Справа № 826/14850/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2014-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2014 року 15:37
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Скочок Т.О., розглянувши у порядку
письмового провадження
адміністративну справу
за позовомФізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 доДержавної податкової
інспекції у Деснянському районі
Головного управління Міндоходів у м.
Києві провизнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 16.07.2014 року
До Окружного адміністративного суду
міста Києва звернулася фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі -
позивач або ФОП ОСОБА_1) з позовом до
Державної податкової інспекції у
Деснянському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві
(надалі - відповідач або ДПІ у
Деснянському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві) про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення від 16.07.2014 року
Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 08.10.2014 року
відкрито провадження у справі,
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
В обґрунтування позовних вимог
представник позивача зазначив, що
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийняте
контролюючим органом безпідставно,
оскільки, як стверджує останній, ФОП
ОСОБА_1 не порушував вимог п. 198.6 ст. 198, п.
200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, а
реальність господарських операцій між
позивачем та його контрагентом
підтверджується належним чином
оформленими первинними обліковими
У судове засідання 23.10.2014 року з'явилася
представник позивача, який заявлені
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі та просив суд задовольнити їх з
підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідач у судове засідання 23.10.2014
року не з'явився, явку свого
представника не забезпечив, хоча
належним чином повідомлений про дату,
час та місце судового розгляду, що
відповідно до вимог ст. 35 Кодексу
адміністративного судочинства України
(надалі - КАС України) підтверджується
наявною у матеріалах справи розпискою.
Про причини неявки у дане судове
засідання відповідач суду не
повідомляв, заяв та клопотань про
відкладення судового засідання або про
розгляд справи за відсутності його
представника не подавав.
При цьому, у судовому засіданні 20.10.2014
року представником відповідача подано
письмові заперечення проти позову, в
яких зазначено про законність та
обґрунтованість прийнятого ДПІ у
Деснянському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення з підстав
встановлення під час перевірки
позивача факту нереальності
проведення господарських операцій між
позивачем та контрагентом, що за
правилами діючого податкового
законодавства позбавляє платника
податків права на формування
податкового кредиту по таким
Суд у судовому засіданні 23.10.2014 року на
підставі положень ч. 6 ст. 128 КАС України,
враховуючи неприбуття належним чином
повідомленого відповідача та
відсутність потреби заслухати свідка
чи експерта, ухвалив про перехід до
розгляду справи у порядку письмового
Розглянувши наявні в матеріалах справи
документи і матеріали, заслухавши
пояснення представника позивача,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд зазначає
Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ
у Деснянському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві проведено документальну
позапланову невиїзну перевірку по
взаємовідносинам між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ
«Торенія» за період з 01.01.2013 року по
31.01.2014 року, про що складено акт від
19.06.2014 року №1730/26-52-17-01/НОМЕР_1 (надалі -
За результатами вищезазначеної
перевірки контролюючим органом
зроблено висновки про наступні
порушення ФОП ОСОБА_1 податкового
п. 198.6 ст. 198 п. 200.1 ст. 200 Податкового
кодексу України №2755-VI від 02.12.2010 року
(зі змінами і доповненнями), в
результаті чого встановлено завищення
податкового кредиту з податку на
додану вартість в загальній сумі 286
490,00 грн. за період, що перевірявся, у
тому числі по періодах: у січні 2013 року
квітні 2013 року на суму 8469,00 грн., у
2014 року на суму 10 240 грн.
Перевіркою також встановлено
відсутність поставок товарів (робіт
послуг), взаєморозрахунків та
укладення угод з метою настання
реальних наслідків. Господарські
операції за січень 2013 року, за лютий 2013
року, за березень 2013 року, за квітень 2013
року, за червень 2013 року, за липень 2013
року, за серпень 2013 року, за жовтень 2013
року, за листопад 2013 року, за грудень 2013
року та січень 2014 року з ТОВ «Торенія»
не підтверджуються стосовно
врахування реального часу здійснення
операції, місцезнаходження майна,
наявності трудових ресурсів,
виробничо-складських приміщень та
іншого майна, які економічно необхідні
для здійснення господарських
Крім того, перевіркою згідно п.1, п. 5, ст.
203, п.1, п.2 ст. 215, п. 1 ст. 216, ст. 228, ст. 626, ст.
629, ст. 650, ст. 658, ст. 662 ЦК України,
встановлено нікчемні правочини: по
операціях з придбання товарів (робіт,
послуг) між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Торенія»;
по операціям з взаєморозрахунків між
ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Торенія».
Як вбачається зі змісту акту перевірки,
вказані вище висновки зроблені
контролюючим органом на підставі
встановлення факту здійснення
фінансово-господарських операцій між
позивачем та ТОВ «Торенія» (), які не мають реального характеру,
зокрема, з посиланням на довідку ДПІ у
Подільському районі ГУ Міндоходів у м.
Києві про неможливість проведення
зустрічної звірки ТОВ «Торенія»
№145/26-56-22-01-03/НОМЕР_2 від 20.03.2014 року, в
якому зроблено висновок про
відсутність поставок товарів (послуг)
підприємствам-покупцям.
Вважаючи оскаржуване податкове
повідомлення-рішення від 16.07.2014 року
що підлягає скасуванню, позивач
звернувся з позовом до суду.
Розглядаючи справу по суті, суд
виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи,
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення прийняте за
результатами виявлених порушень з боку
ФОП ОСОБА_1 в звітних (податкових)
періодах з 01.01.2013 року по 31.01.2014 року.
Відповідно до абз. 5 п. 1 розділу ХІХ
Податкового кодексу України, цей
Кодекс набирає чинності з 1 січня 2011
року, крім розділу III цього Кодексу,
який набирає чинності з 1 квітня 2011
Отже, основним нормативно-правовим
актом, що врегульовує спірні
правовідносини є Податковий кодекс
України від 02.12.2010 року №2755-VI з
наступними змінами та доповненнями у
редакції на час виникнення спірних
правовідносин (надалі - ПК України).
Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК
України, податковий кредит - сума, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
Згідно пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України,
право на віднесення сум податку до
податкового кредиту, зокрема, виникає у
разі здійснення операцій з придбання
або виготовлення товарів (у тому числі
в разі їх ввезення на митну територію
Датою виникнення права платника
податку на віднесення сум податку до
податкового кредиту вважається дата
тієї події, що відбулася раніше: дата
списання коштів з банківського рахунка
платника податку на оплату
товарів/послуг; дата отримання
платником податку товарів/послуг, що
підтверджено податковою накладною
(абз. 1 п. 198.2 ст. 198 ПК України).
В силу п. 198.3 ст. 198 ПК України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг
(у разі здійснення контрольованих
операцій - не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу) та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку. Право на нарахування
податкового кредиту виникає незалежно
від того, чи такі товари/послуги та
основні фонди почали
використовуватися в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку протягом
звітного податкового періоду, а також
від того, чи здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.
Не відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу) чи не підтверджені митними
деклараціями, іншими документами,
передбаченими пунктом 201.11 статті 201
цього Кодексу. У разі коли на момент
перевірки платника податку
контролюючим органом суми податку,
попередньо включені до складу
податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
цього Кодексу (абз. 1 та 2 п. 198.6 ст. 198 ПК
Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України,
платник податку зобов'язаний надати
покупцю (отримувачу) на його вимогу
підписану уповноваженою платником
особою та скріплену печаткою (за
наявності) податкову накладну,
складену за вибором покупця
(отримувача) в один з таких способів: а)
у паперовому вигляді; б) в електронній
формі з дотриманням умови щодо
реєстрації у порядку, визначеному
законодавством, електронного підпису
уповноваженої платником особи та умови
реєстрації податкової накладної у
Єдиному реєстрі податкових накладних.
У такому разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді не є
У податковій накладній зазначаються в
окремих рядках такі обов'язкові
реквізити: а) порядковий номер
податкової накладної; б) дата
виписування податкової накладної; в)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
продавця товарів/послуг; г) податковий
номер платника податку (продавця та
покупця); ґ) місцезнаходження юридичної
особи-продавця або податкова адреса
фізичної особи - продавця,
зареєстрованої як платник податку; д)
повна або скорочена назва, зазначена у
статутних документах юридичної особи
або прізвище, ім'я та по батькові
фізичної особи, зареєстрованої як
платник податку на додану вартість, -
покупця (отримувача) товарів/послуг; е)
опис (номенклатура) товарів/послуг та
їх кількість, обсяг; є) ціна постачання
без урахування податку; ж) ставка
податку та відповідна сума податку в
цифровому значенні; з) загальна сума
коштів, що підлягають сплаті з
урахуванням податку; и) вид
цивільно-правового договору; і) код
товару згідно з УКТ ЗЕД (для
підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).
Приписами п. 201.4 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
складається у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Один примірник видається
покупцю, а другий залишається у
продавця. У разі складання податкової
накладної у паперовому вигляді покупцю
видається оригінал, а копія
залишається у продавця.
Податкова накладна є податковим
документом і одночасно відображається
у податкових зобов'язаннях і реєстрі
виданих податкових накладних продавця
та реєстрі отриманих податкових
накладних покупця. Контролюючі органи
за даними реєстрів виданих та
отриманих податкових накладних,
наданих в електронному вигляді,
повідомляють платника податку про
наявність у такому реєстрі
розбіжностей з даними контрагентів.
При цьому платник податку протягом 10
днів після отримання такого
повідомлення має право уточнити
податкові зобов'язання без
застосування штрафних санкцій,
передбачених розділом II цього Кодексу
(п. 201.6 ст. 201 ПК України).
Податкова накладна складається на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс). У разі якщо
частка товарів/послуг, послуг не
містить відокремленої вартості,
перелік (номенклатура) частково
поставлених товарів/послуг
зазначається в додатку до податкової
накладної у порядку, встановленому
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, та
враховується при визначенні загальних
податкових зобов'язань (п. 201.7 ст. 201 ПК
Право на нарахування податку та
складання податкових накладних
надається виключно особам,
зареєстрованим як платники податку в
порядку, передбаченому статтею 183 цього
Кодексу (п. 201.8 ст. 201 ПК України).
Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту
(абз. 1 п. 201.10 ст. 201 ПК України).
При цьому, форма та порядок заповнення
податкової накладної затверджуються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику (п.
201.2 ст. 201 ПК України).
Так, наказом Міністерства фінансів
України від 01.11.2011 року №1379 на
виконання положень ст. 201 ПК України
затверджено Порядок заповнення
податкової накладної ,зареєстрований в
Міністерстві юстиції України 22.11.2011
16.12.2011 року та втратив чинність 01.03.2014
року) (надалі - Порядок №1379).
Відповідно до п. 5 Порядку №1379, сплачена
(нарахована) сума податку на додану
вартість у податковій накладній
повинна відповідати сумі
податкових зобов'язань з постачання
товарів/послуг продавця у реєстрі
виданих та отриманих податкових
Податкова накладна є підставою для
віднесення до податкового кредиту
витрат зі сплати податку на додану
вартість у покупця, зареєстрованого як
платник податку (п. 6.2 Порядку №1379).
Не дає права покупцю на віднесення сум
податку на додану вартість до
податкового кредиту: відсутність факту
реєстрації платником податку -
продавцем товарів/послуг податкових
накладних в Єдиному реєстрі податкових
накладних; порушення порядку
заповнення податкової накладної;
податкова накладна виписана платником,
звільненим від сплати податку за
рішенням суду, після набрання чинності
таким рішенням суду (п. 6.3 Порядку №1379).

Отже, виходячи з аналізу наведених норм
в сукупності, ПК України та Порядком
№1379 визначено окремі випадки, за яких
неможливе формування податкового
кредиту, зокрема, це відсутність
зв'язку з господарською діяльністю,
фіктивність операцій (відсутність
поставок), відсутність податкової
правосуб'єктності, відсутність на
момент перевірки податкових накладних
або видача їх особою, яка не є платником
ПДВ. Таким чином, із зазначеного вище
також випливає те, що при дослідженні
факту здійснення господарської
операції, оцінці підлягають відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Також, у відповідності до правової
позиції Вищого адміністративного суду
України, що викладена у листі від 02.06.2011
року №742/11/13-11, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» від 16.07.1999 року
№996-ХІV (надалі - Закон №996), який
визначає правові засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні, бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Фінансова,
податкова, статистична та інші види
звітності, що використовують грошовий
вимірник, ґрунтуються на даних
бухгалтерського обліку.

Приписами ст. 1 Закону №996 визначено, що
первинний документ - документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу, підставою для
бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів
можуть складатися зведені облікові
документи (ч. 1 ст. 9 Закону №996).

Первинні та зведені облікові
документи можуть бути складені на
паперових або машинних носіях і
повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру
господарської операції; посади осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції (ч.
2 ст. 9 Закону №996).

Нормативно-правовим актом, який
встановлює порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності (надалі -
підприємства), установ та організацій,
основна діяльність яких фінансується
за рахунок коштів бюджету (надалі -
установи), є наказ Міністерства
фінансів України від 24.05.1995 року №88,
яким затверджено Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (надалі -
Положення №88).

Згідно п. 2.1 Положення №88, первинні
документи - це документи, створені у
письмовій або електронній формі, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення. Господарські операції - це
факти підприємницької та іншої
діяльності, що впливають на стан майна,
капіталу, зобов'язань і фінансових
результатів.

Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення. При реалізації товарів
за готівку допускається складання
первинного документа не рідше одного
разу на день на підставі даних
касових апаратів, чеків тощо. Для
контролю та впорядкування обробки
інформації на основі первинних
документів можуть складатися зведені
документи (далі первинні документи) (п.
2.2 Положення №88).

Первинні документи, створені в
електронному вигляді, застосовуються
у бухгалтерському обліку за умови
дотримання вимог законодавства про
електронні документи та
електронний документообіг. На вимогу
контролюючих або судових органів
та своїх контрагентів підприємство,
установа зобов'язані за свій рахунок
зробити копії таких документів на
паперовому носії (п. 2.3 Положення №88).

Первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст
та обсяг господарської операції,
одиниця виміру господарської операції
(у натуральному та/або вартісному
виразі), посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
чи електронний підпис або інші дані,
що дають змогу ідентифікувати особу,
яка брала участь у здійсненні
господарської операції. Залежно від
характеру операції та технології
обробки даних до первинних документів
можуть бути включені додаткові
реквізити: ідентифікаційний код
підприємства, установи з Державного
реєстру, номер документа, підстава для
здійснення операцій, дані про
документ, що засвідчує
особу-одержувача тощо (п. 2.4 Положення
№88).

Аналіз викладених норм свідчить про те,
що податковий кредит формується за
наслідками реальної господарської
операції, що підтверджується належними
податковими накладними та первинними
документами, в рамках господарської
діяльності платника податків.

Таким чином, податковий кредит для
цілей визначення об'єкта оподаткування
податком на додану вартість має бути
фактично здійснений і підтверджений
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків, що також було
зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 року №742/11/13-11.

Як було зазначено вище, підставою для
винесення оскаржуваного податкового
повідомлення-рішення став факт
виявлених відповідачем порушень
податкового законодавства з боку
позивача при взаємовідносинах з ТОВ
«Торенія» ().

Дослідивши та надавши оцінку наявним у
матеріалах справи доказам, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог,
виходячи з наступного.

Між позивачем та ТОВ «Торенія» було
укладено договір поставки №03/01-13 від
03.01.2013 року, за умовами якого ТОВ
«Торенія», як продавець, зобов'язане
передати у власність ФОП ОСОБА_1, як
покупцю, автозапчастини (товар), а
покупець зобов'язується прийняти і
оплатити товар на умовах договору.

На підтвердження товарності
(реальності) фінансово-господарських
операцій ФОП ОСОБА_1 з ТОВ «Торенія»,
позивачем надано суду копії
рахунків-фактур, видаткових накладних,
податкових накладних, за результатами
дослідження яких суд дійшов висновку,
що вони оформлені у відповідності до
вимог Закону №996 та Положення №88.

Слід також зазначити, що контролюючим
органом не заперечувалося факту
формування податкового кредиту, який
став об'єктом перевірки, на підставі
саме вказаних вище документів первинно
облікової звітності.

Також, на підтвердження оплати товарів,
поставлених ТОВ «Торенія» за
перевіряємий період, позивачем надано
суду платіжні доручення позивача (з
відмітками банку).

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що ФОП ОСОБА_1 мав ділову
мету, укладаючи вказані правочини ТОВ
«Торенія», що підтверджується
наступним.

Згідно пп. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України,
розумна економічна причина (ділова
мета) - причина, яка може бути наявна
лише за умови, що платник податків має
намір одержати економічний ефект у
результаті господарської діяльності.

Як було зазначено вище, договір
поставки №03/01-13, укладений між
позивачем та його контрагентом - ТОВ
«Торенія», - спрямований на
забезпечення сталого функціонування
позивача, як суб'єкта господарської
діяльності, а також з метою реалізації
основного виду діяльності позивача
«Роздрібна торгівля деталями та
приладдям для автотранспортних
засобів» (у відповідності з
інформацією з Єдиного державного
реєстру). Разом з тим, у матеріалах
справи містяться копії первинно
облікової документації на
підтвердження подальшої реалізації
товарів, придбаних у ТОВ «Торенія» за
перевіряємий період.

Суд також звертає увагу, що
відповідачем, як суб'єктом владних
повноважень, не надано доказів
відсутності у контрагента позивача
(ТОВ «Торенія») спеціальної податкової
правосуб'єктності на момент укладення
з ним вказаних вище правочинів,
зокрема, того, що вказана юридична
особа не була зареєстрована в якості
платника податку на додану вартість
або того, що її реєстрація платником
податку на додану вартість була
анульована до спірного періоду. Відтак,
наявні у матеріалах справи копії
податкових накладних, на підставі яких
позивач сформував податковий кредит за
результатами господарських операцій з
ТОВ «Торенія» відповідають
встановленим ст. 201 ПК України вимогам.

Суд вважає необґрунтованими доводи
відповідача, сформовані на підставі
довідки ДПІ у Подільському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві про неможливість
проведення зустрічної звірки ТОВ
«Торенія» №145/26-56-22-01-03/НОМЕР_2 від 20.03.2014
року, - оскільки, інформація, викладена
в останньому фактично переписана
відповідачем в акт перевірки позивача
без належного дослідження та надання
оцінки первинним документам, як того
вимагають норми діючого податкового
законодавства України.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що відповідачем не було
надано до суду належних доказів, які б
свідчили про відсутність у ТОВ
«Торенія» умов для здійснення
господарської діяльності (відсутність
майна, складських приміщень,
обладнання та виробничих потужностей,
в т.ч. орендованих, а також трудових
ресурсів, тощо), в тому числі із
залученням третіх осіб.

В силу п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками
податків визнаються фізичні особи
(резиденти і нерезиденти України),
юридичні особи (резиденти і
нерезиденти України) та їх
відокремлені підрозділи, які мають,
одержують (передають) об'єкти
оподаткування або провадять
діяльність (операції), що є об'єктом
оподаткування згідно з цим Кодексом
або податковими законами, і на яких
покладено обов'язок із сплати податків
та зборів згідно з цим Кодексом.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 61
Конституції України встановлений
індивідуальний характер юридичної
відповідальності.

Так, безпосередньо в акті не наведено
правову норму, в силу якої на платника
податку (позивача) покладена
відповідальність за недекларування та
несплату податкових зобов'язань
платниками податку-контрагентами,
шляхом позбавлення його права на
податковий кредит.

Згідно правової позиції Вищого
адміністративного суду України,
викладеної в ухвалі від 10.10.2012 року за
№К-24491/10, за умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху грошових коштів,
яка б могла свідчити про узгодженість
дій позивача та його постачальників по
ланцюгу для одержання підприємством
незаконної податкової вигоди, останнє
не може зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
Поняття «добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у платника додаткового
обов'язку з контролю за дотриманням
його постачальниками правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань.

Таким чином, з урахуванням викладеного
вище, суд дійшов висновку, що позивач
при здійсненні
фінансово-господарських операцій з
контрагентом - ТОВ «Торенія» - діяв як
добросовісний платник. При цьому,
іншого з матеріалів справи не
вбачається, а відповідачем, як
суб'єктом владних повноважень, не
доведено.

Слід також зазначити, що приписами ст.
204 Цивільного кодексу України (надалі -
ЦК України) встановлено презумпцію
правомірності правочину.

За змістом ст. 228 ЦК України, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

Відповідно до пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», при
кваліфікації правочину за статтею 228
Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Положеннями ч. 4 ст. 70 КАС України,
встановлено, що обставини, які за
законом повинні бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування, крім
випадків, коли щодо таких обставин не
виникає спору.

Таким чином, вина особи, яка
виражається в намірі порушити
публічний порядок (щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним) сторонами правочину
або однією зі сторін, жодним чином не
може бути встановлена на підставі
актів перевірок позивача або його
контрагентів, інформацій про
відсутності постачальників в ланцюгу
постачання за адресою реєстрації
та/або наявності у податкового органу
податкової інформації про відсутність
у постачальника виробничих
можливостей для провадження власної
господарської діяльності.

При цьому, згідно ст. 207 Господарського
кодексу України, господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

В свою чергу, відповідачем не надано
суду доказів вини позивача та/або його
контрагента чи його посадових осіб в
порушенні публічного порядку, а саме:
вироку суду та/або рішення суду про
визнання угоди недійсною, з
урахуванням ч. 4 ст. 72 КАС України,
наявності яких, як на час проведення
перевірки так і станом на час розгляду
даної справи, судом не встановлено.

Таким чином, з матеріалів справи не
вбачається, а сторонами не спростовано
факту дійсності правочину, укладеного
між позивачем та контрагентом - ТОВ
«Торенія».

Враховуючи все викладене, суд, з
урахуванням вищезазначених висновків
суду та встановлених обставин у даній
справі, дійшов висновку про визнання
протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення від
16.07.2014 року №.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при
вирішенні справи керується принципом
законності, відповідно до якого органи
державної влади, органи місцевого
самоврядування, їх посадові і службові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії
відповідача, виходить з критеріїв
оцінки рішень, дій чи бездіяльності
суб'єкта владних повноважень,
встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до
яких, зокрема, відносяться вчинення дій
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано, обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, а, відтак, такими, що
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, ч. 6 ст. 128, ст.ст.
158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити у повному
обсязі.

2. Визнати протиправним та
скасувати податкове
повідомлення-рішення Державної
податкової інспекції у Деснянському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві від 16.07.2014 року
№.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені ст. 254
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Постанова може бути оскаржена до
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя
Т.О. Скочок