Справа № 813/299/14
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 р.
№
876/3173/14 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Залізничному районі м. Львова
на постанову Львівського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2014
року у справі за адміністративним
позовом Управління Пенсійного фонду
України в Залізничному районі м. Львова
до Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в м.
Львові про зобов'язання до вчинення
дій, -

встановив:

15.01.2014 позивач - УПФУ в Залізничному
районі м. Львова звернувся з позовом в
адміністративний суд до відповідача -
ВВД ФСС НВВ ПЗ України в м. Львові у
якому просив зобов'язати відповідача
прийняти до відшкодування витрати на
виплату пенсій по інвалідності
внаслідок трудового каліцтва за період
з 01.06.2013 по 30.11.2013 в сумі 9345,30 грн
громадянам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
витрат на виплату і доставку основного
розміру пенсії за період з 01.06.2013 по
30.11.2013 гр. ОСОБА_4 на суму 571,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що відповідач всупереч
статей 2, 21, 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV)
відмовився відшкодовувати позивачу
понесені ним витрати на виплату та
доставку пенсій по інвалідності
громадянам, що отримали трудове
каліцтво за межами України, в тому
числі на території республік за період
їх входження до складу СРСР.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 17.02.2014 у
задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою суду першої
інстанції не погодився позивач та
оскаржив її в апеляційному порядку.
Вважає, що така є незаконною, оскільки
прийнята з неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права, а тому просить її
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Представник апелянта у судове
засідання не прибув, хоча належним
чином повідомлений про його дату, час
та місце, що підтверджується наявним у
справі повідомленням про вручення
повістки, а тому у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України, його неприбуття не
перешкоджає апеляційному розгляду
справи.

Представник відповідача подав до суду
заяву про розгляд справи у порядку
письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, перевірив
матеріали справи та обговорив підстави
і межі апеляційних вимог, вважає, що
апеляційна скарга задоволеною бути не
може.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що в
період з 01.06.2013 по 30.11.2013 позивачем
здійснено виплату пенсій по
інвалідності та основного розміру
пенсії, зокрема, громадянам ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, які отримали
трудове каліцтво за межами України, в
тому числі на території республік за
період їх входження до складу СРСР.

Суми виплаченої допомоги включені
позивачем до актів щомісячної звірки
витрат по особових справах потерпілих,
яким виплачено пенсії по інвалідності
і внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання та пенсії у зв'язку з
втратою годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання за період з червня по
листопад 2013 року.

У зв'язку з виникненням
неузгодженостей між сторонами до
кожного акта складено Списки осіб,
пенсії яких не прийнято до
відшкодування, а саме: за період з 01.06.2013
по 30.11.2013 в сумі 9345,30 грн пенсій по
інвалідності громадянам ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та основного розміру
пенсії за період з 01.06.2013 по 30.11.2013 гр.
ОСОБА_4 на суму 571,80 грн.

Згідно вказаних Списків, причиною
неприйняття витрат на виплату
основного розміру пенсії стало те, що
вказані особи отримали трудове
каліцтво за межами території України -
на території держав учасниць СНД і
переїхали на постійне проживання в
Україну.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позов задоволеним бути не може,
оскільки незважаючи на те, що
страховиком, який має виплачувати
пенсію по інвалідності особі, яка стала
інвалідом від нещасного випадку на
виробництві на території колишніх
республік СРСР, а в разі виплати такої
органами Пенсійного фонду України -
відшкодувати останньому витрати, є
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків, позивач обрав
невірний спосіб захисту, так як Порядок
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України Пенсійному фонду
України витрат, пов'язаних з виплатою
пенсій по інвалідності внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання та пенсій у
зв'язку із втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, затвердженого
постановою правління ПФУ та правління
Фонду від 4 березня 2003 року № 5-4/4,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 16 травня 2003 року за №
376/7697 (далі - Порядок) на який
покликається Пенсійний орган, не
врегульовує спірних відносин. У разі
незгоди включити у щомісячний акт
звірки виплачених сум з боку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків, то вимоги про стягнення мають
вирішуватись у судовому порядку в
судах адміністративної юрисдикції, а
не шляхом пред'явлення вимог про
включення сум витрат у акти звірки.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується і суд
апеляційної інстанції, з огляду на
таке.

Ураховуючи положення статей 1, 4, 25 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року № 16/98-ВР (далі - Основи), пенсія по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання є наслідком
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, належним страховиком,
відповідно до статті 25 Основ є Фонд, що
також передбачено статтею 21 Закону №
1105-XIV, яка визначає перелік соціальних
послуг та виплат, які здійснюються та
відшкодовуються Фондом.

Згідно з частиною четвертою статті 26
Основ, якщо після призначення
застрахованій особі матеріальної
допомоги чи надання соціальних послуг
між страховиками виник спір щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернулася
застрахована особа. При цьому
неналежний страховик має право
звернутися до належного страховика
щодо відшкодування понесених ним
витрат.

Аналогічне правило закріплене
частиною другою статті 24 Закону № 1105-XIV,
відповідно до пункту 5 якої якщо після
призначення застрахованій особі
матеріальної допомоги чи надання
соціальних послуг між Фондом і
страховиками з інших видів соціального
страхування виникають спори щодо
понесених витрат, виплата здійснюється
страховиком, до якого звернувся
застрахований. При цьому страховик, до
якого звернувся застрахований, має
право звернутися до відповідного
страховика з інших видів соціального
страхування щодо відшкодування
понесених ним витрат.

За змістом статті 21 Закону № 1105-XIV у
разі настання страхового випадку Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачуючи йому або
особам, які перебували на його
утриманні: допомогу у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю до
відновлення працездатності або
встановлення інвалідності; одноразову
допомогу в разі стійкої втрати
професійної працездатності або смерті
потерпілого; щомісяця грошову суму в
разі часткової чи повної втрати
працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого
заробітку потерпілого; пенсію по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання; пенсію у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання тощо. Усі види соціальних
послуг та виплат, передбачені цією
статтею, надаються застрахованому та
особам, які перебувають на його
утриманні, незалежно від того,
перебуває на обліку підприємство, на
якому стався страховий випадок, як
платник страхових внесків чи ні.

Відповідно до статті 1 Угоди про
гарантії прав громадян держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав у
сфері пенсійного забезпечення від 13
березня 1992 року, пенсійне забезпечення
громадян держав-учасниць даної Угоди
та членів їх сімей здійснюється за
законодавством держави, на території
якої вони проживають.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі
витрати, пов'язані зі здійсненням
пенсійного забезпечення за даною
Угодою, несе держава, яка надає
забезпечення.

За змістом цієї норми взаємні
розрахунки між державами можуть
проводитися лише на підставі
двосторонніх договорів.

Таким чином, витрати, понесені органами
ПФУ у зв'язку із виплатою та доставкою
пенсій по інвалідності від трудового
каліцтва (у тому числі й пенсій особам,
які стали інвалідами від нещасного
випадку на виробництві на території
колишніх республік СРСР) підлягають
відшкодуванню за рахунок Фонду як
належного страховика від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання.

Вказані висновки відповідають
правовій позиції Верховного Суду
України викладеній у постанові від
12.11.2013 року № 21-394а13, яка у відповідності
до ст. 244-2 КАС України є обов'язковою для
врахування.

Однак, як вірно зазначив суд першої
інстанції, механізм відшкодування,
який визначений Порядком, не
врегульовує спірних відносин, які
виникли у цьому випадку, оскільки
встановлює лише механізм включення та
відшкодування витрат за особовими
справами потерпілих і розрахований на
відсутність спору.

У разі незгоди включити у щомісячний
акт звірки виплачених сум з боку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків, то вимоги про стягнення мають
вирішуватись у судовому порядку в
судах адміністративної юрисдикції, а
не шляхом пред'явлення вимог про
включення сум витрат у акти звірки.

Такі висновки суду апеляційної
інстанції узгоджуються з правовою
позицією Верховного Суду України
викладеною, зокрема, у постанові від
10.06.2014 № 21-154а14.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що позов про
зобов'язання відповідача прийняти до
відшкодування витрати на виплату та
доставку пенсій, задоволеним бути не
може.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування оскарженої
постанови, суд апеляційної інстанції
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 207, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова -
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 17 лютого 2014
року у справі № 813/299/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після
набрання нею законної сили, може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

В.В. Ніколін