмірі, що був
передбачений законодавством, яке було
чинним на час проведення вказаних
виплат, а тому підстав для задоволення
позову в цій частині не вбачається.

Що стосується виплати позивачу
одноразової допомоги на оздоровлення
за 2008 рік то суд приходить до наступних
висновків.

Відповідно до п.28 розділу ІІ Закону
України «Про державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» внесено
зміни до Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи", зокрема ст.48 цього Закону
викладено в наступній редакції:
щорічна допомога на оздоровлення
виплачується в порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України.

Згідно рішення Конституційного Суду
України №10 – рп/2008 від 22.05.2008 року
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними) положення пункту
п.28 розділу ІІ Закону України «Про
державний бюджет України на 2008 рік та
про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» .

Рішення Конституційного суду України у
цій справі має преюдиціальне значення
для судів загальної юрисдикції при
розгляді ними позовів у зв»язку з
правовідносинами, які виникли
внаслідок дії положень статей
зазначеного закону, що визнані
неконституційними.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, страчають чинність
з дня ухвалення Конституційним судом
України рішення про їх
неконституційність.

Тобто з моменту ухвалення Рішення
Конституційного суду, а саме з 22.05.2008
року відновлено дію абзацу 2 ч.4 ст.48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи" відповідно до якого
учасникам ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС, інвалідам 2
групи щорічна допомога на оздоровлення
виплачується у розмірі п»яти
мінімальних заробітних плат. Розмір
мінімальної заробітної плати
визначається на момент виплати.

З наведеного вбачається, що в період
часу з 01.01.2008 року по 22.05.2008 року
положення абзацу 2 ч.4 ст.48 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи"
не діяли і у вказаний період часу
конкретний розмір допомоги на
оздоровлення, особам, які постраждали,
внаслідок ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС був встановлений
Постановою Кабінету міністрів України
№562 від 12.07.2005 року «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Як встановлено судом позивачу було
виплачено у лютому 2008 року щорічну
допомогу на оздоровлення у розмірі 120
грн., тобто у розмірі, що встановлений
Постановою Кабінету Міністрів України
№562 від 12.07.2005 року «Про щорічну
допомогу на оздоровлення громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи ».

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов»язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що в 2008 році позивачу
виплачено щорічну допомогу на
оздоровлення у розмірі, що був
передбачений законодавством, яке було
чинним на час проведення вказаних
виплат, а тому підстав для задоволення
позову в цій частині не вбачається.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1
про стягнення одноразової грошової
компенсації, за шкоду заподіяну
здоров»ю особі, яка стала інвалідом
Чорнобильської катастрофи, суд
приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 13 жовтня 2003 року була
встановлена 2 група інвалідності
внаслідок захворювання, пов’язаного з
виконанням службових обов»язків по
ліквідації наслідків Чорнобильської
катастрофи.

Відповідно до ч.1 ст. 48 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи» одноразова
компенсація учасникам ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, які стали інвалідами
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
та сім'ям, які втратили годувальника із
числа осіб, віднесених до учасників
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС та смерть яких
пов'язана з Чорнобильською
катастрофою, виплачується інвалідам 2
групи в розмірах 45 мінімальних
заробітних плат.

Як встановлено судом, позивачу 26.08.2004
року відповідачем виплачено
одноразову компенсацію, як учаснику
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській АЕС, який став
інвалідом 2 групи в сумі 284 грн. 40 коп.,
тобто у розмірі, що встановлений
Постановою Кабінету Міністрів України
№836 від 27.06.1996 року «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
наслідок Чорнобильської катастрофи» ,
а не у розмірі, що встановлений ч.1 ст. 48
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян,
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

За таких обставин, враховуючи
пріоритетність Законів над
підзаконними нормативно – правовими
актами, суд приходить до висновку, що
виплативши позивачу одноразову
компенсацію, як учаснику ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській
АЕС, який став інвалідом 2 групи в
сумі 284 грн. 40 коп., тобто у розмірі, що
встановлений Постановою Кабінету
Міністрів України №836 від 27.06.1996 року,
відповідач діяв не у спосіб, що
передбачений Законом України «Про
статус і соціальний захист громадян,
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а тому вказані позовні
вимоги є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» щорічно до 5
травня інвалідам війни виплачується
разова грошова допомога у розмірах:
інвалідам I групи - десять
мінімальних пенсій за віком; II групи -
вісім мінімальних пенсій за віком; III
групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ст..44 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2004 рік»
встановлено, що у 2004 році виплата
щорічної разової допомоги відповідно
до Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального захисту"
здійснюється у таких розмірах:
інвалідам війни 1 групи - 195 гривень,
інвалідам війни 2 групи - 160 гривень,
інвалідам війни 3 групи - 130 гривень.

Згідно рішення Конституційного суду
України №20 – рп від 01.12.2004 року визнано
неконституційними положення ст.44
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2004 рік» .

Як встановлено судом позивачу у 2004 році
ОСОБА_2 по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області виплачено щорічну разову
грошову допомогу до 5 травня у розмірі
160 грн., тобто у розмірі, що встановлений
ст.44 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2004 рік» та Постановою
Кабінету Міністрів України №177 від
18.02.2004 року «Про забезпечення щорічної
виплати разової грошової допомоги,
передбаченої Законом України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Отже враховуючи вищевиклане, суд
приходить до висновку, що в 2004 році
позивачу виплачено разову грошову
допомогу до 5 травня у розмірі, що був
передбачений чинним на момент виплати
законодавством, а тому відповідач діяв
у межах чинного законодавства, в
зв»язку з чим підстав для задоволення
позову в цій частині не вбачається.

Що до виплати щорічної разової
грошової допомоги до 5 травня за 2005 рік,
то суд приходить до наступних
висновків.

Відповідно до ст.. 34 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2005 рік»
встановлено, що у 2005 році виплата
щорічної разової допомоги відповідно
до Закону України "Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" здійснюється у
таких розмірах: інвалідам війни I групи
- 400 гривень, інвалідам війни II групи -
330 гривень, інвалідам війни III групи -
270 гривень.

Як встановлено судом позивачу у 2005 році
ОСОБА_2 по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області виплачено щорічну разову
грошову допомогу до 5 травня у розмірі
330 грн., тобто у розмірі, що встановлений
ст.34 Закону України «Про Державний
бюджет України на 2005 рік» та Постановою
Кабінету Міністрів України №177 від
18.02.2004 року «Про забезпечення щорічної
виплати разової грошової допомоги,
передбаченої Законом України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Отже враховуючи вищевиклане, суд
приходить до висновку, що в 2005 році
позивачу виплачено разову грошову
допомогу до 5 травня у розмірі, що був
передбачений чинним на момент виплати
законодавством, а тому відповідач діяв
у межах чинного законодавства, в
зв»язку з чим підстав для задоволення
позову в цій частині не вбачається.

Що до виплати щорічної разової
грошової допомоги до 5 травня за 2006 рік,
то суд приходить до наступних
висновків.

Відповідно до ст.77 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік»
зупинено на 2006 рік дію частини п'ятої
статей 12, 13, 14 та 15 Закону України "Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту" в частині
визначення розміру виплат щорічної
разової грошової допомоги ветеранам
війни та ст..30 цього Закону встановлено,
що у 2006 році виплата щорічної
разової допомоги відповідно до
Закону України "Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту" здійснюється у таких
розмірах: інвалідам війни I групи - 400
гривень, інвалідам війни II групи - 330
гривень, інвалідам війни III групи - 270
гривень.

Вказані положення Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» до
теперішнього часу Конституційним
Судом України неконституційними не
визнавались.

Як встановлено судом позивачу за 2006 рік
ОСОБА_2 по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області виплачено щорічну разову
грошову допомогу до 5 травня у розмірі
330 грн., тобто у розмірі, що встановлений
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» та Постановою
Кабінету Міністрів України №177 від
18.02.2004 року «Про забезпечення щорічної
виплати разової грошової допомоги,
передбаченої Законом України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Отже враховуючи вищевиклане, суд
приходить до висновку, що в 2006 році
позивачу виплачено разову грошову
допомогу до 5 травня у розмірі, що був
передбачений чинним на момент виплати
законодавством, а тому відповідач діяв
у межах чинного законодавства, в
зв»язку з чим підстав для задоволення
позову в цій частині не вбачається.

Що до виплати щорічної разової
грошової допомоги до 5 травня за 2007 рік,
то суд приходить до наступних
висновків.

Відповідно до п.13 ст.71 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007
рік» зупинено на 2007 рік дію частини
п'ятої статей 12, 13, 14 та 15 Закону
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту" в
частині визначення розміру виплат
щорічної разової грошової допомоги та
ст..29 цього Закону встановлено, що у 2007
році виплата щорічної разової
допомоги відповідно до законів
України "Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту"
здійснюється у таких розмірах:
інвалідам I групи - 450 гривень,
інвалідам II групи - 360 гривень,
інвалідам III групи - 300 гривень.

Відповідно до рішення Конституційного
суду України №6 – рп/2007 від 09.07.2007 року
визнано такими, що не відповідають
конституції України ст.29 та п.13 ст.71
Закону України «Про державний бюджет
України на 2007 рік».

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, страчають чинність
з дня ухвалення Конституційним судом
України рішення про їх
неконституційність.

Тобто з моменту ухвалення Рішення
Конституційного суду, а саме з 09.07.2007
року відновлено дію ч.5 ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».

З наведеного вбачається, що в період
часу з 01.01.2007 року по 09.07.2007 року
положення ч.5 ст.13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» не діяли і у
вказаний період часу конкретний розмір
допомоги до 5 травня був встановлений
ст..29 Закону України «Про державний
бюджет України на 2007 рік» та Постановою
Кабінету міністрів України №177 від
18.02.2004 року «Про забезпечення щорічної
виплати разової грошової допомоги,
передбаченої Законом України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Як встановлено судом, позивачу ОСОБА_2
по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області виплачено щорічну одноразову
грошову допомоги до 5 травня за 2007 рік, у
квітні 2007 року, у розмірі 360 грн., тобто у
розмірі, що встановлений ст..29 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2007 рік» та Постановою Кабінету
міністрів України №177 від 18.02.2004 року
«Про забезпечення щорічної виплати
разової грошової допомоги,
передбаченої Законом України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту».

Отже враховуючи вищевиклане, суд
приходить до висновку, що в 2008 році
позивачу виплачено разову грошову
допомогу до 5 травня у розмірі, що був
передбачений чинним на момент виплати
законодавством, а тому відповідач діяв
у межах чинного законодавства, в
зв»язку з чим підстав для задоволення
позову в цій частині не вбачається.

Що до виплати щорічної разової
грошової допомоги до 5 травня за 2008 рік,
то суд приходить до наступних
висновків.

Пунктом 20 розділу ІІ Закону України
«Про Державний бюджет України на 2008 рік
та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» частину 5
статті 12 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»викладено в такій
редакції: «Щорічно до 5 травня
учасникам бойових дій виплачується
разова грошова допомога у розмірі, який
визначається Кабінетом Міністрів
України в межах бюджетних призначень,
встановлених законом про Державний
бюджет України».

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 183 від 12 березня 2008 року встановлено,
що у 2008 році виплата разової грошової
допомоги учасникам бойових дій
здійснюється у розмірі 310 грн.

Конституційний Суд України Рішенням
від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008
положення, зокрема, пункту 20 розділу II
Закону № 107-VI визнав такими, що не
відповідають Конституції України (є
неконституційними).

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції
України закони, інші правові акти або
їх окремі положення, що визнані
неконституційними, страчають чинність
з дня ухвалення Конституційним судом
України рішення про їх
неконституційність.

Тобто з моменту ухвалення Рішення
Конституційного суду, а саме з 22.05.2008
року відновлено дію ч.5 ст.13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».

З наведеного вбачається, що в період
часу з 01.01.2008 року по 22.05.2008 року
положення ч.5 ст.13 Закону України «Про
статус ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» не діяли і у
вказаний період часу конкретний розмір
допомоги до 5 травня був встановлений
Постановою Кабінету міністрів України
№183 від 12.03.2008 року «Про розміри разової
грошової допомоги, що виплачується у 2008
році відповідно до Законів України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань».

Як встановлено судом, позивачу ОСОБА_2
по нарахуванню та здійсненню
соціальних виплат у Полтавській
області виплачено щорічну одноразову
грошову допомоги до 5 травня за 2008 рік, у
квітні 2008 року у розмірі 400 грн., тобто у
розмірі, що встановлений Постановою
Кабінету міністрів України №183 від
12.03.2008 року «Про розміри разової
грошової допомоги, що виплачується у 2008
році відповідно до Законів України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» та «Про жертви
нацистських переслідувань».

Отже враховуючи вищевиклане, суд
приходить до висновку, що в 2008 році
позивачу виплачено разову грошову
допомогу до 5 травня у розмірі, що був
передбачений чинним на момент виплати
законодавством, а тому відповідач діяв
у межах чинного законодавства, в
зв»язку з чим підстав для задоволення
позову в цій частині не вбачається.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач звернувся до суду з вказаним
позовом 30.01.2009 року.

Згідно ст.ст. 99 КАС України
адміністративний позов може бути
подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ст. 99 ч.2, 100 КАС України
для звернення до адміністративного
суду за захистом прав, свобод та
інтересів особи встановлюється річний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів. Пропущення строку звернення
до адміністративного суду є підставою
для відмови у задоволенні
адміністративного позову за умови,
якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідачі заперечуючи проти
задоволення позову наполягали на
відмові у задоволенні
адміністративного позову також і у
зв”язку з порушенням позивачем строку
звернення до адміністративного суду.

Позивачем суду не надано належних
доказів поважності пропуску строку
звернення до адміністративного суду.

Положення ст.46 Закону України «Про
загальнообов»язкове державне пенсійне
страхування», ст.87 Закону України «Про
пенсійне забезпечення» до даних
правовідносин застосуванню не
підлягають, оскільки ними встановлено
строки виплати нарахованих пенсій за
минулий час та не встановлено строки
призначення та нарахування пенсій.

Також до даних правовідносин не
підлягають застосуванню правила
позовної давності, що встановлені
главою 19 ЦК України, оскільки даний
спір є публічно – правовим, а не
цивільно – правовим.

Крім того, в даному випадку, не
підлягають застосуванню і положення
Закону України «Про використання
ядерної енергії та радіаційну
безпеку», оскільки його положення
застосовуються до правовідносин, що
можуть виникнути після набрання ним
чинності, тобто з 21.03.1995 року.

Враховуючи викладене, встановлені
обставини справи, суд приходить до
висновку, що в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення недоплаченої
щорічної разової грошової допомоги до 5
травня за 2004 – 2008 роки та в частині
стягнення щорічної грошової допомоги
на оздоровлення за 2006 – 2008 роки
необхідно відмовити у зв»язку з їх
необґрунтованістю, а в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
щорічної грошової допомоги на
оздоровлення за 2001 – 2005 роки та в
частині стягнення недоплаченої
одноразової компенсації за втрачене
здоров’я необхідно відмовити у з”язку
з порушенням строку звернення до
адміністративного суду.

Керуючись ст..ст. ст..19, 22, 64, 92
Конституції України, ст.48 Закону
України «Про статус та соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», ст..ст.161, 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_1 до Управління праці та
соціального захисту населення
виконавчого комітету Крюківської
районної ради м.Кременчука Полтавської
області, ОСОБА_2 по нарахуванню та
здійсненню соціальних виплат у
Полтавській області про визнання дій
неправомірними, стягнення
недоотриманих сум одноразової
допомоги за втрачене здоров’я,
недоотриманих сум разової річної
допомоги на оздоровлення та
недоотриманих сум разової річної
грошової допомоги до 5 травня –
відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду
може бути подана до Харківського
апеляційного адміністративного суду
через Крюківський районний суд
м.Кременчука Полтавської області
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови, з одночасним подання
копії апеляційної скарги до
Харківського апеляційного
адміністративного суду.

Суддя: