Справа № 820/13668/14
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 р.Справа № 820/13668/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Шевцової Н.В.

Суддів: Макаренко Я.М., Мінаєвої О.М.

за участю секретаря судового засідання
Шалаєвої І.Т.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача та третьої
особи Борисенка В.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Державної міграційної служби
України на постанову Харківського
окружного адміністративного суду від
30.09.2014р. по справі № 820/13668/14

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби
України третя особа Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області

про скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до
суду з позовом до Державної
міграційної служби України (далі -
відповідач), третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
(далі - Головне управління ДМС у
Харківській області), в якому просив
суд:

- скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 16.06.2014р.
№ 346-14;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України переглянути рішення про
відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 30.09.2014р.
зазначений позов задоволено.

Скасовано рішення Державної
міграційної служби України від 16.06.2014
року № 346-14.

Зобов'язано Державну міграційну службу
України переглянути рішення про
відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідач, не погодившись з
постановою суду першої інстанції,
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на те, що постанова не
ґрунтується на належних та допустимих
доказах, а також прийнята з порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
оскаржувану постанову скасувати та
прийняти нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач зазначає, що судом
першої інстанції при прийнятті
оскаржуваної постанови порушено
вимоги п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1, ч.1 ст. 5, ст.6, ч. 7
ст. 7 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", п.п. 37, 45, 66, 164
Керівництва з процедур і критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісару ООН у справах
біженців, Конвенції про статус
біженців 1951 року, ст.ст. 71, 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Позивач подав заперечення на
апеляційну скаргу, в яких, посилаючись
на законність та обґрунтованість
оскаржуваної постанови, просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення, а постанову суду першої
інстанції - без змін.

Колегія суддів заслухавши доповідь
обставин справи, перевіривши рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сирії,
звернувся до Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
вказав, що в Сирії відбувається
революція, а через те, що він
християнин, він не хоче служити в армії
під час громадянської війни, коли
переслідують представників
християнської меншості в Сирії (а.с.
84-85).

Висновком Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області встановлено, що
заявник не має обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками, викладеними у Законі України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
та не має підстав вважатися біженцем
згідно цього Закону (148-155).

Рішенням Державної міграційної служби
України від 16.06.2014 року позивачу
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с. 157).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з
необґрунтованості рішення відповідача
про відмову у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, з
наступних підстав.

За приписами ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо
оскарження рішень суб'єктів владних
повноважень, суд зобов'язаний
перевіряти оскаржувані рішення на їх
відповідність усім зазначеним вимогам.

Колегія суддів, перевіривши спірне
рішення суб'єкта владних повноважень
на відповідність його вимогам ч. 3 ст. 2
КАС України приходить до висновку, що
воно прийняте без дотримання вимог
діючого законодавства, виходячи з
наступного.

Порядок регулювання суспільних
відносин у сфері визнання особи
біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні визначає
Закон України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно ч.ч. 1, 7, 12 ст. 7 Закону оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
проводиться на підставі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника.

До заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. У разі якщо у
заявника відсутні документи, що
посвідчують його особу, або такі
документи є фальшивими, він повинен
повідомити про цю обставину в заяві про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, а також
викласти причини виникнення
зазначених обставин.

Як вбачається з матеріалів справи,
01.11.2013р. позивач звернувся до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, також додав інформацію по
країні походження та довідку про
християнство (а.с. 84).

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 10 зазначеного
Закону рішення за заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, у тому числі
стосовно перебуваючих з ним на
території України неповнолітніх дітей
(членів сім'ї заявника або таких, які
знаходяться під його опікою чи
піклуванням), внесених до анкети
заявника, на визнання яких біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, є письмова згода
заявника, висловлена в анкеті чи заяві,
приймається центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом місяця з
дня отримання особової справи заявника
та письмового висновку. Строк
прийняття рішення може бути продовжено
керівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, але не більш як до
трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

З копії оскаржуваного рішення
відповідача від 16.06.2014р. про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового або тимчасового
захисту, вбачається, що його прийнято
на підставі висновку Головного
управління ДМС у Харківській області
(а.с. 157).

У зазначеному висновку Головного
управління Державної міграційної
служби України в Харківській області
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1,
вказано що заявник не має
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками, викладеними
в Законі України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" та не має підстав
вважатися біженцем згідно цього
Закону.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відповідачем не здійснено всебічного
вивчення та оцінки всіх документів та
матеріалів, що мають значення для
прийняття обґрунтованого рішення та
можуть бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, у зв'язку
з чим прийнято необґрунтоване рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур та критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісара Організації Об'єднаних Націй
у справах біженців, особа повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатись
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа повинна
надати свідоцтва повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця або особою, яка потребує
додаткового захисту. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона
полягає у наявності в особи
зазначеного побоювання. Побоювання є
оціночним судженням, яке свідчить про
психологічну оцінку особою ситуації,
що склалася навколо неї. Під впливом
цієї суб'єктивної оцінки особа
вирішила покинути країну і стала
біженцем, а тому з'ясування
суб'єктивних обставин є першочерговим
завданням судів під час вирішення
таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від
особистості, і те, що для однієї особи є
нормою, для іншої може бути нестерпним.
Побоювання ґрунтується не тільки на
тому, що особа постраждала особисто від
дій, які змусили її покинути країну,
тобто ці побоювання можуть випливати
не з власного досвіду біженця, а з
досвіду інших людей (рідних, друзів та
інших членів тієї ж расової або
соціальної групи тощо).

Відповідно до пункту 170 Керівництва з
процедур та критеріїв визначення
статусу біженця, в деяких випадках
необхідність нести військову службу
може бути єдиною причиною для подання
клопотання про надання статусу
біженця, наприклад, якщо особа може
довести, що несення військової служби
вимагає його участі у військових діях,
що суперечать його політичним,
релігійним або моральним переконанням
чи обґрунтованим міркуванням совісті.

Згідно пункту 170 Керівництва з процедур
та критеріїв визначення статусу
біженця, якщо тип військової акції, в
якій особа не бажає приймати участь
засуджується міжнародним
співтовариством, як такий що
суперечить елементарним правилам
людської поведінки, кара, яка
передбачена за дезертирство чи
ухилення від призову, може з
урахуванням усіх інших вимог
визначення бути розцінена як
переслідування.

На підтвердження наявності
суб'єктивної сторони побоювань позивач
зазначає, що у випадку повернення його
до країни громадянської приналежності
його будуть переслідувати через те, що
він не бажає служити в армії під час
громадянської війни, оскільки не хоче
вбивати мирне населення Сирії та через
те, що він християнин, а угрупування які
ведуть військове протистояння з армією
президента вбивають та переслідують
представників християнської меншості
в Сирії.

Отже, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позивач довів наявність побоювань з
суб'єктивної сторони.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Об'єктивну сторону побоювань позивача
підтверджується інформацією про
країну його походження, яка є
загальновідомою - витяги з доповідей
УВКБ ООН, інформаційні довідки за 2011-2013
роки, інші офіційні та неофіційні
джерела та Інтернет видання.

Крім того, відповідно до статті 3 Угоди
між Урядом України та УВКБ ООН щодо
співробітництва у галузі надання
міжнародного захисту біженцям, згідно
позиції УВКБ ООН щодо повернень до
Сирійської Арабської Республіки,
урядам країн рекомендується ввести
тимчасовий мораторій на всі повернення
до Сирії до моменту, коли ситуація в
країні дозволятиме безпечне та гідне
повернення (Звернення Олдріха
Андрисека - регіонального представника
УВКБ ООН в Білорусії, Молдові, Україні
від 27 березня 2012 року).

Таким чином, висновок суду першої
інстанції щодо доведеності
обґрунтованих побоювань з об'єктивної
сторони, колегія суддів вважає
правомірним.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що Державною міграційною
службою України при прийнятті рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, не досліджено всебічно
обставини та докази, які б могли
встановити обґрунтованість доводів
позивачу або їх спростувати, що
призвело до прийняття
необґрунтованого рішення.

Отже, переглянувши постанову суду
першої інстанції, колегія суддів,
підтверджує, що при прийнятті судового
рішення у справі суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1
ст. 205, ст.ст. 206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної
міграційної служби України - залишити
без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 30.09.2014р. по
справі 820/13668/14 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Шевцова
Н.В.Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М.
Мінаєва О.М. Повний текст ухвали
виготовлений 08.12.2014 р.