Справа № 2а/0370/2150/12
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року м.
Львів
Справа № 9104/152110/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

з участю секретаря - Андрушківа І.Я.,

представника відповідача - Березної
Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Луцької
об'єднаної державної податкової
інспекції Волинської області
Державної податкової служби на
постанову Волинського окружного
адміністративного суду від 27 серпня 2012
року по справі № 2а-2150/12/0370 за позовом
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до
Луцької об'єднаної державної
податкової інспекції Волинської
області Державної податкової служби
про визнання нечинним та скасування
податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2
звернувся до суду з адміністративним
позовом до Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Волинської області Державної
податкової служби (далі - Луцька ОДПІ), в
якому просив визнати нечинним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Луцької ОДПІ 15
травня 2012 року № .

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 27 серпня 2012
року вказаний позов задоволено,
визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення-рішення
Луцької ОДПІ 15 травня 2012 року № .

Не погоджуючись із зазначеною
постановою суду, Луцька ОДПІ подала
апеляційну скаргу, у якій, з посиланням
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить її скасувати та прийняти
нову, якою відмовити в задоволенні
позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує
посиланням на те, що факти порушень
позивачем вимог податкового
законодавства, які послужили підставою
для прийняття оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, мали
місце та чітко зафіксовані в акті
перевірки від 23 квітня 2012 року №
834/17-2/НОМЕР_2, а тому висновок суду
першої інстанції про наявність підстав
для скасування вказаного податкового
повідомлення-рішення є помилковим.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримала вимоги поданої
відповідачем апеляційної скарги та
просила її задовольнити, посилаючись
на викладені в ній доводи.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, хоча позивача
належним чином було повідомлено про
дату, час та місце апеляційного
розгляду, що відповідно до частини 4
статті 196 Кодексу адміністративного
судочинства України не перешкоджає
розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
на підставі акта перевірки від 23 квітня
2012 року № 834/17-2/НОМЕР_2, складеного за
результатами позапланової виїзної
перевірки фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 з питань дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01
жовтня 2011 року по 30 листопада 2011 року,
Луцькою ОДПІ прийнято податкове
повідомлення-рішення від 15 травня 2012
року № , яким позивачу збільшено
суму грошового зобов'язання за
податком на додану вартість на суму 855.25
грн., з яких на 684.20 грн. за основним
платежем та на 171.05 грн. за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Підставою для визначення позивачеві
податкових зобов'язань слугував
висновок відповідача про порушення
позивачем вимог пункту 185.1 статті 185,
пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.1,
198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу
України, а саме заниження податку на
додану вартість за жовтень 2011 року на
суму 684.20 грн.

Вказаний висновок обґрунтований
посиланням на безтоварність
господарських операцій та нікчемність
договору, укладеного між позивачем та
ПП «Лік-Пак», оскільки для проведення
перевірки не було надано документів, що
підтверджують транспортування товару,
а також у зв'язку з відсутністю у
позивача основних фондів, технічного
персоналу, виробничих активів,
транспортних засобів.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що викладені
відповідачем в акті перевірки висновки
про порушення фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 вимог
податкового законодавства, а саме
заниження податку на додану вартість, є
необґрунтованими та не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи,
а досліджені під час розгляду справи
докази доводять реальність
господарських операцій позивача з
ПП «Лік-Пак», що в свою чергу
свідчить про протиправність
оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 67 Конституції України
передбачає, що кожен зобов'язаний
сплачувати податки і збори в порядку і
розмірах, встановлених законом. Згідно
з статтею 92 Конституції України
виключно законами України
встановлюються система оподаткування,
податки і збори.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
передбачено, що податковий кредит - це
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій, зокрема, з придбання або
виготовлення товарів (у тому числі в
разі їх ввезення на митну територію
України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198
Податкового кодексу України не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу).

Аналіз зазначених правових норм дає
підстави для висновку, що обов'язковою
умовою виникнення у платника податку
права на податковий кредит для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість є фактичне
здійснення операцій з придбання
товарів (робіт, послуг) та їх
підтвердження належним чином
складеними первинними документами, що
відображають реальність господарської
операції, яка є підставою для
формування податкового обліку
платника податків.

Тобто, за відсутності факту придбання
товарів чи послуг або в разі якщо
придбані товари чи послуги не
призначені для використання у
господарській діяльності платника
податку відповідні суми не можуть
включатися до складу податкового
кредиту з податку на додану вартість
навіть за наявності формально
складених, але недостовірних
документів або сплати грошових коштів.

Отже, предметом доказування у
відповідній категорії спорів є
реальність господарських операцій, що
є підставою для виникнення права на
податковий кредит та/або бюджетне
відшкодування; добросовісність дій
платника податку, яка полягає у
відповідності вчинених ним дій
господарській меті, а також реальність
усіх даних, наведених у документах.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» визначено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення,
господарською операцією є дія або
подія, яка викликає зміни в структурі
активів та зобов'язань, власному
капіталі підприємства.

Судова практика вирішення податкових
спорів виходить з презумпції
добросовісності платника, яка презюмує
економічну виправданість дій платника,
що мають своїм наслідком отримання
податкової вигоди, та достовірність
відомостей у бухгалтерській та
податковій звітності платника.

Доводи ж податкового органу про
отримання платником необґрунтованої
податкової вигоди мають ґрунтуватись
на сукупності доказів, що безспірно
підтверджують існування обставин, які
виключають право платника, зокрема, на
формування податкового кредиту.

Як видно з матеріалів справи, між
позивачем та ПП «Лік-Пак» було укладено
договір від 25 серпня 2011 року № 25/08/2011,
згідно з яким ПП «Лік-Пак»
зобов'язувалось за встановлену плату
передати у власність позивача мішки
паперові в асортименті.

В підтвердження реальності виконання
договірних відносин позивача з даним
контрагентом позивачем надано суду
копії податкової накладної, видаткової
накладної, виписки з банківського
рахунку.

Зазначені документи містять усі
необхідні реквізити як того вимагає
чинне законодавство України.

Також слід вказати, що в період
здійснення спірних господарських
операцій, на підставі договору оренди
від 01 березня 2009 року, укладеного з
фізичною особою-підприємцем
Заблоцьким А.Ю., в користуванні
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
знаходилось приміщення за адресою: м.
Луцьк, вул. Новочерчицька, 1, площею 40
кв.м.

Також позивачем надано суду копії
договорів, укладених ним з
контрагентами-покупцями, за якими він
реалізовував придбаний у ПП «Лік-Пак»
товар, та відповідно податкових
накладних, видаткових накладних,
виписок з банківського рахунку,
товарно-транспортних накладних,
довіреностей, які вказують на
реальність господарських відносин за
ними.

З огляду на викладене вище, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що господарські операції між
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та
ПП «Лік-Пак» реально проведені, а
відповідно вказані у виписаних даним
контрагентом податкових накладних
відомості відповідають дійсності.

Натомість, відповідачем не надано суду
жодних доказів в підтвердження участі
позивача у схемах мінімізації
податкових платежів та транзитних
фінансових потоків шляхом створення за
допомогою спірних операцій лише
видимості товарообігу та руху грошових
коштів без реальних економічних змін
майнового стану.

Висновок відповідача про
недоведеність позивачем факту
транспортування придбаних товарів на
склад позивача та наступним
контрагентам-покупцям з посиланням на
відсутність товарно-транспортних
накладних та окремих їх недоліків не
може бути підставою для визнання
здійснених господарських операцій
безтоварними, оскільки
товарно-транспортна накладна не є
документом первинного бухгалтерського
обліку, що підтверджує обставини
придбання та продажу
товарно-матеріальних цінностей.

Крім цього, посилання відповідача на
нікчемність договору, укладеного
позивачем з згаданим вище контрагентом
є безпідставними, оскільки необхідними
умовами для визнання угоди нікчемною в
силу вимог статті 228 Цивільного кодексу
України є її укладання з метою,
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства та наявність умислу хоча
б у однієї із сторін щодо настання
відповідних протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

В підтвердження факту існування
вказаних обставин у даній справі
Луцькою ОДПІ не надано суду жодних
належних та допустимих доказів.

Отже, позивач правомірно сформував
податкові зобов'язання за податком на
додану вартість з врахуванням
господарських відносин з ПП«Лік-Пак»,
що свідчить про наявність підстав для
скасування оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення.

Разом з тим, слід зазначити, що суд
першої інстанції безпідставно вдався
до дослідження правомірності
формування позивачем податкового
кредиту з податку на додану вартість за
господарськими операціями з ТзОВ
«Транс-Пак», оскільки виявлені
податковим органом порушення за даним
контрагентом не були підставою для
визначення позивачу податкових
зобов'язань за оскаржуваним податковим
повідомленням-рішенням.

Однак, таке помилкове дослідження
господарських відносин позивача не
призвело до неправильного вирішення
справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції вважає, що доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують і не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального або процесуального
права, що відповідно до частини 1 статті
200 Кодексу адміністративного
судочинства України є підставою для
залишення апеляційної скарги без
задоволення, а постанови суду - без
змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної
державної податкової інспекції
Волинської області Державної
податкової служби залишити без
задоволення, а постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 27
серпня 2012 року по справі № 2а-2150/12/0370 -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
ухвали в повному обсязі, шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
А.І. Рибачук

Судді
В.М. Багрій

Д.М. Старунський

Повний текст ухвали виготовлено 08
грудня 2014 року.