Справа № 813/580/14
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 р.
№
876/3893/14 Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:
Гінди О.М.

суддів:
Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань:
Щерби С.Б.

представник позивача -
Водолазький Д.Д.

відповідач -
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
Львівського міського центру
зайнятості на постанову Львівського
окружного адміністративного суду від 25
березня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Львівського
міського центру зайнятості до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості, -

встановив:

23.01.2014 позивач - Львівський МЦЗ
звернувся в суд із адміністративним
позовом до відповідача - ОСОБА_3 у якому
просив стягнути з відповідача 2223,58 грн
надміру виплаченої грошової допомоги
по безробіттю.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що 11.09.2012 ОСОБА_3 на
підставі його заяви поновлено статус
безробітного з виплатою допомоги по
безробіттю. Під час проведення
розслідування страхового випадку та
обґрунтованості виплати відповідачу
допомоги по безробіттю, позивачем
встановлено, що порушення вимог Закону
України «Про зайнятість населення»,
приховав факт відносин
цивільно-правового характеру з ПАТ
Комерційний банк «ПриватБанк»,
внаслідок чого безпідставно одержав
допомогу по безробіттю в сумі 2223,58 грн.
Враховуючи те, що відповідач вказані
кошти не повернув у добровільному
порядку, позивач просить стягнути їх в
судовому порядку.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 25.03.2014 у
задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою не погодився
відповідач та оскаржив її в
апеляційному порядку. Вважає, що така
прийнята з неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для справи
та з порушенням норм матеріального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, а тому просить її
скасувати та прийняти нову постанову,
якою у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог
апелянт посилається на те, що при
обміні інформацією між Львівським МЦЗ
та ДПС України встановлено отримання
відповідачем у 1-2 кварталах 2013 року від
ПАТ КБ «Приват Банк» виплат відповідно
до умов цивільно-правового договору, у
вигляді премії за надання послуг за
залучення нових клієнтів, що у
розумінні ст. 3 Закону України «Про
зайнятість населення» є доходом та
впливає на виплату допомоги по
безробіттю.

Представник апелянта у судовому
засіданні апеляційну скаргу підтримав
та просить її задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні
апеляційну скаргу заперечив та просить
залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав
доповідь судді-доповідача, пояснення
відповідача та представника позивача,
перевірив матеріали справи та
обговорив підстави і межі апеляційних
вимог, вважає, що апеляційна скарга
задоволеною бути не може.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_3 звернувся до Львівського
міського центру зайнятості в пошуках
роботи 11.09.2012, у зв'язку з чим з цієї дати
йому поновлено статус безробітного та
призначено виплату допомоги по
безробіттю. У своїй заяві ОСОБА_3
зазначив, що не має постійного або
тимчасового заробітку, в т. ч. за
договорами цивільно-правового
характеру, а в додатку до заяви вказано,
що він не виконує роботи, не надає
послуги відповідно до укладеного
договору цивільно-правового характеру.

Під час проведення розслідування
страхового випадку та обґрунтованості
виплати відповідачу допомоги по
безробіттю, позивачем була отримана
інформація про дохід відповідача в
період перебування на обліку як
безробітного.

На підтвердження вищевказаних даних
позивачем було здійснено перевірку
достовірності інформації отриманої
при обміні даними з податковим органом,
про що складено акт розслідування
страхового випадку та обґрунтованості
виплат матеріального забезпечення
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» та з'ясовано, що ОСОБА_3, під
час перебування на обліку в центрі
зайнятості як безробітного
виплачувалась премія (винагорода)
протягом I, II кварталів 2013 року від ПАТ
КБ «ПриватБанк» за надання послуги із
залучення нових клієнтів.

У зв'язку з тим, що відповідач отримував
вищевказану премію (винагороду), яка на
думку позивача, є здійсненням іншої
діяльності за винагороду в період
одержання допомоги по безробіттю,
Львівський міський центр зайнятості
вважає, що ОСОБА_3 необхідно повернути
незаконно отриману допомогу по
безробіттю за період з 01.01.2013 по 15.03.2013 у
сумі 2 223,58 грн.

На підставі вищенаведеного, Львівським
міським центром зайнятості було
прийнято наказ від 27.11.2013 № 830-ш «Про
відшкодування ОСОБА_3 коштів», яким
зобов'язано відповідача повернути
виплачену йому суму матеріального
забезпечення на випадок безробіття у
сумі 2223,58 грн.

Вказані кошти відповідачем у
добровільному порядку не відшкодовані,
у зв'язку з чим Львівський МЦЗ
звернувся в суд з розглядуваним
позовом.

Вирішуючи цей спір, суд першої
інстанції дійшов висновку, що позов
задоволеним бути не може, оскільки
ОСОБА_3 у жодних трудових відносинах із
ПАТ КБ «ПриватБанк» не перебував та не
перебуває, послуг відповідно до
укладеного договору
цивільно-правового характеру
останньому не надавав, відповідачем не
порушено вимоги встановлені Законом
України «Про зайнятість населення». Що
ж до проведення Львівським міським
центром зайнятості звірки
розслідування страхового випадку та
обґрунтованості виплат матеріального
забезпечення ОСОБА_3, то суд встановив,
що позивачем не було встановлено яку
саме суму коштів було отримано ОСОБА_3
від ПАТ КБ «ПриватБанку» та у якому
розмірі податковим органом було
здійснено оподаткування. Відтак, суд
вважає, що проведена звірка є такою, що
проведена необ'єктивно та не в повному
обсязі, а відповідно позивач при її
проведенні діяв не на підставі, не в
межах та не у спосіб, що передбаченні
Конституцією та законами України.

Суд апеляційної інстанції,
переглядаючи справу в апеляційному
порядку, вважає за необхідне зазначити
таке.

Частиною 3 статті 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» визначено, що сума
виплаченого забезпечення та вартості
наданих соціальних послуг
застрахованій особі внаслідок
умисного невиконання нею своїх
обов'язків та зловживання ними
стягується з цієї особи відповідно до
законодавства України з моменту
виникнення обставин, що впливають на
умови виплати їй забезпечення та
надання соціальних послуг.

Із матеріалів справи встановлено, що
відповідно до договору про банківське
обслуговування, укладеного між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3, банком
публічно запропоновано усім клієнтам
виплати за залучення нових клієнтів.
Банком запроваджено нову систему та
затверджені Правила, згідно з якими
розширені права клієнтів та визначено
випадки, за яких банком проводяться
виплати клієнтам, що надали інформацію,
необхідну для випуску послуг та для
залучення нового клієнта діють
спеціальні умови, які є частиною Умов
та правил надання банківських послуг.
Тобто, відповідачем не виконувались
роботи за цивільно-правовим договором,
а отримана ним винагорода - це виплата
банком своїм клієнтам, що надали
інформацію, необхідну для випуску
банківського продукту/послуг та для
залучення нового клієнта.

У даному випадку, у договорі про
банківське обслуговування відсутні
істотні умови договору, за якими
Клієнту перераховується виплата, а
згода з умовами банківського
обслуговування не є прийняттям
пропозиції другою стороною (акцептом),
за якими банком перераховується
виплата. Тобто, у момент підписання
договору на банківське обслуговування,
у сторін не виникає прав та обов'язків
за офертою щодо можливого
перерахування банком Клієнту грошових
коштів за залучення нових клієнтів.

Такі відносини відносяться до
недоговірних зобов'язань та
регулюються підрозділом 2 глави 78
Цивільного кодексу України, відповідно
до якого публічна обіцянка винагороди -
це звернена до невизначеного кола осіб
обіцянка майнової винагороди за
досягнення обумовленого результату
тому, хто досягне цього результату. За
своєю юридичною природою публічна
обіцянка винагороди є одностороннім
умовним правочином, підставою
виникнення якого є складний юридичний
склад, що містить елементи двох
односторонніх правочинів - публічної
обіцянки винагороди та відклику на
нього у вигляді досягнення об умовного
результату. Вони мають зустрічний
характер і повинні відповідати один
одному, однак їх здійснення не означає
укладення договору. Обіцянка
винагороди не є офертою, а досягнення
результату не є акцентом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
зайнятість населення» безробітними
визнаються працездатні громадяни
працездатного віку, які через
відсутність роботи не мають заробітку
або інших передбачених законодавством
доходів і зареєстровані у державній
службі зайнятості як такі, що шукають
роботу.

Підпунктом «б» п.3 ст.1 Закону України
«Про занятість населення» встановлено,
що в Україні до зайнятого населення
належать громадяни, що проживають на
території держави на законних
підставах, які самостійно забезпечують
себе роботою, включаючи підприємців.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» видами забезпечення є
допомога по безробіттю, матеріальна
допомога у період професійної
підготовки, перепідготовки або
підвищення кваліфікації безробітної.

Статтею 31 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття» встановлений вичерпаний
перелік підстав, за яких виплати по
безробіттю мають бути зупинені. Цей
перелік не містить такої обставини, як
виконання умов цивільно-правових угод
оферти винагороди, за предметом яких їх
не можна було б віднести до трудових
угод та договорів за якими б виникали
певні обов'язки щодо надання послуг
банку.

З огляду на викладене, можна дійти
висновку, що отримання відповідачем
винагороди у якості споживача
банківських послуг не є обставиною, що
впливає на умови виплати йому допомоги
по безробіттю та перебування його у
статусі безробітного, а тому відсутні
підстави для стягнення з відповідача
виплаченого матеріального
забезпечення у вигляді допомоги по
безробіттю відповідно до ч. 3 ст. 36
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування на випадок
безробіття».

Такі висновки суду апеляційної
інстанції відповідають правовій
позиції Верховного Суду України, який у
своїй постанові від 30.09.2014 № 21-367а14
зазначив, що надавши Банку послуги із
залучення нових клієнтів, за що була
отримана відповідна винагорода, особа
приєдналася до публічної обіцянки
винагороди, повідомленої при
підписанні договору про банківське
обслуговування, тобто фактично вчинила
інший односторонній правочин -
передала результат, обумовлений у
вказаній обіцянці. Таким чином, між
згаданими суб'єктами виникли
зобов'язання з публічної обіцянки
винагороди - різновиду недоговірних
зобов'язань, а не з надання послуг за
цивільно-правовою угодою. Надання
таких послуг не можна віднести і до
інших ознак зайнятого населення,
визначених у пункті 3 статті 1 Закону №
803-ХІІ. Таким чином, вчинення
зареєстрованою у центрі зайнятості
особою - клієнтом банківської установи
за договором про банківське
обслуговування - дій на досягнення
результату за наданою такою установою
публічною обіцянкою винагороди, не
змінює статусу цієї особи як
безробітної у розумінні Закону № 803-ХІІ
та не впливає на умови виплати їй
матеріального забезпечення на випадок
безробіття, тому стягнення такого
забезпечення на підставі частини
третьої статті 36 Закону № 1533-ІІІ є
неправомірним.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції правильно відмовив у
задоволенні позову, повно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування оскарженої
постанови, суд апеляційної інстанції
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254
КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Львівського
міського центру зайнятості - залишити
без задоволення, а постанову
Львівського окружного
адміністративного суду від 25 березня
2014 року у справі № 813/580/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня
набрання нею законної сили, може бути
подана касаційна скарга безпосередньо
до Вищого адміністративного суду
України.

Головуючий:
О.М. Гінда

Судді:
В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та
підписана 05.12.2014.