Справа № 803/223/13-а
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року м. Київ
К/800/35985/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Малиніна В.В. (доповідач), Загороднього
А.Ф., Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу
представника позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_6
на постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 20 лютого 2013
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 12 червня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_8 до Управління державної
міграційної служби у Волинській
області про скасування рішення та
зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

6 лютого 2013 року Громадянин
Афганістану ОСОБА_8 (далі-позивач)
звернувся з адміністративним позовом
до Управління Державної міграційної
служби у Волинській області
(далі-відповідач) про скасування наказу
№ 11 від 28 січня 2013 року про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту та зобов'язання вчинити певні
дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що 29 січня 2013 року Управління Державної
міграційної служби у Волинській
області повідомило позивача про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Вважає, дане
рішення необґрунтованим, незаконним та
таким, що суперечить вимогам Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", оскільки він
являється громадянином Афганістану.
Його мати була акушеркою та взимку 2008
року за браком медичного обладнання
вона не змогла надати необхідної
медичної допомоги жінці та дитині
ОСОБА_9 - командира Талібану, в
результаті чого вони померли. Позивач
зазначає, що ОСОБА_9 погрожував вбити
всю його сім'ю. Побоюючись стати
жертвою в жовтні 2012 року він покинув
країну.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 20 лютого 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 12 червня 2013
року, у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить їх рішення скасувати та
постановити рішення, яким справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

До Вищого адміністративного суду
України надійшло заперечення на
касаційну скаргу від Державної
міграційної служби України, в якому
вона просить залишити без змін рішення
суду першої та апеляційної інстанцій, а
касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Відмовляючи в позові, суди
виходили з того, що відповідач
приймаючи рішення про відмову позивачу
в оформленні документів для вирішення
питання про визнання біженцем, або
особою, яка потребує додаткового
захисту діяв на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Законом України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту".

Із зазначеним висновком колегія
суддів погоджується і вважає
необхідним зауважити на наступне.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, ОСОБА_8 є громадянин
Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1, за
віросповіданням мусульманин, проживав
в Афганістані. Його мати була акушеркою
та взимку 2008 року за браком медичного
обладнання вона не змогла надати
необхідної медичної допомоги жінці та
дитині ОСОБА_9 - командира Талібану, в
результаті чого вони померли, після
чого ОСОБА_9 погрожував вбити всю мою
сім'ю. Тому, побоюючись стати жертвою в
жовтні 2012 року він покинув країну.

Як вбачається з матеріалів
особової справи, ОСОБА_8 потрапив в
Україну незаконним шляхом, без
документів.

Судами встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
позивач у 2012 року незаконним шляхом
потрапив в Україну. 5 листопада 2012 року,
він був затриманий відділом міліції
міграційного контролю УМВС України у
Чернівецькій області у с.Мамаївці
Кіцманського району, Чернівецької
області в готелі «Явіс» та відповідно
до постанови Чернівецького окружного
адміністративного суду від 9 листопада
2012 року поміщений до Волинського
пункту тимчасового перебування
іноземців та осіб без громадянства, які
незаконно перебувають в Україні у
с.Журавичі, Ківерцівського району на
термін до 12 місяців.

26 грудня 2012 року ОСОБА_8
звернувся із заявою про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту до Управління
Державної міграційної служби у
Волинській області.

У висновку щодо прийняття
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту від 28
січня 2013 року зазначено, що ОСОБА_8 не
може бути жертвою переслідувань за
вказаними ознаками. Крім того, до нього
не застосовують фізичне насильство та
будь-які адміністративні заходи.
Відповідно до інформації по країні
походження у м.Кабул рівень безпеки у
місті є відносно добрим.

Суди дійшли висновку, що
посилання позивача на те, що при
поверненні його на Батьківщину можуть
мати місце обґрунтовані побоювання
зазнати переслідування та існує
ймовірна загроза його життю та здоров'ю
не можуть бути прийняті до уваги,
оскільки вони не підтверджуються
ніякими достовірними доводами і носять
характер припущення. Позивач жодних
доказів цілеспрямованого нападу на
його сім'ю зі сторони угрупування
«Талібан» та щодо його переслідування
чи загрози його життю в країні
походження не надав.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
відповідно до статті 1 якого біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування
наявності умов для надання статусу
біженця знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, «побоювання стати
жертвою переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

З огляду на вищевикладене,
обставини, на які посилається позивач,
як на підставу для надання їй статусу
біженця в Україні, не вказують на
наявність у нього об'єктивних причин
для побоювання стати жертвою
переслідувань у країні походження за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Вище зазначене свідчить про
відсутність умов для надання позивачу
статусу біженця.

Посилаючись на викладене, суди
попередніх інстанцій прийшли до
обґрунтованих висновків, що Управління
Державної міграційної служби у
Волинській області діяло в межах
повноважень та у спосіб, передбачений
законодавством України, та правомірно
відмовило позивачу у наданні статусу
біженця.

Висновки судів попередніх
інстанцій є правильними,
обґрунтованими, відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
підстави для скасування чи зміни
оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків судів та обставин
справи не спростовують.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника
позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_6 - залишити без
задоволення.

Постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 20 лютого 2013
року та ухвалу Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 12 червня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

А.Ф.Загородній

В.В.Швець