Справа № 810/2413/14
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/2413/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

09 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при секретарі
за участю: представників позивача
представника відповідачаБорисюк Л.П.,
Петрика І.Й., Собківа Я.М. Чайка О.С. Куля
В.С., Мірошниченка І.Д. Демченка С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області на постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 01 липня 2014
року у справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Пролісок ЛТД» до
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2014 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма «Пролісок
ЛТД» звернулося до Київського
окружного адміністративного суду із
позовом до Переяслав-Хмельницької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області в якому
просило визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 04.03.2014 №
.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 01 липня 2014
року позов задоволено.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області від 04.03.2014 № .

Відповідач, не погоджуючись з
прийнятим рішенням суду, звернувся з
апеляційною скаргою, в якій зазначає,
що оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
31.01.2014 Переяслав-Хмельницькою
об'єднаною державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Київській області було
проведено документальну позапланову
невиїзну перевірку Товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Пролісок ЛТД» () з
питань дотримання вимог податкового та
валютного законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
взаємовідносин з Товариством з
обмеженою відповідальністю «Вістол»
() за період з 01.01.2011 по
31.12.2011.

В ході проведення перевірки
відповідачем встановлено порушення
позивачем вимог п. 209.2 пп. 209.15.1 п. 209.15 ст.
209, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК, п. 3 та п. 4
Постанови Кабінету Міністрів України
№ 11 від 12.01.2011 «Про затвердження
Порядку акумулювання
сільськогосподарськими
підприємствами сум податку на додану
вартість на спеціальних рахунках,
відкритих у банках та/або органах, які
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів»,
неправомірно віднесено до складу
податкового кредиту суми ПДВ у розмірі
269 830,25 грн. за листопад 2011 року; завищено
від'ємне значення суми податку на
додану вартість на загальну суму 571 650,10
грн. в тому числі за серпень 2011 року на
суму 284 995,94 грн. та жовтень 2011 року на
суму 286 654,16 грн.

За результатами проведеної перевірки
відповідачем складено Акт перевірки
від 05.02.2014 № 62/2200/20580086 на підставі якого
прийнято податкове
повідомлення-рішення від 04.03.2014 №
, яким позивачу збільшено суму
грошового зобов'язання за платежем
податок на додану вартість по
вітчизняних товарах (роботах, послугах)
на суму 480 200,35 грн., з яких 269 830,25 грн. -
основний платіж та 210 370,10 грн. - штрафні
(фінансові) санкції.

Вважаючи дане податкове
повідомлення-рішення
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області протиправним,
позивач звернувся до суду з
вищевказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем були надані всі первинні
документи, які фіксують факт
здійснення господарської діяльності.

З таким висновком суду колегія суддів
погоджується, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, а також
права та обов'язки платників податків і
зборів, компетенція контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства,
регулюються Податковим кодексом
України, який вступив в силу з 01.01.2011
року (далі по тексту - ПК України).

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
податковий кредит - сума, на яку платник
податку на додану вартість має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного (податкового) періоду,
визначена згідно з розділом V цього
Кодексу.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначено статтею 198 ПК України, згідно
якої право на віднесення сум податку до
податкового кредиту виникає у разі
здійснення операцій, зокрема, з
придбання або виготовлення товарів (у
тому числі в разі їх ввезення на митну
територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України,
датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: або
дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг; або дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України
визначено, що податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з, зокрема, придбанням або
виготовленням товарів (у тому числі при
їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Згідно п. 198.6 статті 198 ПК України, не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими
порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу)
чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього
Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку органом
державної податкової служби суми
податку, попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу.

Згідно пункту 201.8 ст. 201 ПК України,
право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу.

Статтею 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Із системного аналізу положень
Податкового кодексу України
вбачається, що право на формування
податкового кредиту з податку на
додану вартість виникає у платника
податків за наявності сукупності таких
елементів: наявності у сторін
спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник ПДВ);
фактичного (реального) здійснення
оподатковуваних операцій
постачальником на користь покупця;
наявності причинно-наслідкового
зв'язку між операцією з придбання
товарів чи послуг та потребою
використання в господарській
діяльності; документального
підтвердження факту здійснення
господарської операції сукупністю
належним чином складених (оформлених)
первинних та інших документів (у т.ч.
платіжних), які зазвичай супроводжують
операції певного виду та підтверджують
їх фактичне виконання; наявності у
покупця належним чином складеної
податкової накладної (має усі
обов'язкові реквізити).

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
від 02.06.2011 року № 742/11/13-11, з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

Необхідно перевіряти фізичні, технічні
та технологічні можливості певної
особи до вчинення тих чи інших дій, що
становлять зміст господарської
операції, як-от: наявність
кваліфікованого персоналу, основних
фондів, у тому числі транспортних
засобів для перевезення або
виробництва, приміщень для зберігання
товарів тощо, якщо такі умови необхідні
для здійснення певної операції;
можливість здійснення операцій з
відповідною кількістю певного товару у
відповідні строки з урахуванням
терміну його придатності, доступності
на ринку тощо; наявність відповідних
ліцензій та інших дозвільних
документів, що необхідні для ведення
певного виду господарської діяльності.

Про відсутність факту здійснення
господарської операції можуть також
свідчити і результати, відображені у
даних податкового обліку будь-кого з
учасників господарської операції, які
фактично не настали внаслідок
відсутності відповідних дій будь-кого
з учасників такої операції (наприклад,
відображення отримання послуг без їх
фактичного надання або в разі їх
надання іншою особою, ніж та, що вказана
у даних податкового обліку чи
первинних документах; імітація купівлі
товару в особи, яка ніколи його не
продавала тощо).

У відповідності до вимог п. 209.1, п. 209.2 ст.
209 ПК України, резидент, який провадить
підприємницьку діяльність у сфері
сільського і лісового господарства та
рибальства та відповідає критеріям,
встановленим у пункті 209.6 цієї статті
(далі - сільськогосподарське
підприємство), може обрати спеціальний
режим оподаткування.

Згідно із спеціальним режимом
оподаткування сума податку на додану
вартість, нарахована
сільськогосподарським підприємством
на вартість поставлених ним
сільськогосподарських товарів/послуг,
не підлягає сплаті до бюджету та
повністю залишається в розпорядженні
такого сільськогосподарського
підприємства для відшкодування суми
податку, сплаченої (нарахованої)
постачальнику на вартість виробничих
факторів, за рахунок яких сформовано
податковий кредит, а за наявності
залишку такої суми податку - для інших
виробничих цілей.

Зазначені суми податку на додану
вартість акумулюються
сільськогосподарськими
підприємствами на спеціальних
рахунках, відкритих в установах банків
та/або в органах, які здійснюють
казначейське обслуговування бюджетних
коштів у порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

Сума ПДВ, що акумулюється на
спеціальному рахунку, не підлягає
вилученню до державного бюджету і
використовується
сільськогосподарським підприємством
відповідно до п. 209.2 ст. 209 ПК України.

У разі нецільового використання суми
податку на додану вартість
сільськогосподарське підприємство
несе відповідальність відповідно до
законодавства.

Тобто, п. 209.2 ст. 209 та п. 3 Постанови
Кабінету Міністрів України № 11 від
12.01.2011 «Про затвердження Порядку
акумулювання сільськогосподарськими
підприємствами сум податку на додану
вартість на спеціальних рахунках,
відкритих у банках та/або органах, які
здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів»
встановлено виключно цільовий
характер використання сум ПДВ,
перерахованих на окремі рахунки, а
саме: такі кошти
сільськогосподарського підприємства
можуть використовувати лише для
відшкодування суми податку, сплаченої
(нарахованої) постачальнику на
вартість виробничих факторів, за
рахунок яких сформовано податковий
кредит, а за наявності залишку такої
суми податку - для інших виробничих
цілей.

Відповідно до пп. 209.15.1 п. 209.15 ст. 209 ПК
України, виробничі фактори, за рахунок
яких сформовано податковий кредит:

а) товари/послуги, які придбаваються
сільськогосподарським підприємством
для їх використання у виробництві
сільськогосподарської продукції, а
також основні фонди, які придбаваються
(споруджуються) з метою їх використання
у виробництві сільськогосподарської
продукції.

Вивченням матеріалів справи колегією
суддів встановлено, що згідно витягу з
ЄДРПОУ №01-30-009 станом на 16.01.2014, видами
діяльності позивача за КВЕД-2010 є:
вирощування овочів і баштанних
культур, коренеплодів і бульбоплодів;
вирощування інших однорічних і
дворічних культур; оптова торгівля
фруктами й овочами; роздрібна торгівля
фруктами й овочами в спеціалізованих
магазинах (т.1, а.с.61).

03.08.2011 між ТОВ «Агрофірма «Пролісок
ЛТД» та ТОВ «Вістол» було укладено
договір генерального підряду №11/Б-11 та
підписано додатки до нього з яких:
додаток №1- графік оплати по договору,
додаток №2 - виконання робіт згідно
умов договору, додаток №3 - перелік
обладнання, що вводиться в
експлуатацію.

Предметом договору є: розробка проекту
системи вертикального освітлення;
монтаж системи вертикального
освітлення потужністю 80 Вт/м.кв в
тепличних блоках №1-2; перепідключення
електричної системи теплиць;
розширення штучної водойми;
облаштування прилеглої території;
підготовка для введення в експлуатацію
тепличних блоків №1-2, складських
приміщень і обладнання згідно додатку
№3 до договору. Вартість роботи і
матеріалів на момент укладення
договору складає 9 423 038,00 грн. Договір
вступив у силу з дня його підписання
(т.1, а.с.72-76, 77, 78, 79).

На підтвердження реальності виконання
вказаного договору, позивачем надано:

- робочий проект реконструкції системи
нижнього освітлення рослин в теплицях
А і Б Товариства за адресою смт.
Баришівка, Баришівського р-ну,
Київської області (місцезнаходження
Товариства) (т.1, а.с.192-245, т.2, а.с.5-6);

- довідки про вартість виконаних
будівельних робіт (і витрат) за жовтень
2011 року форми №КБ-3 від 07.10.2011 та за
листопад 2011 року форми №КБ-3 від 19.11.2011
(т.1, а.с.81-82, 94-95, 96);

- акти приймання виконаних будівельних
робіт за жовтень 2011 року форми №КБ-2в
від 07.10.2011 та за листопад 2011 року форми
№КБ-2в від 19.11.2011 (т.1, а.с.83-89, 90- 92);

- акт здачі-приймання виконаних робіт
від 19.11.2011 (т.1, а.с.93);

- акт прийому-передачі (т.2, а.с.7);

- підсумкову відомість ресурсів
(витрати - по факту) за жовтень 2011 року
(т.1, а.с.97- 106);

- податкові накладні: №5 від 05.08.2011, №6
від 07.10.2011, №12 від 09.11.2011, №24 від 18.11.2011,
№25 від 19.11.2011 (т.1, а.с.119, 120, 121, 122, 123);

- реєстр виданих та отриманих
податкових накладних, зокрема, щодо
отриманих податкових накладних: від
15.09.2011, від 16.11.2011, від 19.12.2011 (т.1, а.с.124-125,
126-129, 130-134);

- платіжні доручення: №2788 від 05.08.2011,
№2949 від 13.10.2011, №3013 від 01.11.2011, №3045 від
09.11.2011, №3081 від 18.11.2011, №3249 від 10.01.2012,
№3449 від 01.03.2012, №3766 від 07.06.2012, №3770 від
08.06.2012, №3771 від 08.06.2012 (т.1, а.с.107, 108, 109, 110,
111, 112, 113, 114, 115, 116);

- банківську виписку по особовому
рахунку з 25.07.2011 по 31.12.2011 (т.2, а.с.32-163);

- картку рахунку 631 (контрагенти ТОВ
«Вістол») за період з 01.08.2011 по 30.11.2013 (т.1,
а.с.117-118);

- оборотно-сальдову відомість по
рахунку 103 (необоротні активи) за 23.04.2014 -
23.04.2014 (т.1, а.с.191);

- оборотно-сальдову відомість по
рахунку 15 (інвестиції) за 23.04.2014 - 23.04.2014
(т.1, а.с.190);

- кредитний договір №16 від 25.07.2011 (т.2,
а.с.23-31);

- договір №13/07 від 19.07.2011 (т.2, а.с.8-11).

На підтвердження того, що зазначений
договір виконано, позивачем надано
видаткові накладні, що видані на
підставі договору №13/07 від 19.07.2011:
№РН-0000002 від 21.09.2011, №1 від 05.09.2011,
№0000004 від 28.10.2011 (т.2, а.с.12, 14, 15);
податкові накладні, що виписані на
підставі договору №13/07 від 19.07.2011: №2
від 05.09.2011, №6 від 21.09.2011, №7 від 28.02.2011 (т.2,
а.с.20, 21, 22); товарно-транспортну
накладну №3 від 21.09.2011 (т.2, а.с.13); картку
рахунку 631 (контрагент ТОВ «ПВФ
Електросвіт») з 01.07.2011 по 31.12.2013 (т.2,
а.с.16-18); оборотно-сальдову відомість по
рахунку 15 (інвестиції) з 12.03.2014 по 12.03.2014
(т.2, а.с.19).

Заперечуючи проти вимог даного позову,
відповідач посилається на висновки,
викладені в акті ОДПІ ГУ Міндоходів у
Луганській області від 13.11.2013 № 2/22/32926534
про результати документальної
позапланової перевірки ТОВ «Вістол» з
питань дотримання вимог чинного
податкового законодавства в частині
нарахування та сплати податку на
додану вартість та податку на прибутку
за період з 01.10.2010 по 20.09.2013 (т.2, а.с.187-249,
т.3, а.с.2-54).

Так, згідно зазначеного акту
встановлено порушення податкового
законодавства щодо: завищення валових
доходів та доходів, що впливають на
визначення об'єкта оподаткування;
завищення валових витрат та витрат, що
впливають на визначення об'єкта
оподаткування, що призвело до їх
завищення; завищення податкових
зобов'язань; завищення податкового
кредиту.

Відповідно до статті 202 Цивільного
кодексу України, правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу
України, встановлені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу
України, недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Дії, вчинені у межах нікчемного
правочину, не можна вважати
господарськими операціями, оскільки
зазначений правочин не створює інших
юридичних наслідків, окрім пов'язаних з
його недійсністю.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 Цивільного
кодексу України: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина: 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
економічні та соціальні основи
держави, зокрема: правочини, спрямовані
на використання всупереч закону
комунальної, державної або приватної
власності; правочини, спрямовані на
незаконне відчуження або незаконне
володіння, користування, розпорядження
об'єктами права власності українського
народу - землею як основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, її
надрами, іншими природними ресурсами
(стаття 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

Відповідно до статті 228 Цивільного
кодексу України, правочин вважається
таким, що порушує публічний порядок,
якщо він був спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Положенням статті 234 ЦК України
передбачено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається недійсним в судовому
порядку. В розумінні даної норми
цивільного закону характеризуючими
ознаками фіктивного правочину є те, що
сторони вчиняють його лише для вигляду,
знаючи заздалегідь що він не буде
виконаний. Тобто, при вчинені
фіктивного правочину учасники мають
інші цілі, ніж ті що передбачені самим
правочином, не маючи на меті
встановлення його правових наслідків.
При цьому, фіктивним можна визнати
правочин тільки за умови, що обидві
сторони діяли без наміру як створення
так і досягнення відповідних
цивільно-правових наслідків.

Відповідачем як суб'єктом владних
повноважень не доведено нікчемності
господарських операцій позивача з ТОВ
«Вістол».

Крім цього, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що обов'язок сплачувати
податки і збори та відповідальність за
порушення чинного законодавства є
персоніфікованими. Це означає, що на
особу не може покладатися
відповідальність за правопорушення,
вчинені іншими особами.

В інформаційному листі Вищого
адміністративного суду України від
20.07.2010 № 1112/11/13-10 щодо принципу
персональної податкової
відповідальності в спорах про податок
на додану вартість та принципу
добросовісності платника податків,
визначено, що сама по собі несплата
податку продавцем (серед іншого й
внаслідок ухилення від сплати) у разі
фактичного здійснення господарської
операції не впливає на формування
податкового кредиту покупцем та суму
бюджетного відшкодування.
Відповідальна за сплату податку на
додану вартість особа, що формує дані
податкового обліку з цього податку, а
не контрагент такої особи. Якщо дії
платника податку свідчать про його
добросовісність, а вчинені ним
господарські операції реальні та
відповідають дійсному економічному
змісту, для підтвердження права на
податковий кредит та /або бюджетне
відшкодування достатньо наявності
належним чином оформлених документів,
зокрема, податкових накладних. Не
будуть підставою для відмови у праві на
податковий кредит та бюджетне
відшкодування з податку на додану
вартість порушення податкової
дисципліни з боку його контрагентів,
припинення чи анулювання статусу
платника податку на додану вартість,
припинення юридичної особи.

Колегією суддів встановлено, що
позивач має належним чином оформлені
податкові накладні, які відображають
зміст господарських операцій, в
результаті яких вони складені, та
правомірно включив до складу
податкового кредиту суму податку на
додану вартість по вищевказаним
податковим накладним.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців», якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

На момент здійснення правовідносин,
контрагента позивача було
зареєстровано як юридичну особу та
платника податку на додану вартість,
доказів існування вироків суду у
кримінальних справах, якими б
встановлювався факт фіктивного
підприємництва, відповідачем не
надано.

Крім цього, на час укладання і
виконання договору генерального
підряду ТОВ «Вістол» мало ліцензію на
господарську діяльність, пов'язану із
створенням об'єктів архітектури (за
переліком робіт згідно з додатком) із
строком дії з 30.12.2010 по 18.08.2013, що видана
10.01.2014 Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Луганській області за №556804; мало
дозвіл на початок виконання робіт
підвищеної небезпеки (роботи в
охоронних зонах ліній електропередачі,
а також споруд на них; роботи в діючих
електроустановках (напругою до 35 кВ);
монтаж, ремонт електроустановок та
електрообладнання) із строком дії з
26.05.2011 по 26.05.2014, що виданий
Територіальним управлінням
Держгірпомнагляду по Луганській
області за №330.11.09-45.21.1; мало дозвіл на
початок виконання робіт підвищеної
небезпеки (зварювальні, газополум'яні
роботи; роботи на висоті, в тому числі з
риштувань, підйомними і підвісними
колисками, з механічними підіймачами
та автомеханічними драбинами;
будівництво, зведення, монтаж і
демонтаж будівель, споруд, а також
відновлення і зміцнення їх аварійних
частин) із строком дії до 27.01.2014, що
виданий Територіальним управлінням
Держгірпомнагляду по Луганській
області за №052.11.09-45.21.1 (т.1, а.с.66-69, 70, 71).

Рішеннями Європейського суду з прав
людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, визначено, що платника
податку не може бути позбавлено права
на бюджетне відшкодування ПДВ за
відсутності доказів того, що його було
залучено до протиправної діяльності,
пов'язаної з незаконним отриманням
бюджетного відшкодування; при цьому
платник ПДВ не повинен нести
відповідальність за зловживання,
вчинені його постачальниками, якщо
платник ПДВ не знав про такі
зловживання і не міг про них знати.

При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) не може бути
підставою для відмови у праві платника
податку на податковий кредит за
наявності факту здійснення
господарської операції.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ
«Мукачівський лісокомбінат» до
Мукачівської об'єднаної державної
податкової інспекції в Закарпатській
області про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення.

Окрім того, слід зазначити, що поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у суб'єкта господарювання
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань (аналогічна правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
26.09.2012 у справі № К/9991/5398/12).

Таким чином, враховуючи відсутність
доказів на підтвердження обставин, на
які посилається відповідач, вказуючи
на нікчемність правочинів, укладених
між позивачем та ТОВ «Вістол»,
суб'єктивний та оціночний характер
доводів, якими це підтверджується,
наявність первинних документів та
інших доказів на підтвердження
товарності спірного правочину, колегія
суддів дійшла висновку про
незаконність оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення
відповідача від 04.03.2014 № , яке
підлягає скасуванню.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу
Переяслав-Хмельницької об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області на постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 01 липня 2014
року - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 01 липня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст ухвали складено та
підписано - 12.12.2014

Головуючий суддя
Борисюк Л.П.

Судді:
Петрик І.Й.

Собків Я.М.