Справа № 816/4157/14
Суддя: Л.М. Петрова
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 року м. ПолтаваСправа
№816/4157/14

Полтавський окружний адміністративний
суд колегією у складі:

головуючого судді - Петрової Л.М.,

суддів - Ясиновського І.Г. , Бойка С.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання -
Лисака С.В.,

представника відповідача - Горобця О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Міністерства
внутрішніх справ України, Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Кіровоградській області про визнання
бездіяльності незаконною, стягнення
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

27 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Полтавського окружного
адміністративного суду з позовною
заявою до Міністерства внутрішніх
справ України, Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Кіровоградській області про визнання
незаконною бездіяльності Міністерства
внутрішніх справ України, що полягає у
невидачі протягом розумного строку
наказу від 11 вересня 2014 року №1838 о/с та
наказу від 06 жовтня 2014 року №2019 о/с;
визнання незаконною бездіяльності
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Кіровоградській
області, що полягає у невитребуванні
від Міністерства внутрішніх справ
України наказу про звільнення ОСОБА_2
зі служби у відставку як підстави для
видачі грошового атестату та довідки
про щомісячні додаткові види
грошового забезпечення та наказу про
підтвердження періодів перебування на
лікуванні ОСОБА_2 за період з 31 березня
2008 року по 30 грудня 2013 року як підстави
для оплати періодів перебування на
лікуванні; стягнення з Міністерства
внутрішніх справ України 44911,48 грн
відшкодування моральної шкоди;
стягнення з Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Кіровоградській області 4990,19 грн
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначав,
що починаючи з дня звільнення і надалі
протягом 9 місяців позивачем ведеться
постійна переписка з відповідачами з
вимогою видати грошовий атестат та
довідку про щомісячні додаткові види
грошового забезпечення. Без зазначених
документів ОСОБА_2 позбавлений
можливості отримувати пенсію. Також,
позивач зауважував, що залишається
неоплаченим тривалий період
перебування на лікуванні. Лише 15 жовтня
2014 року позивач отримав грошовий
атестат та довідку про щомісячні
додаткові види грошового забезпечення.
На думку ОСОБА_2, можливості отримувати
оплату за періоди перебування на
лікуванні, а також можливості
одержувати пенсію позивач був
позбавлений внаслідок халатного
відношення до своїх обов'язків
відповідачів, які не видавали
документів та проявили
безініціативність. Так, Міністерством
внутрішніх справ України при
звільненні ОСОБА_2 не було видано наказ
підтвердження періодів перебування на
лікуванні, а сам наказ про звільнення
виявися неточним і лише 06 жовтня 2014
року до нього було внесено зміни, після
чого позивач отримав документи для
подання до органів Пенсійного фонду.
Позивач наголошує, що від дня
звільнення до дня видачі наказу про
підтвердження періодів перебування на
лікуванні минуло понад 9 місяців (від 30
грудня 2013 року по 11 вересня 2014 року), від
дня звільнення до дня видачі наказу про
уточнення підпорядкованості
підрозділу, у якому служив ОСОБА_2
минуло понад 10 місяців (від 30 грудня 2014
року по 06 жовтня 2014 року). При цьому,
частково винне і Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Кіровоградській області , яким, на
думку позивача, допущено бездіяльність
та відсутність ініціативи у вирішенні
питання ОСОБА_2 про остаточний
розрахунок та видачу необхідних
документів. Крім того, позивач
наполягав, що внаслідок винних дій
відповідачів ОСОБА_2 була завдана
моральна шкода, порушено права
позивача на соціальний захист,
достойний рівень життя, належне
лікування та реабілітацію, якісний
відпочинок, розпорядження власними
коштами. Позивач зауважував, що замість
того, щоб задовольняти необхідні
потреби, підтримувати здоров'я,
використовуючи на це чесно зароблену
пенсію та кошти за періоди лікування до
звільнення, ОСОБА_2 фактично нічого не
має, постійно перебуває у депресії,
здоров'я погіршується.

Позивач у судове засідання не
з'явилася, хоча у матеріалах справи
наявні докази, що він належним чином
повідомлявся про дату, час та місце
розгляду справи /а.с. 121-122/.

Судова повістка, направлена позивачу
за адресою АДРЕСА_1, повернулася до суду
з поштовою відміткою "за закінченням
терміну зберігання".

Разом з тим, саме ця адреса зазначена
позивачем у позовній заяві як
контактна.

Згідно з частиною одинадцятою статті 35
Кодексу адміністративного судочинства
України розписку про одержання
повістки (повістку у разі неможливості
вручити її адресату чи відмови
адресата її одержати) належить негайно
повернути до адміністративного суду. У
разі повернення поштового
відправлення із повісткою, яка не
вручена адресату з незалежних від суду
причин, вважається, що така повістка
вручена належним чином.

Представник відповідача Міністерства
внутрішніх справ України у судовому
засіданні проти позову заперечував,
просив суд відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Представник відповідача Управління
Міністерства внутрішніх справ України
в Кіровоградській області у судове
засідання не з'явився, надіслав суду
клопотання про розгляд справи без його
участі /а.с. 90/.

У своїх письмових запереченнях
зазначав, що 30 грудня 2013 року
відповідачем направлено запит до
Міністерства внутрішніх справ України
щодо надання наказу про звільнення
ОСОБА_2 та про повідомлення стосовно
неоплати лікарняних листів за період з
2008 року по 2013 рік. Враховуючи той факт,
що посада, яку обіймав ОСОБА_2
відповідно до номенклатури посад
віднесена до штатної структури ДВБ МВС
України, відповідач не мав таких
владних повноважень, на підставі яких
можливо було б витребувати з МВС
України накази про звільнення ОСОБА_2
зі штатної посади МВС України та про
підтвердження періодів перебування на
лікуванні за 2008-2013 роки. Зауважував, що
УМВС України в Кіровоградській області
діє на підставі наказів Міністерства
внутрішніх справ України. У жовтні 2014
року, після внесення МВС України змін
до наказів відповідачем було проведено
нарахування та виплату ОСОБА_2
грошового забезпечення за період з 13
червня 2009 року по 30 грудня 2013 року,
підготовлено грошовий атестат та
довідку про додаткові види грошового
забезпечення за останні 24 календарні
місяці служби, довідку про грошове
забезпечення для виплати одноразової
грошової допомоги /а.с. 91-92/.

З урахуванням даної явки сторін,
суд звертає увагу на приписи частини
першої статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства,
відповідно до якої справи щодо
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звільнення з публічної
служби розглядаються та вирішуються
протягом розумного строку, але не
більше двадцяти днів з дня відкриття
провадження у справі.

З огляду на викладене, враховуючи, що
дана справа перебуває у провадженні
Полтавського окружного
адміністративного суду з 30 жовтня 2014
року, тобто понад встановлений
частиною першою статті 122 Кодексу
адміністративного судочинства України
20-денний строк розгляду, а також, беручи
до уваги, що у матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення справи по суті,
суд приходить до висновку про
можливість розгляду справи за даної
явки та наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, з'ясувавши фактичні обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд дійшов
наступних висновків.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2
проходив службу в органах внутрішніх
справ.

З 30 грудня 2013 року позивач звільнений з
органів внутрішніх справ згідно наказу
Міністерства внутрішніх справ України
від 27 грудня 2013 року №1218 о/с у відставку
через хворобу /а.с. 11/.

30 грудня 2013 року позивач звернувся із
заявою до Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Кіровоградській області про видачу
необхідних документів для призначення
пенсії та проведення остаточного
розрахунку (у тому числі оплату
періодів перебування на лікуванні) /а.с.
14-15/.

Цього ж дня, Управлінням Міністерства
внутрішніх справ України в
Кіровоградській області направлено на
адресу МВС України лист від 30 грудня 2013
року №1/12-1124 "Про розрахунок з грошового
забезпечення ОСОБА_2.", копія якого
залучена до матеріалів справи /а.с. 99-101/.

У подальшому між позивачем та
відповідачами протягом 10 місяців
велася переписка, у результаті якої 11
вересня 2014 року Міністерством
внутрішніх справ України видано наказ
"По особовому складу" №1838 о/с, яким
підтверджено перебування ОСОБА_2 на
лікуванні за період з 31 березня 2008 року
по 30 грудня 2013 року /а.с. 37-44/.

Крім того, 06 жовтня 2014 року
Міністерством внутрішніх справ
України видано наказ "По особовому
складу" №2019 о/с, яким було внесено зміни
до наказу МВС від 01 березня 2013 року №177
о/с щодо призначення ОСОБА_2 на
відповідну штатну посаду Департаменту
внутрішньої безпеки МВС України; та до
наказу МВС України від 27 грудня 2013 року
№1218 о/с щодо звільнення ОСОБА_2 зі
штатної посади МВС України /а.с. 47/.

Після внесення МВС України змін до
наказів відповідачем було проведено
нарахування та виплату ОСОБА_2
грошового забезпечення за період з 13
червня 2009 року по 30 грудня 2013 року,
підготовлено грошовий атестат /а.с. 48/
та довідку про додаткові види
грошового забезпечення за останні 24
календарні місяці служби /а.с. 49/,
довідку про грошове забезпечення для
виплати одноразової грошової допомоги.

Однак, позивач не погодився із
бездіяльністю відповідачів, яка
полягає у несвоєчасному винесенні
наказів, та оскаржив її до суду.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Надаючи правову оцінку бездіяльності
відповідачів, суд виходить з
наступного.

Згідно положень частини другої
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, у
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Пунктом 1.6. Інструкції "Про
впорядкування структури та умов
грошового забезпечення осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ", затвердженої
наказом МВС від 31 грудня 2007 року №499
грошове забезпечення осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ виплачується за
місцем служби і виключно в межах
асигнувань, затверджених кошторисом
доходів і видатків органу, підрозділу,
закладу чи установи МВС на грошове
забезпечення осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 4.1. Інструкції при
переміщенні, переведенні, а також
звільненні осіб рядового і
начальницького складу фінансовий
апарат (бухгалтерія) зобов'язаний
задовольнити їх усіма належними видами
грошового та дорожнього забезпечення і
про виплачені суми зробити відповідні
записи в грошовому атестаті, зразок
якого наведено у додатку до цієї
Інструкції.

Матеріалами справи підтверджено, що
посада, яку обіймав ОСОБА_2 відповідно
до номенклатури посад віднесена до
штатної структури Департаменту
внутрішньої безпеки МВС України, суд
приходить до висновку, що саме на МВС
України покладено обов'язок видати
накази про звільнення ОСОБА_2 зі
штатної посади МВС України та про
підтвердження періодів перебування на
лікуванні за 2008-2013 роки.

Як встановлено у судовому засіданні та
підтверджено матеріалами справи, 30
грудня 2013 року Управління Міністерства
внутрішніх справ України в
Кіровоградській області зверталося до
МВС України листом від 30 грудня 2013 року
№1/12-1124 "Про розрахунок з грошового
забезпечення ОСОБА_2.".

Також, позивач неодноразово звертався
по даному питанню до МВС України з
листами, зверненнями та заявами, копії
яких додані до позовної заяви.

Однак, МВС України лише 11 вересня 2014
року видано наказ "По особовому складу"
№1838 о/с, яким підтверджено перебування
ОСОБА_2 на лікуванні за період з 31
березня 2008 року по 30 грудня 2013 року та 06
жовтня 2014 року Міністерством
внутрішніх справ України видано наказ
"По особовому складу" №2019 о/с, яким було
внесено зміни до наказів.

Тобто, від дня звільнення до дня видачі
наказу про підтвердження періодів
перебування на лікуванні минуло понад 9
місяців (від 30 грудня 2013 року по 11
вересня 2014 року), від дня звільнення до
дня видачі наказу про уточнення
підпорядкованості підрозділу, у якому
служив ОСОБА_2 минуло понад 10 місяців
(від 30 грудня 2014 року по 06 жовтня 2014
року).

При цьому, судом враховано доводи
відповідача УМВС України в
Кіровоградській області, що посада, яку
обіймав ОСОБА_2 відповідно до
номенклатури посад віднесена до
штатної структури ДВБ МВС України,
відповідно, УМВС України в
Кіровоградській області не мало таких
владних повноважень, на підставі яких
можливо було б витребувати з МВС
України накази про звільнення ОСОБА_2
зі штатної посади МВС України та про
підтвердження періодів перебування на
лікуванні за 2008-2013 роки. Також, суд
погоджується з твердженням
відповідача, що УМВС України в
Кіровоградській області
підпорядковане та діє на підставі
наказів Міністерства внутрішніх справ
України.

З огляду на викладене, суд не вбачає
бездіяльності УМВС України в
Кіровоградській області у
невитребуванні наказів, однак,
Міністерство внутрішніх справ України
допустило протиправну бездіяльність,
що виразилася у тривалому неприйнятті
наказів, прийняття яких належить до
компетенції Міністерства.

Лише після особистого прийому позивача
у заступника міністра МВС України у
вересні 2014 року, Міністерство
внутрішніх справ України видало накази
від 11 вересня 2014 року та 06 жовтня 2014
року.

Таким чином, суд приходить до висновку,
про задоволення позовних вимог ОСОБА_2
у частині визнання незаконною
бездіяльністі Міністерства внутрішніх
справ України, що полягає у
несвоєчасному прийнятті наказу від 11
вересня 2014 року №1838 о/с та наказу від 06
жовтня 2014 року №2019 о/с.

Щодо позовних вимог про стягнення
моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 23 Цивільного кодексу
України передбачено, що особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у своїй Постанові від 31
березня 1995року № 4 "Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (із змінами та
доповненнями) під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати,
зокрема: у приниженні честі, гідності,
престижу або ділової репутації,
моральних переживаннях у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, у порушенні права
власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків
/пункт 3 Постанови/.

Як зазначав у позовній заяві
позивач, замість того, щоб задовольняти
необхідні потреби, підтримувати
здоров'я, використовуючи на це чесно
зароблену пенсію та кошти за періоди
лікування до звільнення, ОСОБА_2
фактично нічого не має, постійно
перебуває у депресії, здоров'я
погіршується.

Внаслідок допущення протиправної
бездіяльності позивач понад 10 місяців
не отримує пенсію, також не отримав
остаточного розрахунку при звільненні
у зв'язку з відсутністю наказів.
Натомість, протягом 10 місяців
позивач вимушений був займатися
постійною перепискою з відповідачами.

На противагу твердженням
представника відповідача у судовому
засіданні як на підставу для відмови у
стягненні моральної шкоди - наявності
особливого статусу позивача,
визначеного Законом України "Про
міліцію", суд зазначає, що Закон України
"Про міліцію" не містить будь-яких
обмежень чи виключень для компенсації
моральної шкоди у разі порушення
конституційних прав осіб рядового і
начальницького складу органів
внутрішніх справ.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджується, що порушення законних
прав позивача, яке полягало у
несвоєчасній видачі Міністерством
внутрішніх справ України наказів,
призвело до моральних страждань,
втрати ним нормальних життєвих
зв'язків і вимагало від позивача
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Разом з тим суд вважає завищеними
вимоги позивача щодо розміру такої
шкоди, яку ОСОБА_2 оцінив у 49901,64 грн.

Виходячи з принципу розумності та
достатності, а також відсутності
документального підтвердження
понесених моральних страждань, суд
вважає за необхідне стягнути з
Міністерства внутрішніх справ України
моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.

Разом з тим, оскільки допущення
протиправної бездіяльності
Управлінням Міністерства внутрішніх
справ України в Кіровоградській
області судом не встановлено, підстави
для стягнення моральної шкоди також
відсутні.

Відповідно до частини першої статті 11
Кодексу адміністративного судочинства
України розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно із частиною першою статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення.

Таким чином, суд, перевіривши матеріали
справи, оцінивши надані докази, дійшов
висновку, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Відповідно до положень частини третьої
статті 94 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо
адміністративний позов задоволено
частково, судові витрати, здійснені
позивачем, присуджуються йому
відповідно до задоволених вимог, а
відповідачу - відповідно до тієї
частини вимог, у задоволенні яких
позивачеві відмовлено.

Оскільки спір вирішено частково на
користь позивача, звільненого від
сплати судового збору, а також за
відсутності витрат позивача,
пов'язаних із залученням свідків та
проведенням судових експертиз, судові
витрати (судовий збір) стягненню з
відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до
Міністерства внутрішніх справ України,
Управління Міністерства внутрішніх
справ України в Кіровоградській
області про визнання бездіяльності
незаконною, стягнення моральної шкоди
задовольнити частково.

Визнати незаконною бездіяльність
Міністерства внутрішніх справ України,
що полягає у несвоєчасному прийнятті
наказу від 11 вересня 2014 року №1838 о/с та
наказу від 06 жовтня 2014 року №2019 о/с.

Стягнути з Міністерства внутрішніх
справ України на користь ОСОБА_2
моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн /дві
тисячі гривень 00 копійок/.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
судове рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до
Харківського апеляційного
адміністративного суду через
Полтавський окружний адміністративний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення постанови з одночасним
надісланням її копії до суду
апеляційної інстанції. У разі
застосування судом частини третьої
статті 160 Кодексу адміністративного
судочинства України, а також прийняття
постанови у письмовому провадженні
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
постанови.

Повний текст постанови складено 08
грудня 2014 року.

Головуючий суддя Л.М. Петрова суддя
суддя І.Г. Ясиновський С.С. Бойко