Справа № 810/6371/14
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року 810/6371/14

Київський окружний адміністративний
суд в складі головуючого - судді
Щавінського В.Р. розглянувши в порядку
письмового провадження у м. Києві
адміністративну справу за позовом
Управління Пенсійного фонду України в
у Сквирському районі Київської області
до Відділення виконавчої дирекції
фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у
Сквирському районі Київської області
про стягнення витрат з виплати
допомоги на поховання та поштових
витрат,-

ВСТАНОВИВ:

УПФУ у Сквирському районі Київської
області звернулось до суду з позовом до
Відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Сквирському
районі Київської області з вимогами
стягнути витрати з виплати допомоги на
поховання в сумі 183,60 грн., та потові
видатки в сумі 1,45 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що у вересні 2013 р. особам, які
втратили працездатність внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, та особам,
які втратили годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, ним здійснювалась
виплата пенсій. У випадку, коли розмір
пенсії не досягав прожиткового
мінімуму, встановленого законом для
осіб, які втратили працездатність,
позивач здійснював виплату пенсій
разом із щомісячною державною адресною
допомогою до пенсії у сумі, що не
досягала встановленого прожиткового
мінімуму.

Зазначає, що виплата щомісячної
державної адресної допомоги до пенсії
передбачена постановою Кабінету
Міністрів України від 26.03.2008 № 265 "Деякі
питання пенсійного забезпечення
громадян".

Вказує, що позивачем у вересні 2013 року
були понесені витрати з виплати
допомоги на поховання в сумі 183,60 грн.,
та потові видатки в сумі 1,45 грн.

Оскільки позивачем понесені певні
витрати, а відповідач відмовився
відшкодовувати витрати, позивач
звернуся до суду з позовом про
стягнення вказаних сум.

В судове засідання представник
позивача не з'явився, про дату, час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, будь-яких заяв чи
клопотань про відкладення розгляду
справи не заявляв.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином. Направив на адресу суду
письмові заперечення та провив
відмовити в задоволенні позову
повністю.

Відповідно ст. 128 КАС України, суд має
право розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали адміністративної
справи, суд дійшов висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити, з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у за
вересень 2013 р. Управління Пенсійного
фонду України у Сквирському районі
Київської області здійснювало виплату
пенсій особам, які втратили
працездатність внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання, та особам,
які втратили годувальника, який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

У тих випадах, коли розмір пенсії не
досягав прожиткового мінімуму,
встановленого законом для осіб, які
втратили працездатність, позивач
здійснював виплату пенсій разом із
щомісячною державною адресною
допомогою до пенсії у сумі, що не
досягала встановленого прожиткового
мінімуму. Такі виплати здійснювались
позивачем на підставі постанови
Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 р.
№ 265 "Деякі питання пенсійного
забезпечення громадян", а також
постанови Кабінету Міністрів України
від 11.03.2009 р. № 198 "Деякі питання
соціального захисту окремих категорій
громадян".

Таким чином, упродовж вказаного
періоду позивачем виплачено суму
грошової допомоги на поховання в
розмірі 183,60 грн.; суму на поштові
видатки в розмірі 1,45 грн.

Оскільки виплата пенсій особам, які
втратили працездатність внаслідок
нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, та особам,
які втратили годувальника у який помер
внаслідок нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, здійснюється за рахунок
коштів Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України,
позивач і відповідач щомісячно
проводили звірку витрат по особових
справах потерпілих. Результати звірки
оформлювались актами.

Позивач доказів на підтвердження факту
смерті потерпілого у зв'язку з
настанням нещасного випадку на
виробництві чи професійного
захворювання суду не надав.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
виникли між сторонами, суд виходить з
такого.

Відповідно до ст. 46 Конституції України
громадяни мають право на соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом. Це
право гарантується
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення. Пенсії, інші
види соціальних виплат та допомоги, що
є основним джерелом існування, мають
забезпечувати рівень життя, не нижчий
від прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

В силу п. 6 ст. 92 Конституції України
виключно законами України
визначаються основи соціального
захисту, форми і види пенсійного
забезпечення.

Правову основу, економічний механізм
та організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
призвели до втрати працездатності або
загибелі застрахованих на виробництві,
визначено Законом України від 23.09.1999 р.
№ 1105-XIV "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
(далі - Закон України від 23.09.1999 № 1105-XIV).

Одним з основних принципів страхування
від нещасного випадку на виробництві,
що визначений ст. 5 вказаного Закону, є
цільове використання коштів
страхування від нещасного випадку.

Відповідно до ст. 15 Закону України від
23.09.1999 р. № 1105-XIV страхування від
нещасного випадку здійснює Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків.

Згідно із ст. ст. 13, 14 Закону України від
23.09.1999 № 1105-XIV страховим випадком є
нещасний випадок на виробництві або
професійне захворювання, що спричинили
застрахованому професійно зумовлену
фізичну чи психічну травму, з настанням
яких виникає право застрахованої особи
на отримання матеріального
забезпечення та/або соціальних послуг.
При цьому, під нещасним випадком
розуміється обмежена в часі подія або
раптовий вплив на працівника
небезпечного виробничого фактора чи
середовища, що сталися у процесі
виконання ним трудових обов'язків,
внаслідок яких заподіяно шкоду
здоров'ю або настала смерть.

Статтею 21 Закону України від 23.09.1999 №
1105-XIV встановлено виключний перелік
соціальних послуг та виплат, які
здійснюються та відшкодовуються
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків. Так, відповідно до
ст. 21 цього Закону, в разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку, своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або в разі
його смерті, виплачуючи йому або
особам, які перебували на його
утриманні, зокрема, пенсію по
інвалідності внаслідок нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання або пенсію у
зв'язку з втратою годувальника, який
помер внаслідок нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання.

Страховими виплатами є грошові суми,
які згідно із ст. 21 Закону України від
23.09.1999 № 1105-XIV Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
виплачує застрахованому чи особам, які
мають на це право, у разі настання
страхового випадку.

Порядок визначення розміру щомісячних
страхових виплат визначається ст. 34
Закону України 23.09.1999 № 1105-XIV, якою
передбачено, зокрема, що сума
щомісячної страхової виплати
встановлюється відповідно до ступеня
втрати професійної працездатності та
середньомісячного заробітку, що
потерпілий мав до ушкодження здоров'я.

Вирішуючи питання про застосування до
спірних правовідносин положень
Постанови Кабінету Міністрів України
від 26.03.2008 р. № 265 "Деякі питання
пенсійного забезпечення громадян", суд
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 116 Конституції
України Кабінет Міністрів України
вживає заходів щодо забезпечення прав
і свобод людини і громадянина,
забезпечує проведення політики у
сферах праці й зайнятості населення,
соціального захисту.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів
України від 26.03.2008 р. № 265 встановлено,
що в разі, коли щомісячний розмір
пенсійних виплат (з урахуванням
надбавок, підвищень, додаткових пенсій,
цільової грошової допомоги, сум
індексації та інших доплат до пенсій,
встановлених законодавством, крім
пенсій за особливі заслуги перед
Україною та щомісячної доплати до
пенсії у зв'язку з втратою годувальника
членам сімей шахтарів, смерть яких
настала внаслідок нещасного випадку на
виробництві) не досягає в осіб, яким
призначено пенсію у зв'язку з втратою
годувальника, на одного
непрацездатного члена сім'ї 100
відсотків, на двох - 120 відсотків, на
трьох і більше - 150 відсотків
прожиткового мінімуму, встановленого
законом для осіб, які втратили
працездатність, таким особам надається
щомісячна державна адресна допомога до
пенсії у сумі, що не вистачає до
зазначених розмірів.

Проте, у п. 4 вказаної Постанови, Кабінет
Міністрів України також встановив, що
виплата щомісячної державної адресної
допомоги, передбаченої цією
постановою, здійснюється за рахунок
коштів, з яких виплачується пенсія або
державна соціальна допомога. Тобто,
вирішуючи питання про джерело виплати
щомісячної державної адресної
допомоги, Кабінет Міністрів України
фактично прийняв рішення про
розпорядження коштами Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків.

Як вже зазначалось судом, Конституція
України встановила, що основи
соціального захисту, форми і види
пенсійного забезпечення визначаються
виключно законами України.

У сфері загальнообов'язкового
державного соціального страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності
таким законом є Закон України від 23.09.1999
№ 1105-XIV, яким не передбачено здійснення
виплати щомісячної державної адресної
допомоги до пенсії за рахунок коштів
Фонду.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Закону України
від 23.09.1999 № 1105-XIV Фонд соціального
страхування від нещасних випадків є
некомерційною самоврядною
організацією, що діє на підставі
статуту, який затверджується її
правлінням. Управління Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків здійснюється на паритетній
основі державою, представниками
застрахованих осіб і роботодавців.
Безпосереднє управління Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків здійснюють його правління та
виконавча дирекція.

Кабінет Міністрів України, відповідно
до Конституції України та законів
України, не наділено повноваженнями
щодо розпорядження коштами Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків.

Основний Закон України зобов'язує
органи державної влади діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України (ч.2 ст. 6, ч.2 ст. 19).

Це означає, що реалізуючі політику в
сфері соціального захисту громадян і
вирішуючи питання про джерело виплати
щомісячної державної адресної
допомоги до пенсії як соціальної
гарантії громадян, зокрема, за рахунок
коштів Фонду соціального страхування
від нещасних випадків, Кабінет
Міністрів України вийшов за межі
повноважень, визначених Конституцією
та законами України.

Що стосується відшкодування витрат на
виплату і доставку допомоги на
поховання, що виплачена сім'ї померлого
пенсіонера, суд зазначає наступне.
Позивач не надав суду документів, які б
підтверджували, що смерть потерпілого
сталася внаслідок нещасного випадку на
виробництві чи професійного
захворювання.

Згідно п. 8 ст. 34 Закону № 1105-ХІУ у разі
смерті потерпілого від нещасного
випадку на виробництві або
професійного захворювання витрати на
його поховання несе Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві згідно порядком,
визначеним Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п. 3 "Порядку проведення
витрат на поховання у разі смерті
потерпілого від нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання", затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 11.07.2001 р. №826, Перелік обставин, за
яких настає страховий випадок
державного соціального страхування
громадян від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 25.08.2004 р. №112, та постанови Правління
Фонду від 06.03.2006 р. №13 передбачено, що
витрати на поховання проводяться у
разі смерті потерпілого, що настала за
обставин, за яких настає страховий
випадок державного соціального
страхування громадян від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання.

Отже, в постановах чітко зазначено, що
допомога на поховання відшкодовується
Фондом тільки у тому випадку, якщо
смерть настала за наслідками
отриманого нещасного випадку на
виробництві або професійного
захворювання, що підтверджено
висновками спеціальних медичних
закладів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
відмова відповідача у відшкодуванні
вказаних витрат є правомірною,
оскільки вони не можуть вважатися
такими, що пов'язані з настанням
страхового випадку, визначеного ст. 21
Закону України від 23.09.1999 р. № 1105-XIV.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 69,70,71,72,94,158-163,167 КАС України,
суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо скаргу не було подано в
установлені строки. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після повернення апеляційної скарги,
відмови у відкритті апеляційного
провадження або набрання законної сили
рішенням за наслідками апеляційного
провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду
подається до Київського апеляційного
адміністративного суду через
Київський окружний адміністративний
суд протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Суддя
Щавінський В.Р.