Справа № 813/4979/14
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2014-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 листопада 2014 року
№ 813/4979/14
Львівський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючого - судді Кедик М.В.,
судді Братичак У.В.,
судді Дем'яновського Г.С.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - Стасишин
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_3 до Державної виконавчої
служби України про скасування
ОСОБА_3 звернулася до Львівського
окружного адміністративного суду з
позовом до Державної виконавчої служби
України про скасування постанови від
10.06.2014 року № 28950689 про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі
2030723,86 грн та постанови від 10.06.2014 року №
28950689 про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
оскаржувані постанови від 10.06.2014 року
старшого державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кеди М.В. у виконавчому провадженні №
28950689 про стягнення з боржника
виконавчого збору у розмірі 2030723,86 грн
та про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
є незаконними та такими, що порушують
її права, свободи та інтереси. Зазначає,
що ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 01.09.2011 року
відкрито касаційне провадження у
справі та зупинено виконання рішення
апеляційного суду Львівської області
від 24.05.2011 року у справі № 22-ц-1773/2011 року,
до закінчення касаційного провадження.
Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 12.11.2013 року у справі №
1309/2-931/10 апеляційну скаргу ПАТ "ВТБ Банк"
задоволено частково та скасовано
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 10.12.2010 року, в частині
відмови у стягненні заборгованості за
кредитним договором з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ухвалено нове рішення про стягнення з
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованості у
розмірі 20306613,15 грн з кожного. В частині,
що стосується ОСОБА_3, рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 10.12.2010 року залишено без змін.
Відтак, ОСОБА_3 не є боржником у
вказаному виконавчому провадженні.
Однак, 10.06.2014 року головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень ОСОБА_8 винесенно
постанову № 28950689 про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі
2030723,86 грн та постанови від 10.06.2014 року
№ 28950689 про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження. Позивач вважає оскаржувані
постанови безпідставними,
необґрунтованими та такими, що
підлягають скасуванню.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримала позовні вимоги та
просила позов задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти позову заперечила з
підстав викладених у письмових
запереченнях. Вказала, що на виконанні
у відділі примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
перебуває виконавчий лист
Залізничного районного суду м. Львова
№ 2-931/2010 від 08.07.2011 про стягнення з
ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ "ВТБ
Банк" 20307238,65 грн. Державним виконавцем
29.09.2011 року, відповідно до вимог статей
17, 19, 21, 25 Закону України "Про виконавче
провадження", відкрито виконавче
провадження. Боржнику було надано
строк для самостійного виконання
рішення суду. Оскільки боржник рішення
суду у встановлений для самостійного
виконання строк не виконала, 10.06.2014 року
державним виконавцем було винесено
постанову про стягнення виконавчого
збору, відповідно до чинного
законодавства та 10.06.2014 року постанову
про арешт майна боржника. Зазначає, що
державному виконавцеві не було відомо
про винесення ухвали про зупинення
примусового виконання рішення та
скасування рішення апеляційного суду
Львівської області від 24.05.2011 року на
момент винесення вищевказаних
постанов, тому дані процесуальні
документи винесені у відповідності до
Закону України "Про виконавче
провадження" та у межах його
компетенції.

Суд, заслухавши пояснення
представників сторін, з'ясувавши
обставини, на які сторони покликаються,
як на підставу своїх вимог та
заперечень, дослідивши письмові
докази, якими такі обґрунтовуються,
встановив наступні фактичні обставини
справи.

Державною виконавчою службою України
супровідним листом від 11.06.2014 року №
16122-0-33-11/5-179/4 скеровано на адресу ОСОБА_3
постанову від 10.06.2014 року про стягнення
з боржника виконавчого збору у розмірі
2030723,86 грн та постанову від 10.06.2014 про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Згідно даних постанов на все майно
ОСОБА_3 накладено арешт із забороною
його відчуження та стягнено з ОСОБА_3
виконавчий збір у розмірі 2030723,86 грн.

Як вбачається із вказаних постанов,
такі були винесені на підставі
виконавчого листа № 2-931/2010, виданого
Залізничним районним судом м. Львова
08.07.2011 року.

Судом встановлено, що рішенням
Залізничного районного суду м. Львова
від 10.12.2010 року у справі 2-931/10 позов
публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» задоволено частково,
стягнуто із ОСОБА_7 на користь
публічного акціонерного товариства
"ВТБ Банк" заборгованість за кредитним
договором № 43/01/07 від 11.09.2007 року у
розмірі 20306613,15 грн. У позовних вимогах
публічного акціонерного товариства
"ВТБ Банк" до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором № 43/01/07 від 11.09.2007
року відмовлено.

Колегією суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області рішенням від 24.05.2011
року у справі № 22ц-1773/2011р. рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 10.12.2010 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким стягнуто зі ОСОБА_7,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 солідарно на
користь ПАТ "ВТБ Банк" заборгованість
за кредитним договором № 43/01/07 від
11.09.2007 року в сумі 20306613,15 грн та 625,50 грн
судових витрат з кожного.

Не погоджуючись із таким рішенням
апеляційної інстанції ОСОБА_3 була
подана касаційна скарга у Виший
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою від 01.09.2011 року Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ відкрито касаційне провадження
у справі та зупинено виконання рішення
апеляційного суду Львівської області
від 24.05.2014 року у справі № 22-ц-1773/2011р. до
закінчення касаційного провадження.

Головним державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень ОСОБА_8
29.09.2011 року винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження №
28950689 за виконавчим листом № 2-931/2010 від
08.07.2011 року.

ОСОБА_3 26.10.2011 року звернулась у
Державну виконавчу службу України з
клопотанням про зупинення виконавчого
провадження № 28950689 за виконавчим
листом № 2-931/2010 від 08.07.2011 року та
повідомила, що ухвалою від 01.09.2011 року
Вищого спеціалізованого суду України
зупинено виконання рішення
апеляційного суду Львівської області
від 24.05.2014 року у справі № 22-ц-1773/2011р. до
закінчення касаційного провадження.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ 25.01.2012 року постановила ухвалу,
якою касаційну скаргу ОСОБА_3 було
задоволено частково, скасовано рішення
апеляційного суду Львівської області
від 24.05.2011 року та передано справу на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 12.11.2013 року у справі №
1309/2-931/10 скасовано рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 10.12.2010 року в частині відмови у
стягненні заборгованості за кредитним
договором з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ухвалено
нове рішення про стягнення з ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованості у
розмірі 20306 613,15 грн з кожного. В частині,
що стосується ОСОБА_3, рішення
Залізничного районного суду м.
Львова від 10.12.2010 року залишено без
змін.

Отже, ОСОБА_3 не є боржником у
виконавчому провадженні № 28950689,
відтак звернулась до суду із позовом
про скасування постанови від 10.06.2014
року № 28950689 про стягнення з боржника
виконавчого збору у розмірі 2030723,86 грн
та постанови від 10.06.2014 року № 28950689 про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження

Суд, даючи правову оцінку спірним
правовідносинам, виходив з наступного.

Частиною 1 ст. 181 Кодексу
адміністративного судочинства України
передбачено, що учасники виконавчого
провадження (крім державного
виконавця) та особи, які залучаються до
проведення виконавчих дій, мають право
звернутися до адміністративного суду
із позовною заявою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби порушено їхні права, свободи чи
інтереси, а також якщо законом не
встановлено інший порядок судового
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності таких осіб.

Отже, до юрисдикції адміністративних
судів належать спори щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності державної
виконавчої служби при виконанні всіх
виконавчих документів, передбачених ч.
2 ст. 17 Закону України "Про виконавче
провадження", крім тих, відносно яких
законом установлено інший, виключний
порядок їх оскарження.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 закону України
"Про виконавче провадження" рішення,
дії чи бездіяльність державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби щодо
виконання судового рішення можуть
бути оскаржені сторонами до суду, який
видав виконавчий документ, а іншими
учасниками виконавчого провадження
та особами, які залучаються до
проведення виконавчих дій,- до
відповідного адміністративного суду
в порядку, передбаченому законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 21 Кодексу
адміністративного судочинства
України, позивач може заявити кілька
вимог в одній позовній заяві, якщо вони
пов'язані між собою. Якщо справа щодо
однієї з вимог підсудна окружному
адміністративному суду, а щодо іншої
вимоги (вимог) - місцевому загальному
суду як адміністративному суду, таку
справу розглядає окружний
адміністративний суд.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню, у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, регламентується Законом
України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про виконавче провадження" виконавче
провадження, як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про
виконавче провадження" передбачено, що
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 8 Закону
України "Про виконавче провадження"
сторонами у виконавчому провадженні є
стягувач і боржник. Стягувачем є
фізична або юридична особа, на користь
чи в інтересах якої видано виконавчий
документ. Боржником є фізична або
юридична особа, визначена виконавчим
документом.

Згідно з п. 6 ст. 28 цього Закону у разі
закінчення виконавчого провадження у
зв'язку із скасуванням рішення, що
підлягало виконанню на основі
виконавчого документа, виконавчий збір
повертається боржникові.

Стаття 37 Закону України "Про виконавче
провадження" передбачає обставини, що
зумовлюють обов'язкове зупинення
виконавчого провадження, так
відповідно до п. 4 ч. 1 цієї статті
виконавче провадження підлягає
обов'язковому зупиненню у разі
зупинення судом стягнення на підставі
виконавчого документа.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України
"Про виконавче провадження" виконавче
провадження підлягає закінченню у разі
скасування рішення суду або іншого
органу (посадової особи), на підставі
якого виданий виконавчий документ, або
визнання судом виконавчого документа
таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України
"Про виконавче провадження" у разі
закінчення виконавчого провадження
(крім направлення виконавчого
документа за належністю іншому органу
державної виконавчої служби,
офіційного оприлюднення повідомлення
про визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури,
закінчення виконавчого провадження за
рішенням суду, винесеним у порядку
забезпечення позову чи вжиття
запобіжних заходів, а також крім
випадків нестягнення виконавчого
збору або витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій), повернення
виконавчого документа до суду або
іншого органу (посадовій особі), який
його видав, арешт, накладений на майно
боржника, знімається, скасовуються
інші вжиті державним виконавцем заходи
примусового виконання рішення, а також
провадяться інші дії, необхідні у
зв'язку із завершенням виконавчого
провадження. Завершене виконавче
провадження не може бути розпочате
знову, крім випадків, передбачених цим
Законом.

Судом встановлено, що за наслідками
оскарження в апеляційному та
касаційному порядку рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 10.12.2010 року в частині відмови у
стягненні з ОСОБА_3 на користь ПАТ "ВТБ
Банк" заборгованості, вказане рішення
залишено без змін, отже позивач не є
боржником у даній справі та не є
боржником у виконавчому провадженні №
28956689.

Суд відхиляє посилання відповідача про
те, що державному виконавцю не було
відомо про винесення ухвали про
зупинення примусового виконання
рішення на момент винесення постанов
про стягнення з боржника виконавчого
збору та про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, а також про скасування
рішення апеляційного суду Львівської
області від 24.05.2011 року, оскільки
матеріалами справи підтверджується, що
26.11.2011 року ухвала Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01.09.2011 року про зупинення
примусового виконання рішення була
надіслана до Державної виконавчої
служби України, а рішення Апеляційного
суду Львівської області від 24.05.2011 року,
на підставі якого було видано
виконавчий лист № 2-931/2010, скасовано ще
до винесення спірних постанов.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що державним
виконавцем неправомірно винесено
постанову від 10.06.2014 року № 28950689 про
стягнення з боржника виконавчого збору
у розмірі 2030723,86 грн та постанову від
10.06.2014 року № 28950689 про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, а відтак такі
підлягають скасуванню.

У силу вимог ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

За результатами судового розгляду
справи відповідачем не подано доказів,
які б спростовували позовні вимоги та
встановлені судом обставини, не
доведено, що він діяв на підставі, в
межах повноважень та у спосіб,
встановлений законом, обгрунтовано та
розсудливо, з урахуванням всіх
необхідних обставин.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім того, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову, а суд згідно
ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює
докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено,
що завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

З огляду на викладене, суд вважає, що
позовні вимоги є підставними та
обґрунтованими, а тому
адміністративний позов підлягає
задоволенню.

Відповідно до вимог статті 94 КАС
України понесені позивачем судові
витрати (судовий збір) відшкодовуються
йому за рахунок Державного бюджету
України.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 158-163, 167 КАС
України, суд -

постановив:

Адміністративний позов задовольнити
повністю.

Скасувати постанову старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кеди М.В. від 10.06.2014 року про стягнення з
боржника виконавчого збору у розмірі
2030723,86 грн у виконавчому провадженні №
28950689.

Скасувати постанову старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кеди М.В. від 10.06.2014 року про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження у виконавчому
провадженні № 28950689.

Стягнути із Державного бюджету України
на користь ОСОБА_3 судовий збір у
розмірі 560 (пятсот шістдесят) гривень 28
копійок.

Постанова суду першої інстанції може
бути оскаржена до Львівського
апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна
скарга на постанову суду першої
інстанції подається протягом десяти
днів з дня її проголошення. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 цього ж Кодексу апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було
повідомлено про можливість отримання
копії постанови суду безпосередньо в
суді, то десятиденний строк на
апеляційне оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду першої інстанції,
набирає законної сили у порядку та
строки згідно ст. 254 КАС України.

Головуючий суддя
Кедик М.В.

Суддя
Братичак У.В.

Суддя
Дем'яновський Г.С.

Повний текст постанови складено 02.12.2014
р.