Справа № 2а-2125/10/1770
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/73306/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на
постанову Рівненського окружного
адміністративного суду від 14 червня 2010
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17 жовтня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до Головного управління
праці та соціального захисту населення
Рівненської обласної державної
адміністрації про визнання
протиправною відмови у наданні дозволу
на перереєстрацію автомобіля та
спонукання до вчинення певних дій,

в с т а н о в и л а :

У травні 2010 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом до
відповідача. Просив визнати незаконною
відмову Головного управління праці та
соціального захисту населення
Рівненської обласної державної
адміністрації у наданні дозволу на
перереєстрацію автомобіля марки
«Фольксваген Пассат» 1995 року випуску,
реєстраційний № НОМЕР_1, зобов'язати
відповідача надати йому як члену сім'ї
померлого інваліда дозвіл на зняття з
обліку та перереєстрацію вказаного
транспортного засобу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що
його батько ОСОБА_5, інвалід ІІІ групи, у
2005 році отримав як гуманітарну
допомогу спірний автомобіль. У 2008 році
батько помер. До дня смерті батька він
проживав разом з ним. Однак, відповідач
в порушення вимог п. 16 Порядку
забезпечення інвалідів автомобілями,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 19 липня 2006 року №
999, відмовив йому у наданні дозволу на
зняття з обліку зазначеного
автомобіля.

Постановою Рівненського
окружного адміністративного суду від 14
червня 2010 року, залишеною без змін
ухвалою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 17
жовтня 2012 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання
про скасування судових рішень судів
першої та апеляційної інстанцій з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права та ухвалення
нового судового рішення про
задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі в межах, встановлених
ст. 220 КАС України, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 23 лютого 2005 року ОСОБА_5,
який є батьком позивача, отримав
автомобіль марки «Фольксваген Пассат»,
1995 року випуску як гуманітарну
допомогу, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер.

Позивач звернувся до відповідача із
заявою про надання дозволу на
перереєстрацію спірного автомобіля на
його ім'я, оскільки він є спадкоємцем
померлого та до дня смерті проживав
разом з ним. Однак, Головне управління
праці та соціального захисту населення
Рівненської обласної державної
адміністрації відмовило позивачу у
задоволенні його заяви через
відсутність підстав, передбачених
пунктами 16, 41 Порядку забезпечення
інвалідів автомобілями, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 19 липня 2006 року № 999 (далі -
Порядок).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що оскільки строк експлуатації
спірного автомобіля інвалідом менше 10
років, то відсутні підстави для
перереєстрації спірного автомобіля на
ім'я позивача, передбачені п. 16 Порядку,
а відтак відмова Головного управління
праці та соціального захисту населення
Рівненської обласної державної
адміністрації у наданні дозволу на
перереєстрацію вказаного автомобіля є
правомірною.

Відповідно до абз. 1 п. 16 Порядку після
смерті інваліда автомобіль, яким він
був забезпечений головним управлінням
соціального захисту або управлінням
виконавчої дирекції, строк
експлуатації якого більше ніж 10 років,
залишається члену сім'ї, який на час
смерті інваліда проживав та був
зареєстрований за місцем проживання і
реєстрації інваліда.

Абзацом 2 цього пункту передбачено, що
автомобіль, строк експлуатації якого
менше ніж 10 років, після смерті
інваліда залишається у користуванні
його сім'ї, якщо в ній є інвалід, який:
має підстави для забезпечення
автомобілем згідно з пунктом 3 цього
Порядку; проживав і був зареєстрований
на час смерті інваліда за місцем його
проживання і реєстрації; не має іншого
автомобіля, у тому числі отриманого
через головне управління соціального
захисту або управління виконавчої
дирекції.

Згідно абз. 5 п. 16 Порядку іншому члену
сім'ї померлого інваліда, який проживає
та зареєстрований за місцем проживання
і реєстрації інваліда, автомобіль,
строк експлуатації якого менше ніж 10
років, залишається у разі сплати ним до
спеціального фонду державного бюджету
на рахунки, відкриті в органах
Державного казначейства, а членом сім'ї
померлого інваліда внаслідок
трудового каліцтва - на рахунки
відповідних управлінь виконавчої
дирекції вартості одержаного
автомобіля з урахуванням ступеня його
зношення та суми, сплаченої за нього
інвалідом.

Відповідно до абз. 7 п. 41 Порядку після
смерті інваліда автомобіль, отриманий
як гуманітарна допомога, крім випадків,
зазначених в абзацах першому - п'ятому
пункту 16 цього Порядку, повертається
(вилучається) головному управлінню
соціального захисту і здається
підприємству, що здійснює заготівлю та
переробку металобрухту, або видається
в порядку черговості інваліду, який
перебуває на обліку. Такий інвалід
знімається з обліку на десятирічний
строк, визначений починаючи з дати
отримання автомобіля попереднім
інвалідом, з урахуванням строку його
експлуатації померлим.

Враховуючи викладене, суди
обґрунтовано відмовили у задоволенні
позову, оскільки відсутні підстави для
перереєстрації спірного автомобіля на
ім'я позивача, передбачені п. 16
Порядку забезпечення інвалідів
автомобілями, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 19 липня 2006 року № 999.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанції не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про
незаконність судових рішень, порушення
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та матеріалах справи.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без
задоволення, а постанову Рівненського
окружного адміністративного суду від 14
червня 2010 року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 17 жовтня 2012 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л.
Іваненко М.І. Мойсюк