Справа № П/811/3720/14
Суддя: Г.П. Нагібіна
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
------------------------------------------------------------------------
-------------------------------П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 листопада 2014 року
Справа № П/811/3720/14
Кіровоградський окружний
адміністративний суд у складі:
головуючої - судді Нагібіної Г.П.
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Головного
управління Держземагентства у
Кіровоградській області про визнання
протиправним дій та зобов'язання
вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до
Кіровоградського окружного
адміністративного суду з позовом до ГУ
Держземагентства у Кіровоградській
області, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії ГУ
Держземагенства у Кіровоградській
області щодо направлення листа від
12.06.2014 р. №31-11-0.21-3309/02-14, яким відмовлено
ОСОБА_1 в задоволенні заяви від 12.08.2013 р.
про надання дозволу на виготовлення
проекту землеустрою щодо відведення у
власність земельної ділянки загальною
площею 2,00 га для ведення особистого
селянського господарства із земель
сільськогосподарського призначення на
території Свірнівської сільської ради
Голованівського району
Кіровоградської області;
- зобов'язати ГУ Держземагенства у
Кіровоградській області надати ОСОБА_1
дозвіл на виготовлення проекту
землеустрою щодо відведення у
власність земельної ділянки загальною
площею 2,00 га для ведення особистого
селянського господарства із земель
сільськогосподарського призначення на
території Свірнівської сільської ради
Голованівського району
Кіровоградської області на підставі
поданої заяви від 12.08.2013 р.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
позивачу відмовлено у наданні дозволу
на виготовлення проекту землеустрою
щодо відведення у власність земельної
ділянки з підстав перебування
земельної ділянки в оренді іншої особи.
Проте, такої підстави для відмови у
наданні згоди не передбачено статтею 118
Земельного кодексу України.
Крім того, позивач зазначав, що дозвіл
на розробку проекту землеустрою
земельною ділянки виданий іншій особі
в порушення черговості отриманих заяв
про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою.
Відповідач заперечуючи позов, надав
заперечення в яких зазначив, що після
набрання законної сили судовим
рішенням, яким ГУ Держземагенства
зобов'язано розглянути заяву позивача
про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою, розглянув заяву
позивача від 12.08.2013 р., проте, запитувана
земельна ділянка передана в оренду
іншій особі, а тому просив у
задоволенні позову відмовити.

Представник позивача надав суду заяву
про розгляд справи в порядку
письмового провадження у якій зазначив
про підтримання позовних вимог у
повному обсязі.

Представник відповідача надав
клопотання про розгляд справи за його
відсутності.

За приписами частини четвертої статті
128 КАС України у разі неприбуття
відповідача, належним чином
повідомленого про дату, час і місце
судового розгляду, без поважних причин
розгляд справи може не відкладатися і
справу може бути вирішено на підставі
наявних у ній доказів.

Дослідивши подані сторонами документи
і матеріали, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, адміністративний суд,

ВСТАНОВИВ:

Головне управління
Держземагентства у Кіровоградській
області (далі відповідач) у розумінні
статті 3 КАС України є суб'єктом владних
повноважень, рішення якого оскаржено.

Позивач 12 серпня 2013 р. звернувся до
Головного управління Держземагентства
у Кіровоградській області із заявою
про надання дозволу на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки безоплатно у
власність, яка розташована на
території Свірнівської сільської ради
Голованівського району
Кіровоградської області загальною
площею 2 (два) гектара для ведення
особистого селянського господарства
та доданими до неї графічними
матеріалами (а.с. 11).

19 вересня 2013 р. відповідач надав
відповідь на заяву позивача, якою у
задоволенні заяви про надання дозволу
на розроблення проекту землеустрою
позивачу відмовлено з підстав
проведення інвентаризації земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення (а.с. 14), яку позивачем було
оскаржено до Кіровоградського
окружного адміністративного суду.

Постановою Кіровоградського окружного
адміністративного суду від 03 лютого 2014
р. визнано протиправною бездіяльність
ГУ Держземагенства у Кіровоградській
області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від
12.08.2013 р. та зобов'язано ГУ
Держземагенства у Кіровоградській
області розглянути заяву ОСОБА_1 від
12.08.2013 р., прийнявши рішення відповідно
до приписів частини 7 статті 18
Земельного кодексу України (а.с.15-16), яка
набрала законної сили 22.05.2014 р. (а.с.17).

На виконання вимог вищезазначеної
постанови суду, ГУ Держземагенство в
Кіровоградській області розглянуло
заяву позивача від 12.08.2013 р. та
відмовили у наданні дозволу на
розробку проекту землеустрою з тих
підстав, що запитувана земельна
ділянка перебував в користуванні іншої
особи (а.с.18).

Правомірність та законність дій
відповідача щодо відмови в наданні
дозволу на розробку проекту
землеустрою та зобов'язання надати
такий дозвіл позивачу є предметом
спору переданого на вирішення суду.

Відповідно до частини 6 статті 118
Земельного кодексу України громадяни,
зацікавлені в одержанні безоплатно у
власність земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності для ведення особистого
селянського господарства у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідного органу
виконавчоївлади або органу
місцевого самоврядування, який передає
земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб) та
документи, що підтверджують досвід
роботи у сільському господарстві або
наявність освіти, здобутої в аграрному
навчальному закладі (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

Суб'єктам владних повноважень, які
передають земельній ділянки державної
чи комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 Земельного кодексу України
заборонено вимагати додаткові
матеріали та документи, не передбачені
цією статтею.

Як визначено у пункті 7 статті 118
Земельного кодексу України
відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, розглядає
клопотання у місячний строк і дає
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні.

Підставою відмови у наданні такого
дозволу може бути лише невідповідність
місця розташування об'єкта вимогам
законів, прийнятих відповідно до них
нормативно-правових актів, генеральних
планів населених пунктів та іншої
містобудівної документації, схем
землеустрою і техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Отже, законодавством встановлено
виключні підстави, за наявності яких
заявникові може бути відмовлено у
наданні дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки.

У такому випадку відмова може бути
визнана обґрунтованою лише тоді, коли
компетентним суб'єктом владних
повноважень встановлюється
невідповідність місця розташування
об'єкта вимогам зазначеним у
Земельному кодексі документів, які
повинні бути затверджені у
встановленому законом порядку або
вимогам законів та прийнятих
відповідно до них нормативно правових
актів, генеральних планів населених
пунктів та іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування територій населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Згідно пункту б частини 1 статті 121
Земельного кодексу України громадяни
України мають право на безоплатну
передачу їм земельних ділянок із
земель державної або комунальної
власності для ведення особистого
селянського господарства - не більше 2,0
гектара.

Заявлений позивачем розмір земельної
ділянки відповідає вимогам закону.

Перебування земельної ділянки в оренді
жодним чином не перешкоджає
відповідачу видати дозвіл позивачу на
розробку проекту землеустрою.

Більш того, суд звертає увагу на те, що
при відмові позивачу у наданні дозволу
на розробку проекту землеустрою з
підстав проведення інвентаризації
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення,
протиправність якої доведена в
судовому порядку, дані обставини
жодним чином не перешкоджали
відповідачу видати дозвіл на розробку
проекту землеустрою у серпні 2013 р. цієї
ж земельної ділянки іншій особі.

Дослідивши зміст відмови у наданні
дозволу на погодження проекту
землеустрою, суд констатує, що дії
відповідача є протиправними, оскільки
відповідач не наділений
повноваженнями змінювати підстави для
відмови у наданні дозволу на розробку
проекту землеустрою, як то визначено у
Земельному Кодексі України.

Відповідно до частини 2 статті 8 КАС
України, суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Практика Європейського суду з прав
людини, яка відповідно до статті 17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" є джерелом права.

Судовим рішенням Європейського Суду з
прав людини від 26.03.2013 р. у справі
Рисовський проти України,
Євпропейський Суд зауважив, що
державні органи, які не впроваджують
або недотримуються своїх власних
процедур, не повинні мати можливість
отримувати вигоду від своїх
протиправних дій або уникати
виконання своїх обов'язків (див.
рішення у справі "Лелас проти Хорватії"
(Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки
державного органу повинен покладатися
на саму державу, а помилки не можуть
виправлятися за рахунок осіб, яких вони
стосуються (див., серед інших джерел,
mutatismutandis, зазначене вище рішення у
справі "Пінкова та Пінк проти Чеської
Республіки" (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.58, а
також рішення у справі "Ґаші проти
Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п.
40, від 13 грудня 2007 року, та у справі
"Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява
№35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року).

Отже, позивач правомірно очікував на
розгляд його заяви від 12.08.2013 р. про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою в порядку черговості, та
отримання позитивного рішення на свою
заяву.

Судовому захисту підлягає не лише
порушене право, а й порушений інтерес,
при цьому інтересом юридичної особи у
сфері публічно-правових відносин слід
розуміти не будь-який інтерес, а
правовий, тобто такий, що може бути
об'єктом судового захисту та інших
засобів правової охорони з метою
задоволення потреб юридичних особи,
які не суперечать Конституції та
законам України, суспільним інтересам,
справедливості, добросовісності,
розумності ті іншим загальноправовим
засадам.

Згідно рішення Конституційного
Суду України від 01 грудня 2004 р., поняття
"охоронюваний законом інтерес", що
вживається в частині першій статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України (1501-06) та інших законах України
у логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового
захисту та інших засобів правової
охорони з метою задоволення
індивідуальних і колективних потреб,
які не суперечать Конституції (254к/96-ВР)
і законам України, суспільним
інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.

Поняття "охоронюваний законом
інтерес", означає правовий феномен,
який: а) виходить за межі змісту
суб'єктивного права; б) є самостійним
об'єктом судового захисту та інших
засобів правової охорони; в) має на
меті задоволення усвідомлених
індивідуальних і колективних потреб;
г) не може суперечити Конституції
(254к/96-ВР) і законам України,
суспільним інтересам,
загальновизнаним принципам права; д)
означає прагнення (не юридичну
можливість) до користування у межах
правового регулювання конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом; є) розглядається як простий
легітимний дозвіл, тобто такий, що не
заборонений законом. Охоронюваний
законом інтерес регулює ту сферу
відносин, заглиблення в яку для
суб'єктивного права законодавець
вважає неможливим або недоцільним.

Відповідно до частини 2 статті 17
КАС України, юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
публічно-правові спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Отже, суд дійшов висновку, що
відмовляючи позивачу в задоволенні
його заяви, відповідач порушив норми
Земельного Кодексу України та принцип
розсудливості, оскільки дії
відповідача, як на думку суду, всіляко
спрямовані на перешкоджання позивачу в
реалізації його права отримати дозвіл
на розробку проекту землеустрою.

Проте, стосовно позовної вимоги про
зобов'язання надати дозвіл на розробку
проекту землеустрою, суд зазначає
наступне.

Вирішення питань щодо надання дозволу
на розробку проекту землеустрою
належить до виключної компетенції
відповідача та не належить до
компетенції адміністративного суду, а
відтак суд не повноважний перебирати
функції іншого суб'єкта владних
повноважень в реалізації відповідних
управлінських функцій і вирішенні
питань, віднесених до виключної
компетенції такого суб'єкта та
зобов'язувати його приймати рішення,
які входять до його компетенції чи до
компетенції іншого органу.

Адміністративний суд, перевіряючи
рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта
владних повноважень на відповідність
закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
критеріям, не може втручатися у
дискрецію суб'єкта владних повноважень
в межах такої перевірки.

У відповідності з Рекомендаціями № R (80)
2 Комітету Міністрів Ради Європи
державам-членам стосовно реалізації
адміністративними органами влади
дискреційних повноважень від 11.03.1980 р.
під дискреційним повноваженням слід
розуміти повноваження, яке
адміністративний орган, приймаючи
рішення, може здійснювати з певною
свободою розсуду, тобто, коли такий
орган може обирати з кількох юридично
допустимих рішень те, яке він вважає
найкращим за даних обставин.

Аналогічна правова позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від
21.05.2013р. №21-87а13, а згідно з статтею 244-2
КАС України суд зобов'язаний привести
свою судову практику у відповідність з
рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог в частини зобов'язання
надати дозвіл на розробку проекту
землеустрою.

Разом з тим, суд вважає за необхідне,
зобов'язати відповідача розглянути
заяву позивача від 12 серпня 2013 р. та
прийняти рішення щодо надання дозволу
на розробку проекту землеустрою, з
огляду на наступне.

Засіб юридичного захисту має бути
ефективним, як на практиці, так і за
законом. Так, при розгляді справи було б
неприйнятно враховувати право на
ефективний засіб захисту, а саме,
запобігання порушенню або припиненню
порушення з боку суб'єкта владних
повноважень, а так само встановлення
механізму відновлення, поновлення
порушеного права, без його практичного
застосування.

Таким чином, обов'язковим є
практичне застосування ефективного
механізму захисту. Протилежний підхід
суперечитиме принципу верховенства
права.

Відповідно до частини 2 статті 11
КАС України, суд розглядає
адміністративні справи не інакше як за
позовною заявою, поданою відповідно до
цього Кодексу, і не може виходити за
межі позовних вимог. Суд може вийти за
межі позовних вимог тільки в разі, якщо
це необхідно для повного захисту прав,
свобод та інтересів сторін чи третіх
осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки є заява позивача від
12.08.2013 р. про надання дозволу на
розробку проекту землеустрою, а тому
відповідач зобов'язаний знову
розглянути дану заяву.

Враховуючи вищеописане, суд
дійшов висновку, що належним захистом
порушеного права позивача є
зобов'язання відповідача розглянути
заяву позивача від 12 серпня 2013 р.,
оскільки саме по собі судове рішення
про визнання дій протиправними не
відновлює порушеного права позивача на
прийняття останнім вмотивованого
рішення щодо надання дозволу на
розробку проекту землестрою.

При цьому суд зазначає, що при
прийнятті в подальшому відповідачем
рішення, останній не вправі відмовляти
позивачу у наданні дозволу на розробку
проекту землеустрою з тих самих
підстав, за яких судом визнані
протиправними дії відповідача.

Встановлені судом обставини
справи та наведені норми чинного
законодавства свідчать про те, що
відповідачем, при вчиненні
оскаржуваних дій, не дотримано
зазначених принципів, зокрема,
останнім відмовлено позивачу без
урахування всіх обставин, що мають
значення для прийняття правомірного
рішення.

.Отже, підсумовуючи вищеописане, суд
дійшов висновку про часткове
задодоволення адміністративного
позову.

У відповідності до частини 1 статті 94
Кодексу адміністративного судочинства
України, якщо судове рішення ухвалене
на користь сторони, яка не є суб'єктом
владних повноважень, суд присуджує всі
здійснені нею документально
підтверджені судові витрати з
Державного бюджету України (або
відповідного місцевого бюджету, якщо
іншою стороною був орган місцевого
самоврядування, його посадова чи
службова особа).

Позивач при звернення до суду сплатив
судовий збір у розмірі 146,16 грн., що
підтверджується квитанцією (а.с.2).

Враховуючи часткове задоволення
позову, суд дійшов висновку про
необхідність повернення позивачу
судового збору в сумі 73,08 грн. з
Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 2,17, 94, 158 - 163 КАС
України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
Головного управління Держземагентства
у Кіровоградській області про визнання
протиправним дій та зобов'язання
вчинити певні дії задовольнити
частково.

Визнати протиправним дії Головного
управління Держземагенства у
Кіровоградській області щодо відмови у
наданні дозволу на розроблення проекту
землеустрою.

Зобов'язати Головне управління
Держземагенства у Кіровоградській
області розглянути заяву ОСОБА_1 про
надання дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельною
ділянки від 12 серпня 2013 р.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Присудити ОСОБА_1 судовий збір в
розмірі 73 (сімдесят три) гривні 08
копійок з Державного бюджету України.

Зобов'язати Головне управління
Держземагенства у Кіровоградській
області подати суду звіт про виконання
судового рішення протягом 14 днів з дати
набрання судовим рішенням законної
сили.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку, передбаченому статтею 254 КАС
України.

Постанова суду може бути оскаржена до
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду шляхом подачі,
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови суду, апеляційної
скарги через Кіровоградській окружний
адміністративний суд, з одночасним
надсиланням копії апеляційної скарги
до суду апеляційної інстанції.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду
Г.П.
Нагібіна