Справа № 814/4673/13-а
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2014 р. Справа № 814/4673/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції:
Єнтіна А. П.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Градовського Ю.М.,

- Кравченка К.В.

при секретарі -
Романові Д.І.

за участю : представника фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Вознесенської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області на постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року у справі за адміністративним
позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Вознесенської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області, третя особа -
Головне управління Міндоходів у
Миколаївській області про скасування
податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А :

ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Вознесенської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Миколаївській області, третя особа - ГУ
Міндоходів у Миколаївській області про
визнання неправомірними та скасування
податкових повідомлень-рішень від 01
грудня 2011 року № та №, від 29
жовтня 2013 року № та №.

Постановою Миколаївського окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року позов задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Веселинівської міжрайонної ДПІ
Миколаївської області від 01 грудня 2011
року № та №.

Визнано протиправними та скасовано
податкові повідомлення-рішення
Вознесенської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Миколаївській області від 29 жовтня 2013
року № та №.

В апеляційній скарзі Вознесенської
ОДПІ ГУ Міндоходів у Миколаївській
області ставиться питання про
скасування судового рішення в зв'язку з
тим, що воно постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, оскільки судом першої інстанції
не було досліджено обставини справи, що
мають значення для справи, наслідком
чого стало постановлення
необґрунтованого та неправомірного
рішення суду.

Вирішуючи справу, судом першої
інстанції встановлено, що
Веселинівською МДПІ Миколаївської
області (правонаступником якої є
Вознесенська ОДПІ Миколаївської
області ГУ Міндоходів у Миколаївській
області) проведено документальну
позапланову виїзну перевірку ФОП
ОСОБА_2 з питання дотримання вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01 жовтня 2010
року по 04 жовтня 2011 року.

За результатами перевірки
відповідачем складено акт від 16
листопада 2011 року №271/1701/НОМЕР_1.

01 грудня 2011 року на підставі акта
відповідачем прийнято податкові
повідомлення-рішення № про
визначення грошового зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб та
№ про визначення грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість.

Не погоджуючись з фактами, викладеними
у акті перевірки, 16 грудня 2011 року
позивачем подано скаргу до ДПС у
Миколаївській області.

08 лютого 2013 року рішенням ДПС у
Миколаївській області позивачу
збільшено грошове зобов'язання з
податку на доходи фізичних осіб та
збільшено штрафні санкції.

29 листопада 2013 року на адресу позивача
надійшли податкові
повідомлення-рішення Вознесенської
ОДПІ № та № від 29 жовтня 2013
року. Вказані повідомлення-рішення
містять як первинні суми донарахувань,
здійснені за результатами
позапланової перевірки 2011 року, так і
суми, збільшені ДПС у Миколаївській
області за результатами розгляду
скарги.

Задовольняючи адміністративний позов,
суд першої інстанції виходив з того, що
судом не встановлено наявності мети,
завідомо суперечної інтересам держави
і суспільства, а також існування умислу
у позивача чи його контрагентів, як
обов'язкової ознаки для визнання
правочину недійсним та застосування
адміністративно-господарських
санкцій, у зв'язку з чим є
необґрунтованими твердження
відповідача, що фінансово-господарські
угоди між позивачем та його
контрагентами є нікчемними.

Колегія суддів погоджується з цими
висновками суду першої інстанції та
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

На час проведення позивачем операцій з
вказаними контрагентами порядок
формування платником податку валових
витрат був встановлений ст. 5 Закону
України "Про оподаткування прибутку
підприємств", а порядок формування
платником податку податкового кредиту
був встановлений п.7.4 ст. 7 Закону
України "Про податок на додану
вартість".

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про прибутковий
податок з громадян" (у редакції, чинній
на час виникнення спірних відносин)
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Підпунктом 5.3.9 п.5.3 ст. 5 Закону України
"Про оподаткування прибутку
підприємств" (який діяв на час
виникнення спірних правовідносин)
передбачено, що не належать до складу
валових витрат будь-які витрати, не
підтверджені відповідними
розрахунковими, платіжними та іншими
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення податкового обліку.

Пунктом 1.7 ст. 1 Закону України "Про
податок на додану вартість" (який діяв
на час виникнення спірних
правовідносин) податковий кредит -
сума, на яку платник податку має право
зменшити податкове зобов'язання
звітного періоду, визначена згідно з
цим Законом.

Згідно абзацу першого пп.7.4.1 п.7.4 ст. 7
Закону України "Про податок на додану
вартість" податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи із
договірної (контрактної) вартості
товарів (послуг), але не вище рівня
звичайних цін, у разі якщо договірна
ціна на такі товари (послуги)
відрізняється більше ніж на 20
відсотків від звичайної ціни на такі
товари (послуги), та складається із сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними чи митними
деклараціями, а при імпорті робіт
(послуг) - актом прийняття робіт (послуг)
чи банківським документом, який
засвідчує перерахування коштів в
оплату вартості таких робіт (послуг)
(п.п.7.4.5 цього ж пункту).

Згідно із пп.7.4.5 п.7.4 ст. 7 цього ж Закону
не дозволяється включення до
податкового кредиту будь-яких витрат
по сплаті податку, що не підтверджені
податковими накладними. У разі коли на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, попередньо включені до
складу податкового кредиту,
залишаються не підтвердженими
зазначеними цим підпунктом
документами, платник податку несе
відповідальність у вигляді фінансових
санкцій, установлених законодавством,
нарахованих на суму податкового
кредиту, не підтверджену зазначеними
цим підпунктом документами.

З наведеного слідує, що відсутність
первинних документів, які
підтверджують проведення
господарських операцій (платіжні
документи, видаткові та податкові
накладні, акти виконаних робіт тощо)
безспірно позбавляє платника податку
права на включення сплачених
(нарахованих) сум за такими операціями
до валових витрат та до податкового
кредиту.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
первинний документ як документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

При цьому колегія суддів акцентує до
увагу на тому, що правила податкового
обліку не встановлюють конкретного
переліку первинних документів, за
допомогою яких повинні бути оформлені
господарські операції, а також не
передбачають будь-яких спеціальних
вимог до форми або виду первинних
документів, до їх оформлення та
заповнення. До документів, які
засвідчують факт придбання товару,
робіт, послуг, діюче законодавство
висуває лише одну умову - вони повинні
засвідчувати фактичне отримання
товару або результати робіт, послуг.

Як вбачається з матеріалів справи,
податковий кредит було сформовано за
рахунок здійснення операцій з
придбання сільськогосподарської
продукції між ФОП ОСОБА_2 та ПП
"Південь-Агросервіс", ПП
"Агроресурс-Південь", ПП "Кліпертон" та
ТОВ "Пєллорус" на підставі договорів
поставки, а саме договір постачання
№8109 від 08 вересня 2010 року, договір
поставки товару №05/02 від 03 лютого 2010
року, договір поставки товару №24/8 від 24
серпня 2010 року, договір поставки №11/10
від 01 листопада 2010 року.

Виконання вказаних договорів
підтверджено, зокрема, видатковими та
податковими накладними, випискою по
рахунку за період з 01 вересня 2010 року по
28 лютого 2011 року, які містять необхідну
для цілей оподаткування інформацію
щодо змісту спірних операцій та мають
усі необхідні реквізити первинних
документів, що дозволяють
ідентифікувати учасників цих операцій
та встановити факт надання послуг.

Отже, факт дотримання позивачем
спеціальних вимог щодо
документального підтвердження сум
податкового кредиту з податку на
додану вартість по операціям з
ПП "Південь-Агросервіс", ПП
"Агроресурс-Південь", ПП "Кліпертон" та
ТОВ "Пєллорус" є доведеним.

Колегія суддів не приймає до уваги
твердження апелянта стосовно того, що
контрагенти позивача відсутні за
основним місцем обліку та вчасно не
декларують податкові зобов'язання за
місцем податкового обліку, що є
підтвердженням висновку про
нікчемність укладених угод, оскільки
аналізуючи періоди, у яких відбулися
господарські взаємовідносини між
позивачем та цими постачальниками з
періодами, коли, зокрема, припинено
діяльність контрагентів, до ЄДР
внесено запис про відсутність за
місцезнаходженням, про відсутність
підтвердження відомостей тощо з
одночасним зазначенням анулювання
свідоцтва платника податку на додану
вартість, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що господарські
операції були здійсненні в період, коли
контрагенти були платниками податку на
додану вартість та до моменту
припинення підприємницької
діяльності.

Твердження податкового органу, що
господарські операції підприємця із
вказаними контрагентами є нікчемними
та безтоварними є безпідставними,
оскільки з урахуванням закріпленої в
ст. 204 ЦК України презумпції
правомірності правочину та вимог ст. 71
КАС України, за якою обов'язок
доказування правомірності рішення, дії
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень покладається на такого
суб'єкта, Вознесенська ОДПІ
Миколаївської області ГУ Міндоходів у
Миколаївській області повинна була
надати суду належні та достовірні
докази своїх тверджень про те, що ці
операції в реальності не виконувались,
а мало місце лише їх документування з
метою завищення податкового кредиту
без фактичного отримання товару, але
такі дії тягнуть за собою кримінальну
відповідальність за відповідними
статтями КК України для тих, хто їх
вчиняє.

У даному випадку податковий орган не
посилається на факти вчинення
посадовими особами позивача таких дій,
і не надає докази притягнення їх до
відповідальності за такі дії.

При цьому, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що жодним
нормативно-правовим актом не визначено
право податкового органу самостійно
надавати оцінку укладеним (вчиненим)
договорам з визначенням їх нікчемними,
недійсними із застосуванням
відповідних наслідків в результаті
вчинення таких правочинів оскільки
правочини, що мають ознаки
оспорюваності, визнаються недійсними в
судовому порядку та за рішенням суду.

Таким чином, судом першої інстанції, на
підставі наявних в матеріалах справи
доказів зроблений правильний висновок
про недоведеність податковим органом,
на якого в силу норми ч.2 ст. 71 КАС
України покладається обов'язок
доказування правомірності прийнятих
податкових повідомлень-рішень, у
зв'язку з вимоги щодо їх скасування
підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи,
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, у зв'язку з чим
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1
ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Вознесенської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області
залишити без задоволення, постанову
Миколаївського окружного
адміністративного суду від 08 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого адміністративного
суду України протягом двадцяти днів
після набрання законної сили судовим
рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:
Лук'янчук О.В.

Суддя:
Градовський Ю.М.

Суддя:
Кравченко К.В.