Справа № 813/5559/13-а
Суддя: Онишкевич Т.В.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року
Справа №
876/12895/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Онишкевича Т.В.,

суддів
Дяковича В.П., Іщук Л.П.,

розглянувши у порядку письмового
провадження у м. Львові апеляційну
скаргу державної податкової інспекції
у Залізничному районі м. Львові
Головного управління Міндоходів у
Львівській області на постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2013 року у справі за позовом державного
підприємства Міністерства оборони
України «Львівський завод збірних
конструкцій» до державної податкової
інспекції у Залізничному районі м.
Львові Головного управління
Міндоходів у Львівській області про
визнання протиправними та скасування
податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2013 року державне підприємство
Міністерства оборони України
«Львівський завод збірних
конструкцій» (далі - ДП МОУ «Львівський
завод збірних конструкцій») звернулося
до суду з адміністративним позовом, у
якому просило скасувати податкове
повідомлення-рішення державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м. Львові Головного управління
Міндоходів у Львівській області (далі -
ДПІ) від 30.04.2013 року № /10178, яким
підприємству було збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість (далі - ПДВ) на 13625,04 грн.,
з яких 10900,03 грн. за основним платежем та
2725,01 грн. за штрафними (фінансовими)
санкціями.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2013 року у справі № 813/5559/13-а позов було
задоволено.

У апеляційній скарзі відповідач ДПІ
просить зазначене судове рішення
скасувати і ухвалити нове, яким
відмовити ДП МОУ «Львівський завод
збірних конструкцій» у задоволенні
позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує
тим, що наявність укладеного між
учасниками господарської операції
цивільно-правового договору не
свідчить про реальність вчинення
відповідної операції, оскільки
реалізація умов договору та його
фактичне виконання для цілей ведення
податкового обліку має бути
підтверджено належним чином
оформленими первинними документами,
які складені в разі фактичного
здійснення господарської операції.

У процесі проведення перевірки,
результати якої оскаржуються
платником податків, було встановлено,
що ФОП ОСОБА_1 здійснив придбання
товарно-матеріальних цінностей (далі -
ТМЦ), які у подальшому були реалізовані
ДП МОУ «Львівський завод збірних
конструкцій», у ТОВ «ФПК «Корті», чия
діяльність поставлена під сумнів у
зв'язку із відсутністю необхідних умов
для здійснення господарської
діяльності в частині купівлі, продажу,
реалізації, зберігання та
відвантаження товарно-матеріальних
цінностей та надання послуг чи
здійснення робіт в силу відсутності
відповідного персоналу, транспортних
засобів, приміщень та матеріальних
ресурсів, що свідчить про відсутність
адміністративно-господарських
можливостей на виконання
господарських зобов'язань в тому числі
і згідно договору, укладеного з ДП МОУ
«Львівський завод збірних
конструкцій».

Таким чином, на думку апелянта,
документи, якими позивач обґрунтовує
факт здійснення господарських
операцій між ДП МОУ «Львівський завод
збірних конструкцій» та ФОП ОСОБА_1, не
можуть підтверджувати його право на
формування податкового кредиту за
наслідками їх відображення в
податковому обліку.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання апеляційного суду не
з'явилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1
ст. 197 КАС України суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд приходить до
переконання, що подана апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з таких
мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги ДП МОУ
«Львівський завод збірних
конструкцій», суд першої інстанції
виходив із того, що при винесенні
спірного податкового
повідомлення-рішення податковий орган
базувався виключно на даних, які можуть
засвідчувати порушення норм
податкового законодавства не
позивачем, а його контрагентом, що є
недопустимим.

При цьому, на думку суду, всі
представлені документи відповідають
вимогам, встановленим Законом України
«Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» до первинних
документів, не викликають у суду
сумнівів щодо їх достовірності та
підтверджують фактичне виконання
послуг між позивачем та ФОП ОСОБА_1

Таким чином, орган державної
податкової служби прийшов до
помилкового висновку про те, що
господарська операція є нікчемною,
оскільки не спрямована на реальне
настання правових наслідків між ДП МОУ
«Львівський завод збірних
конструкцій» та ФОП ОСОБА_1 та про
порушення позивачем ст. п. 198.1, п. 198.3, п.
198.4, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу
України (далі - ПК України).

Даючи правову оцінку оскаржуваному
судовому рішенню та доводам апелянта,
що викладені у апеляційній скарзі, суд
апеляційної інстанції виходить із
таких міркувань.

Як безспірно встановлено судом першої
інстанції, ДПІ було проведено планову
виїзну перевірку ДП МОУ «Львівський
завод збірних конструкцій» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства під час здійснення
фінансово-господарських
взаємовідносин з ФОП ОСОБА_1 за період з
01.02.2012 року по 29.02.2012 року, результати
якої оформлено актом № 1328/22-10/08006864 від
11.04.2013 року.

У ході проведення перевірки податковим
органом зроблено висновок про
порушення позивачем п. 198.1, п. 198.3, п. 198.4,
п. 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті
чого було занижено ПДВ за період з
01.02.2012 року по 29.02.2012 року на суму 10900,13
грн.

30 квітня 2013 року відповідачем прийнято
оспорювань податкове
повідомлення-рішення № /10178.

На переконання апеляційного суду, суть
даного публічно-правового спору
зводиться у обґрунтованості висновків
податкового органу щодо безтоварності
господарських відносин ДП МОУ
«Львівський завод збірних
конструкцій» з контрагентом ФОП ОСОБА_1

Згідно з положеннями пункту 198.1 статті
198 ПК України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту виникає
у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК
України податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього, Кодексу та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку,
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 ПК
України не відносяться до податкового
кредиту суми податку, сплаченого
(нарахованого) у зв'язку з придбанням
товарів/послуг, не підтверджені
податковими накладними (або
підтверджені податковими накладними,
оформленими з порушенням вимог ст. 201
цього Кодексу) чи не підтверджені
митними деклараціями, іншими
документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201
цього Кодексу.

Як встановлено судом, ДП МОУ
«Львівський завод збірних
конструкцій» було укладено із ФОП
ОСОБА_1 договори купівлі-продажу № 16
від 03.01.2012 року, № 4 від 23.01.2012 року, № 24
від 20.02.2012 року, № 25 від 20.02.2012 року,
предметом яких є постачання ТМЦ (а.с.
123-125).

На виконання умов за вказаними
договорами постачальником виписано
видаткові накладні № РН-0000011 від 06.02.2012
року, № РН-0000013 від 22.02.2012 року, № РН-0000016
від 24.02.2012 року. За змістом таких
видаткових накладних вбачається, що
вони засвідчують факт передачі від
постачальника до позивача придбаного
товару.

Видані контрагентом позивачу
податкові накладні не мають недоліків,
а порядок їх заповнення відповідає
чинному на момент їх виписки
законодавству.

Крім того, про реальність зазначених
господарських операцій свідчать акти
приймання-здавання піску, податкові
накладні № 1 від 06.02.2012 року, № 3 від
22.02.2012 року, № 6 від 24.02.2012 року,
товарно-транспортні накладні від 02.02.2012
року, від 03.02.2012 року, від 06.02.2012 року, від
07.02.2012 року, від 21.02.2012 року, від 22.02.2012
року, від 23.02.2012 року, від 27.02.2012 року, від
28.02.2012 року, від 29.02.2012 року, від 24.02.2012
року.

На переконання апеляційного суду,
формування суб'єктом господарювання
податкового кредиту не може ставитись
у пряму залежність від додержання
податкової дисципліни третіми особами,
а пов'язане з призначенням придбаних
товарів (послуг) для використання у
господарській діяльності та наявності
податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншим
суб'єктом господарювання. Якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання по сплаті податку до
бюджету, то це тягне відповідальності
та негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість, якщо останній
виконав усі передбачені законом умови
щодо отримання такого відшкодування та
має всі документальні підтвердження
розміру свого податкового кредиту.

Чинне законодавство не зобов'язує
платника податків перевіряти
безпосереднього контрагента на
предмет виконання ним вимог
податкового законодавства та його
безпосередню наявність за
місцезнаходженням перед тим, як
відносити відповідні суми податку на
додану вартість до податкового
кредиту.

Неприпустимість притягнення до
відповідальності однієї компанії, у
випадку за неправомірні дії іншої
компанії підтверджується практикою
Європейського суду з прав людини. Так, в
пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД
проти Болгарії» Європейського суду з
прав людини дійшов висновку, що
компанія-заявник не повинна нести
відповідальність за наслідки
невиконання постачальником його
обов'язків щодо своєчасного
декларування податку на додану
вартість і, як наслідок, сплачувати
податок на додану вартість повторно
разом із пенею. Такі вимоги
прирівнюються до надзвичайного
обтяження для компанії-заявника, що
порушило справедливий баланс, який
повинен був підтримуватися між
вимогами загальних інтересів та
вимогами захисту права власності».

Таким чином, Європейський суд з прав
людини чітко визначає правило
індивідуальної відповідальності
платника податків, відповідно до якого
добросовісний платник податків не має
зазнавати негативних наслідків через
порушення з боку його контрагента.

Відтак, апеляційний суд погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
висновки податкового органу про
відображення ДП МОУ «Львівський завод
збірних конструкцій» у своєму
податковому обліку господарських
операцій, які не мали реального
характеру, є неправомірними, а отже
оскаржуване повідомлення-рішення
відповідача від 30.04.2013 року № /10178
підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, апеляційний суд
приходить до переконання, що суд першої
інстанції, вирішуючи даний
публічно-правовий спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм належну правову оцінку, а
відтак апеляційна скарга задоволенню
не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу державної
податкової інспекції у Залізничному
районі м. Львові Головного управління
Міндоходів у Львівській області
залишити без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 26 вересня
2013 року у справі № 813/5559/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, що беруть участь у справі, та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Дякович

Л.П.Іщук