Справа № 826/12254/14
Суддя: Шостак О.О.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Шостак О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

25 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Шостака О.О.,

суддів:
Мамчура Я.С., Желтобрюх І.Л.,

при секретарі:
Лебедєвій Ю.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві, без фіксування
технічними засобами, в порядку ст. 41 КАС
України, апеляційну скаргу Громадянина
Шрі-Ланки ОСОБА_1 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від "10" жовтня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
громадянин Шрі-Ланки ОСОБА_1 до
Головного управління Державної
міграційної служби України в м. Києві,
Державної міграційної служби України
про визнання неправомірним та
скасування наказу і рішення,
зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Окружного
адміністративного суду міста Києва з
позовом до Головного управління
Державної міграційної служби України в
м. Києві, Державної міграційної служби
України у якому просив:

- изнати протиправними та скасувати
наказ Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві від 15.04.2014 № 172 про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1
та рішення Державної міграційної
служби України від 01.07.2014 № 20-14 про
відхилення скарги на рішення органу
державної міграційної служби про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту, громадянина
Шрі-Ланки ОСОБА_1; -
зобов'язати Головне управління
Державної міграційної служби України в
місті Києві повторно розглянути заяву
громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 про
визнання біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
"10" жовтня 2014 року в задоволені позову
було відмолвено.

Не погоджуючись із прийнятими судовими
рішеннями, позивач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду від 10.10.2014 року та
прийняте нове рішення, яким
задовольнити позов. Свої вимоги
обґрунтовує тим, щ о судом першої
інстанції було порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
Громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 - залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
"10" жовтня 2014 року - залишити без змін,
виходячи із наступного.
Відповідно до ст. 159 КАС України
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин у адміністративній
справі, підтверджених такими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.
Згідно ст. 200 КАС України
суд апеляційної інстанції залишає
скаргу без задоволення, а постанову
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Як було встановлено судом першої
інстанції, позивач є громадянином
Шрі-Ланки, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в
місті Джафна, за національністю - таміл,
за віросповіданням-індуїст. 27.03.2014
року позивач звернувся до міграційного
органу з заявою-анкетою про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту. Як підставу
звернення за захистом вказав, що
покинув країну походження і не може
туди повернутися через страх за своє
життя по причині того, що його брат у 2003
році приєднався до організації Тигри
визволення Таміл Ісламу («Тигри»).
Також зазначив, що коли він навчався у
коледжі, його було затримано через
підозру у теракті, який був вчинений у
квітні 2008 року в м. Джафна. Теракт
вчинила організація Тигри визволення
Таміл Ісламу проти армії Шрі-Ланки.
Після чого його забрали в табір для
військових і тримали 10 днів. Під час
перебування у таборі його тримали в
заритій кімнаті, били дубинками та
допитували про брата. Потім його батьки
привезли документ, що він є студентом
коледжу і його відпустили, але
зобов'язали кожного дня з'являтись в
цей табір та розписуватись про те, що
він знаходиться за місцем проживання.
Крім того, зазначив про наявність у
нього нововиявлених обставин для
звернення до міграційного органу з
відповідною заявою, а саме: розшук
його в Шрі-Ланці, про що свідчить ордер
на арешт від 23.10.2009 року.
В результаті
чого, 01.07.2014 року Державною міграційною
службою України винесено рішення №20-14
про відхилення скарги громадянина
Шрі-Ланки ОСОБА_1 на рішення органу
міграційної служби про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту Не погоджуючись з
оскаржуваними наказом та рішенням
відповідачів та вважаючи їх такими, що
підлягають скасуванню, позивач
звернувся з даним позовом до суду за
захистом своїх прав. Не
погоджуючись з вищевикладеними
обставинами, позивач звернувся до суду
з відповідни позовом.

Окружний адміністративний суд м. Києва
прийшов до висновку про необхідність
відмовити в задоволені позову.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Так, спеціальним законом, який
визначає порядок регулювання
суспільних відносин у сфері визнання
особи біженцем, особою, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
втрати та позбавлення цього статусу, а
також встановлення правового статусу
біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту і яким надано
тимчасовий захист в Україні, є Закон
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI.

Відповідно до
пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №
3671-VI встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.
Згідно з
приписами частини 5 статті 5 Закону №
3671-VI особа, яка на законних підставах
тимчасово перебуває в Україні, і під
час такого перебування в країні її
громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.
Відповідно до частини 1 та
частини 2 статті 7 Закону № 3671-VI
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту проводиться на підставі заяви
про визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника. Заявник, якому виповнилося
вісімнадцять років, подає заяву про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
викладає основні відомості про себе та
обставини, що змусили його залишити
країну походження.
До заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (частина 7 статті 7 Закону №
3671-VI).
Відповідно до частини 4 статті
8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення
або відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, приймається на
підставі письмового висновку
працівника, який веде справу, і
оформлюється наказом уповноваженої
посадової особи центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту.

Частиною 6 статті 8 Закону № 3671-VI
встановлено, що рішення про відмову в
оформленні документів для вирішення
питань щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, приймаються за заявами, які є
очевидно необґрунтованими, тобто якщо
у заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, а також якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу, а так
само за заявами, поданими особами, яким
було відмовлено у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.
У разі прийняття рішення
про відмову в оформленні документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом трьох
робочих днів з дня його прийняття
надсилає заявнику або його законному
представнику письмове повідомлення з
викладенням причини відмови і
роз'ясненням порядку оскарження такого
рішення (частина 7 статті 8 Закону №
3671-VI). Згідно Конвенції про статус
біженців 1951 року та статті 1 Закону №
3671-VI, поняття «біженець» включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.
Під час
вирішення питання щодо надання статусу
біженця повинні враховуватися всі
чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.
Крім того,
«побоювання стати жертвою
переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Ситуація у країні
походження при визнанні статусу
біженця є доказом того, що суб'єктивні
побоювання стати жертвою
переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником. Таке цілком
обґрунтоване побоювання повинно
існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні.
Таким
чином, особа, яка шукає статусу біженця
або особа, яка потребує додаткового
захисту, має довести, що її подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує її
життю та свободі і така ситуація
склалася внаслідок її переслідування
за ознакою раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.

Законом України від 21.10.1999 року
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік), що встановлює критерії оцінки при
здійсненні процедур розгляду заяви
особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та
стандарти доказів у заявах біженців»
встановлено, що факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як
усні, так і документальні. Заявник
повинен переконати посадову особу
компетентного органу у правдивості
своїх фактичних тверджень.
Згідно пункту 66 Керівництва з
процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.
Зважаючи на Загальнодержавну програму
адаптації законодавства України до
законодавства Європейського Союзу,
вбачається, що згідно з пунктом 5 статті
4 Директиви Ради Європейського Союзу
від 27 квітня 2004 року № 8043/04 «Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається» заяви є
обґрунтованими, якщо виконуються такі
умови: заявник зробив реальну спробу
обґрунтувати свою заяву; усі важливі
факти, що були в його розпорядженні,
були надані, і було задовільне
пояснення відносно будь-якої
відсутності інших важливих фактів;
твердження заявника є зрозумілими та
правдоподібними і не протирічать
конкретній та загальній інформації за
його справою; заявник подав свою заяву
про міжнародний захист як можливо
раніше, якщо заявник не зможе довести
відсутність поважної причини для
подання такої заяви; встановлено, що в
цілому заявник заслуговує довіри.

Матеріали справи свідчать, що
звернення позивача до органів
міграційної служби з заявою - анкетою
від 27.03.2014 року про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, є повторним.

Позивач 29.10.2012 року звертався
до Управління Державної міграційної
служби України в місті Києві із заявами
про надання статусу біженця та про
визнання його біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 05.04.2013 № 219-13 позивачу
відмовлено у визнанні його біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Не погоджуючись з
вказаним вище рішенням, останній
оскаржив його до Окружного
адміністративного суду міста Києва.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
12.07.2013 у справі № 826/7464/13-а у
задоволенні позовних вимог
громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 -
відмовлено.

Вказаним судовим рішенням встановлено,
що в обґрунтування підстав для надання
останньому статусу біженця позивач
посилався на те, що країну свого
походження він залишив по причині того,
що його брат у 2003 році приєднався до
організації Тигри визволення Таміл
Ісламу, після організації
терористичного акту у квітні 2008 року
позивача разом з іншими громадянами
чоловічої статі забрали до табору
військових, де били та допитували про
брата. Після звільнення через 10 днів,
його зобов'язали кожного дня приходити
до табору та відмічатись.
Також рішеннями встановлено, що саме
підозра ОСОБА_1 у вчиненні
терористичного акту у квітні 2008 та
покладення на нього обов'язку
відмічатись за місцем проживання стали
причинами його виїзду з країни
походження.
З огляду на викладене вище,
Окружний адміністративний суд міста
Києва у своєму рішенні дійшов висновку,
що позивачем не доведено факту, що
подальше перебування його у країні
походження або повернення до неї
реально загрожує його життю та свободі
і така ситуація склалася внаслідок
переслідування його за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства, належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.
Вказана вище постанова залишена без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 22.10.2013 року.

За таких обставин, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про правомірність
винесення Головним управлінням
Державної міграційної служби України в
місті Києві наказу від 15.04.2014 про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту та
відсутність підстав для задоволення
адміністративного позову в цій
частині.
З огляду на викладене, повно та
всебічно дослідивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції, викладені в постанові від
10.10.2014 року, та не можуть бути
підставами для її скасування.

Враховуючи
вищенаведене, колегія суддів дійшла
висновку, що судом першої інстанції
було вірно встановлено фактичні
обставини справи, надано належну
оцінку дослідженим доказам та
прийнято законне та обґрунтоване
рішення у відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права.
В зв'язку з цим колегія суддів вважає
необхідним апеляційну скаргу
Громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 - залишити
без задоволення, а постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва
від "10" жовтня 2014 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198,
200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

В задоволені апеляційної скарги
Громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 -
відмовити.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від "10" жовтня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
відповідно до вимог ч. 2 ст. 212 КАС
України та може бути оскаржена в
двадцятиденний термін шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
О.О. Шостак

Судді Я.С. Мамчур

І.Л. Желтобрюх

.

Головуючий суддя
Шостак О.О.

Судді:
Мамчур Я.С

Желтобрюх І.Л.