Справа № 816/1503/14
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2014-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2014 р.Справа № 816/1503/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бартош Н.С.

Суддів: Донець Л.О. , Мельнікової Л.В.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
Державної податкової інспекції у
м.Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавської області на
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 04.08.2014р. по
справі № 816/1503/14

за позовом ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
м.Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавської області

про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень, вимоги та рішення
про застосування штрафних санкцій,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, фізична особа-підприємець
ОСОБА_1, звернулась до суду з позовною
заявою до Державної податкової
інспекції у м. Полтаві Головного
управління Міндоходів у Полтавській
області про визнання протиправними та
скасування податкових
повідомлень-рішень: від 24 лютого 2014
року № про збільшення суми
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість у розмірі 45 438,00 грн., з
яких 37 957,00 грн.. - за основним платежем,
7481,00 грн. - за штрафними (фінансовими)
санкціями і № про збільшення
грошового зобов'язання з податку на
доході фізичних осіб, що сплачений
фізичними особами за результатами
річного декларування у розмірі 41 924,74
грн., з яких: 33 539,79 грн. - за основним
платежем, 8384,95 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями; і вимоги від 25
квітня 2014 року № Ю- про сплату
боргу (недоїмки) єдиного внеску на суму
77 056 грн. 16 коп. та рішення № від 25
квітня 2014 року про застосування
штрафних санкцій на суму 9 690 грн. 94 коп.

Постановою Полтавського окружного
адміністративного суду від 04.08.2014 року
позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення від 24
лютого 2014 року № в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
за платежем податок на доходи фізичних
осіб за основним платежем в сумі 25 428
грн. 09 коп. та за штрафними (фінансовими)
санкціями в сумі 6 357 грн. 03 коп.

Визнано протиправним та скасовано
податкове повідомлення - рішення від 24
лютого 2014 року № в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
за платежем податок на додану вартість
за основним платежем в сумі 35 569 грн. 50
коп. та за штрафними (фінансовими)
санкціями в сумі 7 480 грн.

Визнано протиправною та скасовано
вимогу Державної податкової інспекції
у м. Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
сплату боргу (недоїмки) від 25 квітня 2014
року № Ю- в частині нарахованої
недоїмки 61 772 грн. 35 коп.

Визнано протиправним та скасовано
рішення про застосування штрафних
санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску №
від 25 квітня 2014 року в частині
нарахування штрафних санкцій у розмірі
7 398 грн. 37 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 до Державного
бюджету України судовий збір у розмірі
239 (двісті тридцять дев'ять) гривень 09
(дев'ять) копійок.

ОСОБА_1, не погоджуючись з постановою
суду, в апеляційній скарзі вказує, що
рішення є частково необґрунтованим та
частково незаконним, прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просить суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 04.08.2014 року
в частині відмови в задоволенні
позовних вимог та прийняти нову, якою
задовольнити позовні вимоги в цій
частині .

Державна податкова інспекція у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавської області не
погодившись із рішенням суду, подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції від 04.08.2014 р. в частині
задоволення позовних вимог, з підстав
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права при неповному
з'ясуванні обставин справи, та винести
нову постанову, якою відмовити в
задоволенні позову повністю.

У відповідності до положень ст. 197 КАС
України, зазначена адміністративна
справа розглянута в порядку письмового
провадження.

Дослідивши матеріали справи колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню з
огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено судом апеляційної
інстанції, що ОСОБА_1 у встановленому
законом порядку зареєстрована як
фізична особа-підприємець 25.05.2001. З
05.06.2001 перебуває на обліку платник
податків та з 09.07.2007 є платником ПДВ /т.
І, а.с. 11, 12/.

Діяльністю позивача є використання
вантажного автомобільного транспорту
(код за КВЕД-2010 49.41).

У період з 13 по 30 січня 2014 року
фахівцями ДПІ у м. Полтаві проведено
документальну планову виїзну
перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо
своєчасності, достовірності, повноти
нарахування та сплати податків і
зборів за період з 01.01.2011 по 31.12.2012,
дотримання законодавства щодо
укладення трудового договору,
оформлення трудових відносин з
працівниками, правильності
нарахування, обчислення та сплати
єдиного внеску на загальнообов'язкове
соціальне страхування, виконання вимог
валютного та іншого законодавства за
період з 01.01.2011 по 31.12.2012.

За результатами перевірки складено акт
від 06 лютого 2014 року №616/16-01-17-01-11/НОМЕР_4
(далі по тексту - акт перевірки) /т. І, а.с.
18-49/, за висновками якої встановлено
заниження податку на доходи фізичних
осіб на суму 33539,79 грн., чим порушено
вимоги пункту 44.1. статті 44, підпунктів
139.1.5., 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів
177.2., 177.4. статті 177 Податкового кодексу
України, а також заниження податку на
додану вартість на 37957,00 грн., чим
порушено вимоги пунктів 198.1., 1998.3., 198.6.,
статті 198 Податкового кодексу України;
пункту 2 частини 1 статті 7 та частини 11
статті 8 Закону України "Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування", в результаті
чого позивачем занижено єдиний
соціальний внесок за 2011 - 2012 роки в сумі
77 056 грн. 16 коп. /т. І, а.с. 48/.

Позивач не погодилася з висновками
викладеними в акті перевірки від 06
лютого 2014 року та звернулася зі скаргою
до податкового органу, що проводив
перевірку.

Листом від 24 лютого 2014 року №
1598/Д16-01-17-01-26 ДПІ у м. Полтаві повідомило
позивача про те, що порушення,
викладені в акті перевірки від 06 лютого
2014 року №616/16-01-17-01-11/НОМЕР_4,
залишаються без змін, а заперечення до
акту перевірки - без задоволення /т. 1 а.
с. 63-70/.

На підставі даних висновків акта
перевірки ДПІ у м. Полтаві 24 лютого 2014
року винесено податкові
повідомлення-рішення № про
збільшення суми грошового зобов'язання
з податку на додану вартість у розмірі
45 438,00 грн., з яких 37957,00 грн. - за основним
платежем, 7481,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями; № про
збільшення грошового зобов'язання з
податку на доході фізичних осіб, що
сплачений фізичними особами за
результатами річного декларування у
розмірі 41 924,74 грн., з яких: 33539,79 грн. - за
основним платежем, 8384,95 грн. - за
штрафними (фінансовими) санкціями /т. І,
а.с. 13, 15/; та рішення № , яким
визначено грошове зобов'язання з
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування на
загальну суму 80 908 грн. 97 коп.

Рішенням Головного управління
Міндоходів у Полтавській області від 10
квітня 2014 року № 277/Д16-31-10-04-12 скасовано
рішення від 24 лютого 2014 року № в
частині основного платежу в сумі 77 056
грн. 16 коп., зобов'язано ДПІ у м. Полтаві
сформувати і виставити вимогу про
сплату боргу (недоїмки) та прийняти
рішення про застосування штрафних
санкцій щодо донарахування
територіальним органом доходів і
зборів або платником своєчасно не
нарахованого єдиного внеску.

Відповідачем винесено вимогу від 25
квітня 2014 року № Ю- про сплату
боргу (недоїмки) єдиного внеску на суму
77056 грн. 16 коп. та рішення № від 25
квітня 2014 року про застосування
штрафних санкцій за донарахування
територіальним органом доходів і
зборів не нарахованого єдиного внеску
на суму 9690 грн. 94 коп.

Не погоджуючись із податковими
повідомленнями-рішеннями, вимогою та
рішенням про застосування штрафних
санкцій позивач звернулася до суду за
захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги є частково обґрунтовані
та частково доведені.

Колегія суддів частково погоджується з
такими висновками суду з наступних
підстав.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та Законами
України.

Спеціальним законом, який визначав
платників податку на прибуток, об'єкти,
базу та ставки оподаткування, перелік
неоподатковуваних та звільнених від
оподаткування операцій, порядок
обліку, звітування та внесення податку
до бюджету на час виникнення спірних
правовідносин був Закон України "Про
оподаткування прибутку підприємств"
від 28.12.1994 року № 334/94-ВР.

Вказаний Закон втратив чинність з 01
квітня 2011 року, крім пункту 1.20 (звичайна
ціна) статті 1 цього Закону, який діє до 1
січня 2013 року, у зв'язку із вступом в дію
Податкового кодексу України від 2
грудня 2010 року N 2755-VI, однак положення
даного Закону підлягають застосування
до спірних правовідносин, які виникли
та існували в 2011 році, тобто до набрання
чинності Податковим кодексом, оскільки
він був чинним на момент здійснення
розглядуваних господарських операцій
та на момент формування позивачем
спірних сум податкових витрат у 2011
році.

Відповідно до пункту 5.1 Закону України
№ 334/94-ВР валові витрати виробництва та
обігу - сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних як
компенсація вартості товарів (робіт,
послуг), які придбаваються
(виготовляються) таким платником
податку для їх подальшого використання
у власній господарській діяльності.

Витрати на утримання та експлуатацію, у
тому числі, на технічне обслуговування
об'єктів основних фондів, відносяться
до складу валових витрат підприємства
на підставі пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону №
334/94-ВР.

З 01 квітня 2011 року регулювання
оподаткування доходів фізичних осіб -
підприємців здійснюється нормами
Податкового кодексу України, зокрема
положеннями статті 177.

З акту перевірки вбачається, що
податковим органом встановлено
завищення витрат, відображених в
декларації про майновий стан і доходи
за 2011 рік, які безпосередньо пов'язані з
одержанням доходу, усього на суму 222 063
грн. 87 коп., в тому числі за 2011 рік у сумі
114428 грн. 05 коп. та за 2012 рік в сумі 107 635
грн. 82 коп.

До вищевказаних порушень увійшло,
серед іншого, завищення витрат на суму
32 108 грн. 07 коп. за 2011 рік на порушення
пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.9
пункту 139.1 статті 139, пункту 177.2, пункту
177.4 статті 177, пункту 44.1, пункту 44.6
статті 44 Податкового Кодексу України, а
саме: не підтверджено первинними
документами (розрахунковими,
платіжними, видатковими накладними та
ін.), тобто різниця між задекларованими
витратами в сумі 338 448 грн. 81 коп. та
наданими платником на перевірку в сумі
306 340 грн. 74 коп. (придбання ПММ та авто
хімії в сумі 183 000 грн. 31 коп., придбання
автозапчастин в сумі 82 319 грн. 98 коп.,
заробітна плата на нарахування на
заробітну плату в сумі 33 762 грн. 28 коп. та
ніші витрати в сумі 7 258 грн. 17 коп.).

В письмових поясненнях позивач
зазначив, що податкове повідомлення -
рішення від 24 лютого 2014 року № в
частині донарахування податку на
доходи з фізичних осіб, який
розраховувався з витрат позивача, у
розмірі 32 108 грн. 07 коп. позивачем не
оскаржується, оскільки у позивача
відсутні документально підтверджені
витрати за вищевказану суму. /т. 4 а. с.
1-2/

Щодо порушення підпункту 139.1.5 пункту
139.1 статті 139, пунктів 177.2, 177.4 статті 177,
пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу
України, внаслідок чого ФОП ОСОБА_1
неправомірно віднесено до складу
витрат, витрати на придбання запчастин,
шин, дисків, акумуляторів, газу
скрапленого на загальну суму 82 319 грн. 98
коп. за 2011 рік, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог підпункту 14.1.111
пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу
України матеріальні активи - основні
засоби та оборотні активи у будь-якому
вигляді (включаючи електричну, теплову
та іншу енергію, газ, воду), що не є
коштами, цінними паперами,
деривативами і нематеріальними
активами.

Пунктом 44 статті 44 Податкового кодексу
України визначено, що платники
податків зобов'язані вести облік
доходів, витрат та інших показників,
пов'язаних з визначенням об'єктів
оподаткування та/або податкових
зобов'язань, на підставі первинних
документів, регістрів бухгалтерського
обліку, фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством. Платникам
податків забороняється формування
показників податкової звітності,
митних декларацій на підставі даних, не
підтверджених документами, що
визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно положень пунктів 177.1, 177.2, 177.4
статті 177 Податкового кодексу України
доходи фізичних осіб - підприємців,
отримані протягом календарного року
від провадження господарської
діяльності, оподатковуються за
ставками, визначеними в пункті 167.1
статті 167 цього Кодексу. Об'єктом
оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та не грошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця. До переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
згідно з розділом III цього Кодексу.

З вищевикладеного встановлено, що
платник податків зобов'язаний вести
облік витрат, які мають бути
документально підтверджені та
безпосередньо пов'язані з отриманням
доходів, тобто з господарською
діяльністю платника податків.

Відповідач в акті перевірки зауважив,
що ФОП ОСОБА_1 не має права включати до
складу витрат витрати, як пов'язані з
використанням транспортного засобу
(вартість придбання запасних частин,
придбання шин, технічного
обслуговування), оскільки відповідно
до вимог підпункту 139.1.5 статті 139
Податкового кодексу України не
включаються до складу витрат, зокрема,
витрати на придбання, виготовлення,
будівництво, реконструкцію,
модернізацію та інше поліпшення
основних засобів.

Згідно з п. 177.4 ст. 177 Податкового
кодексу до переліку витрат,
безпосередньо пов'язаних з отриманням
доходів, належать документально
підтверджені витрати, що включаються
до витрат операційної діяльності
відповідно до розділу III цього Кодексу.

Підпунктом 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу встановлено, що до витрат
операційної діяльності включаються
витрати, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

Так, витрати на утримання, експлуатацію
та ремонт, страхування, оперативну
оренду основних засобів, інших
необоротних активів загально
виробничого призначення включаються
до складу загально виробничих витрат
(пп. "г" пп. 138.8.5 п. 138.8 ст. 138 Податкового
кодексу).

Витрати на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання включаються до складу
адміністративних витрат (пп. "в" пп. 138.10.2
п. 138.10 ст. 138 цього Кодексу).

Те саме стосується основних засобів,
пов'язаних зі збутом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг:
відповідні витрати включаються до
складу витрат на збут (пп. "д" пп. 138.10.3
цього пункту). Як загальновиробничі,
так і адміністративні витрати й
витрати на збут включаються до складу
витрат операційної діяльності згідно з
п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
витрати на пально-мастильні матеріали,
інші експлуатаційні витрати щодо
транспортного засобу, платник
податків, що перебуває на загальній
системі оподаткування, має право
віднести до складу податкових витрат.

Методологічні засади формування в
бухгалтерському обліку інформації про
основні засоби, інші необоротні
матеріальні активи та незавершені
капітальні інвестиції в необоротні
матеріальні активи (далі - основні
засоби), а також розкриття інформації
про них у фінансовій звітності
визначає Положення (стандарт)
бухгалтерського обліку 7 "Основні
засоби", затверджене наказом
Міністерства фінансів України від 27
квітня 2000 р. № 92 (зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 18 травня
2000 р. за N 288/4509)

Відповідно до пункту 4 Положення термін
"основні засоби" та "об'єкт основних
засобів" має таке значення: основні
засоби - матеріальні активи, які
підприємство/установа утримує з метою
використання їх у процесі
виробництва/діяльності або постачання
товарів, надання послуг, здавання в
оренду іншим особам або для здійснення
адміністративних і
соціально-культурних функцій,
очікуваний строк корисного
використання (експлуатації) яких
більше одного року (або операційного
циклу, якщо він довший за рік); об'єкт
основних засобів - це: закінчений
пристрій з усіма пристосуваннями і
приладдям до нього; конструктивно
відокремлений предмет, призначений для
виконання певних самостійних функцій;
відокремлений комплекс конструктивно
з'єднаних предметів однакового або
різного призначення, що мають для їх
обслуговування загальні
пристосування, приладдя, керування та
єдиний фундамент, унаслідок чого кожен
предмет може виконувати свої функції, а
комплекс - певну роботу тільки в складі
комплексу, а не самостійно; інший актив,
що відповідає визначенню основних
засобів, або частина такого активу, що
контролюється
підприємством/установою. Якщо один
об'єкт основних засобів складається з
частин, які мають різний строк
корисного використання (експлуатації),
то кожна з цих частин може визнаватися
в бухгалтерському обліку як окремий
об'єкт основних засобів.

Згідно пункту 5 ПБО 7 "Основні засоби"
для цілей бухгалтерського обліку
основні засоби класифікуються за
такими групами: 5.1. Основні засоби 5.1.1.
Земельні ділянки. 5.1.2. Капітальні
витрати на поліпшення земель, не
пов'язані з будівництвом. 5.1.3. Будівлі,
споруди та передавальні пристрої. 5.1.4.
Машини та обладнання. 5.1.5. Транспортні
засоби. 5.1.6. Інструменти, прилади,
інвентар (меблі). 5.1.7. Тварини. 5.1.8.
Багаторічні насадження. 5.1.9. Інші
основні засоби.

З акту перевірки та матеріалів справ
вбачається, що основним видом
економічної діяльності позивача є
діяльність вантажного автомобільного
транспорту (код за КВЕД-2010 49.41).

Також, позивачем отримано ліцензію
Міністерства транспорту та зв'язку
України на надання послуг з
перевезення пасажирів і вантажів
автомобільним транспортом загального
користування. Дозволений вид робіт -
внутрішні перевезення вантажів. Дата
прийняття та номер рішення про видачу
ліцензії 10 липня 2007 року НОМЕР_8. Строк
дії ліцензії з 21 липня 2007 року до 20
липня 2012 року /т. 6 а. с. 160/.

Позивач є власником та орендарем
рухомого майна, серед іншого,
вантажного транспорту - DAF 95-400 (1997 р. в.)
свідоцтво про державну реєстрацію
НОМЕР_7, Renault 340 (1992 р. в.) свідоцтво про
державну реєстрацію НОМЕР_9, Renault 420 (1996
р. в.) свідоцтво про державну реєстрацію
НОМЕР_10, напівпричепів - Titan Sream (1991 р. в.)
Свідоцтво про державну реєстрацію
НОМЕР_11, Groenewegen Dro (1995 р. в.) свідоцтво про
держану реєстрацію НОМЕР_12, Trailer (1991 р.
в.) свідоцтво про державну реєстрацію
НОМЕР_13 /т. 1 а. с. 20, 89; т. 6 а. с. 163-168/, які,
відповідно до вимог Положення
(стандарт) бухгалтерського обліку 7
"Основні засоби" є основними засобами
та класифікуються за групою 5.1.5
"Транспортні засоби".

За нормами пунктів 14-15 ПБО 7 "Основні
засоби": первісна вартість основних
засобів збільшується на суму витрат,
пов'язаних з поліпшенням об'єкта
(модернізація, модифікація, добудова,
дообладнання, реконструкція тощо), що
призводить до збільшення майбутніх
економічних вигод, первісно очікуваних
від використання об'єкта. Залишкова
вартість основних засобів зменшується
у зв'язку з частковою ліквідацією
об'єкта основних засобів. Первісна
(переоцінена) вартість основних
засобів може бути збільшена на суму
витрат, пов'язаних з поліпшенням та
ремонтом об'єкта, визначену у порядку,
встановленому податковим
законодавством (пункт 14). Витрати, що
здійснюються для підтримання об'єкта в
робочому стані (проведення технічного
огляду, нагляду, обслуговування,
ремонту тощо) та одержання первісно
визначеної суми майбутніх економічних
вигод від його використання,
включаються до складу витрат (пункт 15).

Отже у бухгалтерському обліку
відображення та розподіл витрат на
поліпшення і ремонт основних засобів
відповідно до ПБО 7 залежить від того,
приводять такі ремонти й поліпшення до
збільшення майбутніх первісно
очікуваних економічних вигід від
використання об'єкта чи забезпечують
його підтримання у робочому стані.

До того ж, пунктом 22 Методичних
рекомендацій з бухгалтерського обліку
основних засобів, затверджених наказом
Міністерства фінансів України від 30
вересня 2003 р. № 561 визначено, що рішення
про характер і ознаки здійснюваних
підприємством робіт, тобто, чи
спрямовані вони на підвищення
техніко-економічних можливостей
(модернізація, модифікація, добудова,
реконструкція) об'єкта, що приведе у
майбутньому до збільшення економічних
вигод, чи здійснюються вони для
підтримання об'єкта в придатному для
використання стані та одержання
первісно визначеної суми майбутніх
економічних вигод від його
використання, приймається керівником
підприємства з урахуванням
результатів аналізу існуючої ситуації
та суттєвості таких витрат.

Витрати, що здійснюються для
підтримання об'єкта в робочому стані та
одержання первісно визначеної суми
майбутніх економічних вигод від його
використання (технічний огляд,
технічне обслуговування, ремонт тощо),
включаються до складу витрат звітного
періоду (пункт 32 Методичних
рекомендацій).

Згідно пункту 146.11 Податкового кодексу
України первісна вартість основних
засобів збільшується на суму витрат,
пов'язаних із ремонтом та поліпшенням
об'єктів основних засобів
(модернізація, модифікація, добудова,
дообладнання, реконструкція), що
приводить до зростання майбутніх
економічних вигод, первісно очікуваних
від використання об'єктів у сумі, що
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів, що підлягають амортизації, на
початок звітного податкового року з
віднесенням суми поліпшення на об'єкт
основного засобу, щодо якого
здійснюється ремонт та поліпшення.

Сума витрат, що пов'язана з ремонтом та
поліпшенням об'єктів основних засобів,
у тому числі орендованих або отриманих
у концесію чи створених (збудованих)
концесіонером у розмірі, що не
перевищує 10 відсотків сукупної
балансової вартості всіх груп основних
засобів на початок звітного року,
відноситься платником податку до
складу витрат (пункт 146.12 Податкового
кодексу України).

У разі якщо договір оперативної оренди
(лізингу) чи концесії зобов'язує або
дозволяє орендарю чи концесіонеру
здійснювати ремонти та/або поліпшення
об'єкта оперативної оренди (лізингу) чи
концесії, частина вартості таких
ремонтів та/або поліпшень у сумі, що
перевищує віднесену на витрати згідно
з абзацом другим пункту 146.11 та пункту
146.12 цієї статті, амортизується
орендарем чи концесіонером як окремий
об'єкт в порядку, встановленому для
групи основних засобів, до якої
відноситься об'єкт оперативної оренди
(лізингу) чи концесії, що ремонтується
та/або поліпшується (пункт 146.19
Податкового кодексу України).

Наведені норми не дозволяють в
довільному порядку відносити витрати
на ремонт до податкових витрат: в 10 %
(якщо допустима сума не перевищена) або
на збільшення вартості (створення
об'єкту амортизації для орендованих
основних засобів).

З даного пункту вбачається, що
збільшення балансової вартості
основних засобів для цілей податкового
обліку відбувається після перевищення
10-відсоткового ліміту на віднесення
ремонтів до податкових витрат звітного
періоду. Причому у наведеній нормі
йдеться виключно про поліпшення, які
призведуть до збільшення майбутніх
економічних вигод.

Враховуючи те, що спеціальні правила
обліку ремонтів в Податковому кодексі
встановлені виключно для тих
поліпшень, які призведуть до зростання
майбутньої економічної вигоди, і яка
попередньо очікується від
використання об'єктів, і саме такі
ремонти включаються до податкових
витрат у складі 10 відсотків від
сукупної балансової вартості всіх груп
основних засобів, які підлягають
амортизації, на початок звітного
податкового року вбачається, що інші
ремонти (поточні та середні ремонти,
деякі види капітальних ремонтів)
відображаються в податковому обліку
без обмежень їх вартості (10 відсотковий
ліміт на них не розповсюджується), але з
урахуванням вимог пункту 138.4
Податкового кодексу України.

Підпунктом 138.1 ст. 138 Податкового
кодексу встановлено, що до витрат
операційної діяльності включаються
витрати, які визначаються згідно з
пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -
138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

Так, витрати на утримання, експлуатацію
та ремонт, страхування, оперативну
оренду основних засобів, інших
необоротних активів
загальновиробничого призначення
включаються до складу
загальновиробничих витрат (пп. "г" пп.
138.8.5 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу).

Витрати на утримання основних засобів,
інших необоротних матеріальних
активів загальногосподарського
використання включаються до складу
адміністративних витрат (пп. "в" пп. 138.10.2
п. 138.10 ст. 138 цього Кодексу). Те саме
стосується основних засобів,
пов'язаних зі збутом товарів,
виконанням робіт, наданням послуг:
відповідні витрати включаються до
складу витрат на збут (пп. "д" пп. 138.10.3
цього пункту).

З акту перевірки та матеріалів
справи вбачається, що позивачем за 2011
рік до складу витрат включено суму 32 108
грн. 07 коп., що не підтверджена
відповідними документами, суму 70 382 грн.
48 коп. та суму в розмірі 107 635 грн. 82 коп.
за 2012 рік на придбання запчастин, шин,
дисків, акумуляторів у наступних
контрагентів: ТОВ "Укравтозапчастина",
ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, ТОВ "Фірма
"Сервісцентр", ФОП ОСОБА_5, ТОВ "Тідісі
Схід", ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП
ОСОБА_8.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень представників позивача дані
запчастини придбавались з метою
підтримання транспортних засобів в
робочому стані для здійснення
основного виду діяльності.

Суд зазначає, що загальновиробничі, так
і адміністративні витрати й витрати на
збут включаються до складу витрат
операційної діяльності згідно з п. 138.1
ст. 138 Податкового кодексу. Тому витрати
на пально-мастильні матеріали, інші
експлуатаційні витрати щодо
транспортного засобу підприємець, що
перебуває на загальній системі
оподаткування, має право віднести до
складу податкових витрат.

З акту перевірки вбачається, що витрати
позивача на придбання автозапчастин та
шин не підтверджуються податковим
органом через відсутність, на його
думку, документів, що підтверджують
використання їх у господарській
діяльності ФОП ОСОБА_1, а саме: на момент
перевірки відсутні належним чином
оформлені договори з іншими суб'єктами
господарювання на ремонт
(обслуговування, діагностику, заміну)
запчастин чи деталей
автотранспортного засобу, відсутні у
ФОП відповідні місця, ангари, ями, лінії
(власні або орендовані) для здійснення
ремонту, обслуговування (діагностику,
заміну) запчастин чи деталей
автотранспортного засобу; акти
списання; акти виконаних робіт по
обслуговуванню транспортних засобів
чи ремонту агрегатів з калькуляцією до
них та детальним розписом використаних
матеріалів запчастин, шин, дисків,
акумуляторів, газу скрапленого, що
підтверджують використання їх у
підприємницькій діяльності.

Нормами Податкового кодексу
встановлено, що витрати, які
враховуються для визначення об'єкта
оподаткування, визнаються на підставі
первинних документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів (п. 138.2 ст. 138 Податкового
кодексу України).

Стосовно наведеного твердження
податкового органу позивач у своїх
письмових поясненнях /т. 4 а. с. 1-2/
зазначив, що ремонт транспортних
засобів проводився як самостійно
водіями вантажних автомобілів, так і
суб'єктами підприємницької діяльності,
в яких придбавались запасні частини до
автомобілів, а саме: ТОВ "Фірма
Сервісцентр" продала позивачу
автозапчастини на суму 3 319 грн. 04 коп.,
також виконала роботи по їх
встановленню на автомобілі, всього на
суму 6 216 грн., про що на загальну суму 9 535
грн. 04 коп. складено акт виконаних робіт
№ СЦ-000593 від 22 квітня 2011 року та
контрагентом видано податкову
накладну № 58 від 22 квітня 2011 року; ТОВ
"Тідісі Схід" виконано роботи з
балансування коліс та проведено
шиномонтаж коліс на суму 256 грн.
(податкова накладна № 1306/505 від 09 червня
2011 року)

ФОП ОСОБА_3 проводив роботи -
балансування, зняття та встановлення
автошини на загальну суму 166 грн. 70 коп.
(рахунок на оплату № 174 від 11 січня 2012
року) на суму 200 грн. проведено
балансування, зняття, встановлення,
комплексний шиномонтаж (податкова
накладна № 108 від 11 січня 2012 року). Інші
роботи по заміні запчастин виконані
водіями згідно довідки про перелік
ремонтних робіт /т. 5 а. с. 6/, а також
заявок на поточний ремонт та заміну,
установку запасних частин щодо кожного
водія та конкретного транспортного
засобу. Так, в матеріалах справи
міститься копія трудової книжки водія
ОСОБА_10, який, як вбачається з записів,
працював, серед іншого,
слюсарем-ремонтником 2 розряду
тракторної бригади, а отже, міг
виконувати ремонтні роботи на
автомобілях позивача /т. 6 а. с. 229-230/.
Також позивач зауважив, що водії, які
працюють на ФОП ОСОБА_1 залишають
автомобілі на нічний період на
території підприємств
вантажовідправників та
вантажоодержувачів, а за відсутності
такої можливості на освітлених
автозаправках. В разі потреби
замовника залишення автомобіля на
оплачуваних стоянках - вартість
стоянки оплачує замовник, що входить до
суми фрахту.

Використання транспортних засобів у
господарській діяльності ФОП ОСОБА_1, а
саме для здійснення перевезень
вантажним транспортом,
підтверджується договорами
перевезення, актами здачі-прийняття
робіт /т. 5 а. с. 7- 132/.

Також, відповідно до пункту 2.1 Наказу
Міністерства транспорту та зв'язку
України від 20 травня 2006 року № 488 "Про
затвердження Експлуатаційних норм
середнього ресурсу пневматичних шин
колісних транспортних засобів і
спеціальних машин, виконаних на
колісних шасі" (далі - Наказ),
автомобільний транспортний засіб - це
колісний транспортний засіб (автобус,
вантажний та легковий автомобіль,
причіп, напівпричіп), який
використовується для перевезення
пасажирів, вантажів або виконання
спеціальних робочих функцій.

Згідно пункту 7.1 Наказу пневматичну
шину списують у разі досягнення
фактичного пробігу, що відповідає
установленим (скоригованим) нормам. У
картці обліку пробігу (наробітку)
пневматичної шини (додаток 5)
зазначають сумарний пробіг до списання
та інформацію про подальше
використання шини - відновлення
зношеного протектора, ремонт або її
переробка (утилізування). У цьому разі
картка обліку пробігу (наробітку)
пневматичної шини має статус акта її
списання. Картку підписують члени
комісії з питань втрати пневматичними
шинами споживчих властивостей.

Також, відповідно до пункту 4 Додатку 5
до Наказу обліковується пробіг
(наробіток) кожної шини, яку поставлено
на баланс, а згідно пункту 8 Додатку 5 до
Наказу пробіг (наробіток) відновленої
шини обліковують в окремій картці.

З викладеного вбачається, що на кожну
придбану автомобільну шину
відкривається окрема Картка обліку
пробігу (наробітку) пневматичної шини,
у формі відповідно до додатку 5 Наказу,
в якій, після списання шини
зазначається інформація про подальше
її використання: відновлення
протектора, ремонт або переробка
(утилізація).

Позивач пояснив, що на автомобілі, які
використовуються ФОП ОСОБА_1 у
господарській діяльності,
встановлюються шини вантажні, які не
потребують сезонної заміни. Заміна шин
відбувається в разі непридатності
через експлуатаційні пошкодження або
закінчення строку експлуатації. На
підтвердження вказаних обставин
позивачем надані картки обліку пробігу
встановлених на них пневматичних шин,
які велись по кожній шині окремо, із
зазначенням їх сумарного пробігу до
списання та з інформацією про причини
їх подальшого списання: експлуатаційні
пошкодження /т. 5 а. с. 133-199/.

Тобто, позивачем надані докази того, що
саме придбані згідно податкових
накладних, виданих ФОП ОСОБА_3 № 70 від 06
квітня 2011 року, № 767 від 24 листопада 2011
року, № 106 від 11 січня 2012 року, № 287 від 14
травня 2012 року, № 489 від 12 вересня 2012
року, № 519 від 29 лютого 2012 року, № 137 від
04 липня 2012 року, № 484 від 13 липня 2012 року,
№ 982 від 28 вересня 2012 року, № 841 від 29
листопада 2012 року, № 693 від 27 грудня 2012
року, виданих ТОВ "Тідісі Схід" № 1312/505
від 09 червня 2011 року, № 1675/505 від 14 липня
2011 року, виданої ФОП ОСОБА_8 № 45 від 14
лютого 2012 року автомобільні шини були
використані позивачем у господарській
діяльності шляхом встановлення на
транспортні засоби та в подальшому
списані у зв'язку з експлуатаційними
пошкодженнями /т. 5 а. с. 133-199/. Стосовно
податкових накладних № 489 від 12 вересня
2012 року, № 982 від 28 вересня 2012 року,
виданих ФОП ОСОБА_3, позивач зазначив /т.
6 а. с. 225-226/, що вказані податкові
накладні виписані до однієї видаткової
накладної № 9039 від 28 вересня 2012 року.

Стосовно ж податкової накладної № 489
від 12 вересня 2012 року, то до вказаної
податкової накладної виписано
розрахунок коригування № 17 від 28
вересня 2012 року, в якому відбулася
зміна номенклатури товару з шин Michelin
XZE2+156/150L (зазначено в податковій
накладній № 489 від 12 вересня 2012 року) на
шини Kormoran T160J 385/65R22/5 (зазначено в
розрахунку коригування № 17 від 28
вересня 2012 року).

Колегія суддів не погоджується з
висновками акту перевірки /т. 1 а. с. 34-35/
про те, що витрати позивача на технічне
обслуговування автомобіля (придбання
запчастин, послуг щодо обслуговування
транспортних засобів) відносяться
згідно з п. 138.1 статті 138 Податкового
кодексу України до інших витрат та не
вважаються витратами операційної
діяльності, а отже про неможливість
позивача віднести відповідні витрати
до складу податкових витрат. За таких
обставин, позивачем правомірно
включено до складу податкових витрат
витрати на придбання запчастин,
акумуляторів, шин, дисків в 2011 році у
сумі 70 382 грн. 48 коп., та в 2012 році - 107 635
грн. 82 коп. Стосовно неправомірного
віднесення до складу витрат суми в
розмірі 32 108 грн. 07 коп. у зв'язку з
відсутністю необхідних документів, то
позивачем вказані висновки
податкового органу не заперечувались.

Також, податковим органом реальність
господарських операцій позивача зі
спірними контрагентами заперечується
з тих підстав, що в окремих податкових
накладних в графі "місцезнаходження
(податкова адреса) покупця" вказана
адреса: АДРЕСА_1, в той час як згідно
реєстраційних даних ФОП ОСОБА_1
податкова адреса позивача: АДРЕСА_2 /т. 3
а. с. 59-62/, а також у зв'язку з
відсутністю підпису позивача про
отримання товарно-матеріальних
цінностей на його екземплярах
видаткових накладних.

З цього приводу колегія суддів
погоджується з думкою суду першої
інстанції, що адреса покупця не
обов'язковим реквізитом податкової
накладної згідно вимог пункту 201.1
статті 201 Податкового кодексу України.

Відповідач у письмових запереченнях
зазначав, що на видаткових накладних
позивача про отримання
товарно-матеріальних цінностей від
спірних контрагентів відсутні підпис,
посада та ім'я уповноваженої особи
позивача, а отже, податковий орган
робить висновок, що відсутні докази
фактичного отримання позивачем
товарів.

Статтею 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" визначено, що
господарська операція - це дія або
подія, що викликає зміни у структурі
активів і зобов'язань, власному
капіталі підприємства. Таким чином,
юридичний аспект вчинених
господарських дій або подій не входять
до складу поняття "господарська
операція" (бухгалтерський чи
економічний ефект).

Із положень частин 1, 3 статті 9
вказаного Закону вбачається, що
бухгалтерський облік полягає, зокрема,
у складанні та прийнятті до обліку
первинних документів, які фіксують
факти здійснення господарських
операцій, складенні на їх підставі
зведених облікових документів,
систематизація інформації первинних
документів на рахунках
бухгалтерського обліку в регістрах
синтетичного та аналітичного обліку
шляхом подвійного запису їх на
взаємопов'язаних рахунках
бухгалтерського обліку.

Згідно частини 2 статті 9 Закону
первинні документи для надання їм
юридичної сили і доказовості повинні
мати такі обов'язкові реквізити: назву
документа (форми); дату і місце
складання; назву підприємства, від
імені якого складено документ; зміст та
обсяг господарської операції, одиницю
виміру господарської операції; посади
осіб, відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; особистий підпис або
інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

При цьому, будь-які документи (у тому
числі договори, накладні, рахунки тощо)
мають силу первинних документів лише в
разі фактичного здійснення
господарської операції. Якщо ж
фактичного здійснення господарської
операції не було, відповідні документи
не можуть вважатися первинними
документами для цілей ведення
податкового обліку навіть за наявності
всіх формальних реквізитів таких
документів, що передбачені чинним
законодавством.

Відповідно до вимог статті 4 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" одним із
принципів бухгалтерського обліку є
превалювання суті над формою, тобто
операції обліковуються відповідно до
їх суті, а не лише з урахуванням
юридичної форми. Таким чином,
господарська операція, яка не
відбулась, не може бути об'єктом
оподаткування.

Фактичне отримання позивачем товару
підтверджене наявними у матеріалах
справи копіями первинних
бухгалтерських документів.

Колегія суддів не погоджується з
доводами податкового органу про не
підтвердження реальності здійснення
господарських операцій з придбання
запчастин, шин, дисків, акумуляторів у
наступних контрагентів: ТОВ
"Укравтозапчастина", ФОП ОСОБА_3, ФОП
ОСОБА_4, ТОВ "Фірма "Сервісцентр", ФОП
ОСОБА_5, ТОВ "Тідісі Схід", ФОП ОСОБА_6,
ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8, з тих підстав, що
окремі недоліки таких документів як
видаткові накладні та податкові
накладні, не може бути єдиною підставою
для висновків про відсутність
документального підтвердження
реальності здійснення господарських
операцій з придбання товару.

Судова колегія погоджується з думкою
суду першої інстанції про реальність
господарських взаємовідносин між
позивачем та ТОВ "Укравтозапчастина",
ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, ТОВ "Фірма
"Сервісцентр", ФОП ОСОБА_5, ТОВ "Тідісі
Схід", ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП
ОСОБА_8, з придбання товарів.

В акті перевірки та письмових
запереченнях відповідач зауважив про
не підтвердження використання у
господарській діяльності позивача
придбаного у ПВГП "Автотранс" товару
"Газ скріплений" в жовтні 2011 року на
суму 11 937 грн. 50 коп. (в тому числі ПДВ 2 387
грн. 50 коп.) згідно податкової накладної
від 30 жовтня 2011 року № 883010. Вказані
висновки відповідач обґрунтовував тим,
що вантажні автомобілі, які
використовувались в господарській
діяльності позивача, мають дизельний
двигун, а тому для їх експлуатації
потрібне дизельне паливо, а не
скраплений газ. /т. 3 а. с. 59/

Позивач зазначив, що 31 жовтня 2011 року
ФОП ОСОБА_1 здійснила передплату на
розрахунковий рахунок ПВГП "Автотранс"
у сумі 14 325 грн. платіжне доручення № 338
від 31 жовтня 2011 року. ПВГП "Автотранс"
видало ФОП ОСОБА_1 податку накладну №
883010 від 30 жовтня 2011 року. Номенклатурою
товару було вказано "газ скріплений".
Позивач пояснив, що мав намір
заправляти автомобілі газом
скрапленим, але змінились обставини і,
в дійсності, автомобілі були
заправлені дизельним паливом в
кількості 1 500 л по ціні 9,55 грн. з ПДВ, що
підтверджується накладною № 24-11-37 від 24
листопада 2011 року. ПВГП "Автотранс"
вчасно не видав розрахунок коригування
кількісних і вартісних показників №
1003010 від 30 жовтня 2011 року на зміну
номенклатури. /т. 5 а. с. 214-215/

З цього приводу суд зазначає, що
вказаний розрахунок № 1003010 від 30 жовтня
2011 року коригування кількісних і
вартісних показників до податкової
накладної на момент проведення
перевірки, а саме: з 13 січня 2014 року по 30
січня 2014 року, позивачем перевіряючим
не надавався, а витрати по придбанню
газу скрапленого у сумі 14 325 грн.
включені позивачем до податкових
витрат в 2011 році.

Стосовно наданого позивачем акту № 59
здачі-прийому виконаних робіт від 03
жовтня 2011 року /т. 3 а. с. 169/ щодо
встановлення газобалонного
обладнання, який позивач надав на
підтвердження необхідності придбання
газу скрапленого, суд зауважує, що
жодних доказів щодо державної
реєстрації вказаного обладнання на
автомобіль DAF 95-400 державний номерний
знак НОМЕР_14, позивачем не надано. Під
час судового розгляду справи
представник позивача зазначив, що
вказане обладнання було згодом
демонтовано, разом з тим жодних доказів
на підтвердження зазначених фактів не
надав.

З викладеного колегія суддів приходить
до висновку про обґрунтованість
висновків акту перевірки щодо
відсутності у позивача права включати
до податкових витрат витрати на
придбання газу скріпленого на суму
11937,50 грн., оскільки не підтверджено
документально використання даного
товару у господарській діяльності
позивача.

Враховуючи, що позивачем під час
судового розгляду справи не доведено
протиправності висновків податкової в
частині не підтвердження витрат по
операціям з придбання газу скрапленого
на суму 11 937 грн. 50 коп. (без ПДВ) та сумі 32
108 грн. 07 коп. за 2011 рік, яка не
підтверджена первинними документами,
що не заперечувалось представниками
позивача під час розгляду справи, суми
чистого оподаткованого доходу
позивача за 2011 рік, що оподатковується
за ставкою 15 %, повинна становити 10 032
грн. 44 коп. (дані податкових декларацій)
+ 32 108 грн. 07 коп. + 11 937 грн. 50 коп., що
дорівнює 54 078 грн. 01 коп.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов до висновку щодо необхідності
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області від 24
лютого 2014 року № в частині
збільшення суми грошового зобов'язання
за платежем податок на доходи фізичних
осіб за основним платежем в сумі 25 428
грн. 09 коп. та за штрафними (фінансовими)
санкціями в сумі 6 357 грн. 03 коп.

Надаючи оцінку податковому
повідомленню - рішенню від 24 лютого 2014
року № колегія суддів виходить з
наступного.

З пояснень відповідача та акту
перевірки вбачається, що встановлені
податковим органом порушення
податкового законодавства (не
підтвердження використання
товару/послуги (придбання запчастин,
шин, акумуляторів, послуг щодо
обслуговування транспортних засобів) у
господарській діяльності позивача,
неналежне оформлення податкових
накладних) вплинули на визначення
об'єкта оподаткування з податку на
додану вартість, в результаті чого, на
думку відповідача, відбулось порушення
пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198
Податкового кодексу України, а саме:
завищено податковий кредит та занижено
податок на додану вартість, що підлягає
нарахуванню та сплаті в бюджет на
загальну суму 37 957 грн. /т. 3 а. с. 63/

Відповідно до пункту 44.1 статті 44
Податкового Кодексу України для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Податковим кредитом, відповідно до
положень підпункту 14.1.181 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України, є
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

За змістом норми пункту 198.3 статті 198
Податкового кодексу України,
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та
обставин справи суд приходить до
висновку, що для включення ФОП ОСОБА_1
до складу податкового кредиту
відповідних сум податку на додану
вартість достатніми підставами мають
бути: придбання ним товарів (робіт,
послуг); використання зазначених
товарів, робіт та послуг у межах
господарської діяльності; сплата чи
нарахування сум податку на додану
вартість у зв'язку з таким придбанням,
належним чином оформлена первинна
бухгалтерська документація.

Як на підставу нарахування позивачу
податкового зобов`язання з податку на
додану вартість в сумі 45 438 грн., в тому
числі за основним платежем 37 957 грн. та
штрафними фінансовими санкціями - 7 481
грн., згідно акту перевірки, податковий
орган обґрунтовував, зокрема,
неможливістю підтвердження фактичного
здійснення позивачем господарських
операцій з придбання автозапчастин,
шин, дисків, акумуляторів у наступних
контрагентів: ТОВ "Укравтозапчастина",
ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, ТОВ "Фірма
"Сервісцентр", ФОП ОСОБА_5, ТОВ "Тідісі
Схід", ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_7, ФОП
ОСОБА_8, а також не підтвердження
позивачем реальності господарської
операції з придбання у ПВГП "Автотранс"
товару "Газ скраплений" (податок на
додану вартість у розмірі 2 387 грн. 50
коп., сплачений у зв'язку з придбанням
газу скрапленого). /т. 1 а. с. 41-46/

Оскільки судом вже встановлена
реальність вказаних господарських
операцій з підстав викладених вище та
встановлено не підтвердження
позивачем реальності господарської
операції щодо придбанням газу
скрапленого, та, відповідно, сплаченого
у зв'язку з придбанням вказаного
товару, податку на додану вартість у
розмірі 2 387 грн. 50 коп., за таких
обставин, суд приходить до висновку
щодо необхідності скасування
податкового повідомлення - рішення
Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області від 24
лютого 2014 року № в частині суми
за основним платежем 35 569 грн. 50 коп.
(загальний розмір задекларованого
позивачем ПДВ 37 957 грн. - 2 387 грн. 50 коп.
(непідтверджена сума ПДВ, сплаченого у
зв'язку з придбанням газу скрапленого)
та за штрафними (фінансовими) санкціями
в сумі 7 480 грн.

В акті перевірки також зазначено, що
перевіркою правильності нарахування
єдиного внеску у розмірі 8 181 грн. 50 коп.
з суми доходу, на який нараховується
єдиний внесок у розмірі 34,7%,
задекларованого ФОП ОСОБА_1 за 2011 рік та
2012 рік у сумі 77 056 грн. 16 коп. встановлено
його начинення у т. ч. 39 706 грн. 53 коп. за
2011 рік та 37 349 грн. 63 коп. за 2012 рік. /т. 1 а.
с. 40/

З матеріалів справи вбачається та не
заперечується сторонами, що позивачем
за 2011 рік задекларовано суму доходів у
розмірі 114 428 грн. 05 коп. та у 2012 році - 107
635 грн. 89 коп.

Відносини з приводу нарахування та
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування регулюються
Законом України "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування" від
08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

За змістом статті 1 Закону № 2464
єдиний внесок на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування (далі -
єдиний внесок) це - консолідований
страховий внесок, збір якого
здійснюється до системи
загальнообов'язкового державного
соціального страхування в
обов'язковому порядку та на регулярній
основі з метою забезпечення захисту у
випадках, передбачених законодавством,
прав застрахованих осіб та членів
їхніх сімей на отримання страхових
виплат (послуг) за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування.

У розумінні пункту 1 частини першої
статті 4 Закону №2464-VI платниками
єдиного внеску є: роботодавці: фізичні
особи - підприємці, зокрема ті, які
використовують працю інших осіб на
умовах трудового договору (контракту)
або на інших умовах, передбачених
законодавством про працю, чи за
цивільно-правовим договором (крім
цивільно-правового договору,
укладеного з фізичною особою -
підприємцем, якщо виконувані роботи
(надавані послуги) відповідають видам
діяльності, відповідно до відомостей з
Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців).

Відповідно до статті 5 Закону № 2464
взяття на облік здійснюється органом
доходів і зборів шляхом внесення
відповідних відомостей до реєстру
страхувальників.

Судом встановлено, що фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 є платником
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування в
розмірі 34,7% суми доходів (прибутків),
отриманих від її діяльності на
підставі вимог пункту 2 частини 1 статті
7 Закону України № 2464.

Згідно абзацу 1 частини 1 статті 7 Закону
№ 2464 єдиний внесок нараховується для
платників, зазначених у пунктах 1 (крім
абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини
першої статті 4 цього Закону, - на суму
нарахованої заробітної плати за видами
виплат, які включають основну та
додаткову заробітну плату, інші
заохочувальні та компенсаційні
виплати, у тому числі в натуральній
формі, що визначаються відповідно до
Закону України "Про оплату праці", та
суму винагороди фізичним особам за
виконання робіт (надання послуг) за
цивільно-правовими договорами.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6
Закону № 2464 платник єдиного внеску
зобов'язаний своєчасно та в повному
обсязі нараховувати, обчислювати і
сплачувати єдиний внесок.

Частиною 2 статті 9 Закону № 2464
передбачено, що обчислення єдиного
внеску здійснюється на підставі
бухгалтерських та інших документів,
відповідно до яких провадиться
нарахування (обчислення) або які
підтверджують нарахування (обчислення)
виплат (доходу), на які відповідно до
цього Закону нараховується єдиний
внесок.

Згідно пункту 2.1 Порядку формування та
подання страхувальниками звіту щодо
сум нарахованого єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, затвердженого
наказом Наказ Міністерства доходів і
зборів України від 09.09.2013 N 454,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 20 вересня 2013 р. за N
1628/24160, звіт до органів доходів і зборів
подається страхувальником або
відповідальною особою страхувальника
за місцем взяття на облік в органах
доходів і зборів.

Відповідно до частин 8, 12 статті 9
Закону № 2464 платники єдиного внеску,
крім платників, зазначених у пунктах 4 і
5 частини першої статті 4 цього Закону,
зобов'язані сплачувати єдиний внесок,
нарахований за календарний місяць, не
пізніше 20 числа наступного місяця, крім
гірничих підприємств, які зобов'язані
сплачувати єдиний внесок, нарахований
за календарний місяць, не пізніше 28
числа наступного місяця. Єдиний внесок
підлягає сплаті незалежно від
фінансового стану платника.

Орган доходів і зборів у порядку, за
формою та у строки, встановлені
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізовує
державну податкову та митну політику,
надсилає платникам єдиного внеску, які
мають недоїмку, вимогу про її сплату
(частина 4 статті 24 Закону № 2464).

Згідно положень статті 25 Закону № 2464
рішення, прийняті органами доходів і
зборів та органами Пенсійного фонду з
питань, що належать до їх компетенції
відповідно до цього Закону, є
обов'язковими до виконання платниками
єдиного внеску, посадовими особами і
застрахованими особами.

Орган доходів і зборів застосовує до
платника єдиного внеску такі штрафні
санкції - за донарахування органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску накладається штраф у розмірі 5
відсотків зазначеної суми за кожний
повний або неповний звітний період, за
який донараховано таку суму, але не
більш як 50 відсотків суми
донарахованого єдиного внеску.

Про нарахування пені та застосування
штрафів, передбачених цим Законом,
посадова особа органу доходів і зборів
у порядку, встановленому центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, за
погодженням з Пенсійним фондом,
приймає рішення, яке протягом трьох
робочих днів надсилається платнику
єдиного внеску.

З акту перевірки вбачається, що
встановлені податковим органом
порушення податкового законодавства
(не підтвердження використання
товару/послуги (придбання запчастин,
шин, акумуляторів, послуг щодо
обслуговування транспортних засобів) у
господарській діяльності позивача,
неналежне оформлення податкових
накладних) вплинули на визначення суми
доходу позивача, в результаті чого, на
думку відповідача, відбулось заниження
єдиного внеску, що підлягає сплаті, на
загальну суму 77 056 грн. 16 коп.

Так, відповідачем на підставі
висновків акту перевірки направлено
позивачу вимогу від 25 квітня 2014 року №
Ю- про сплату боргу (недоїмки)
єдиного внеску на суму 77 056 грн. 16 коп. та
рішення № від 25 квітня 2014 року
про застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів не нарахованого
єдиного внеску на суму 9 690 грн. 94 коп.

Оскільки не підтверджено формування
позивачем витрат на суму 44 045 грн. 57 коп.
(32 108 грн. 07 коп. (сума витрат не
підтверджена у зв'язку з відсутністю
необхідних документів) + 11 937 грн. 50 коп.
(сума витрат, сформована позивачем у
зв'язку з придбанням газу скрапленого))
з підстав, викладених вище, суд
зазначає наступне.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 25
квітня 2014 року № Ю- винесена на
суму 77 056 грн. 16 коп., в той же час
непідтверджена сума витрат позивача
складає 44 045 грн. 57 коп. Оскільки фізична
особа - підприємець ОСОБА_1 є платником
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування в
розмірі 34,7% суми доходів (прибутків),
отриманих від її діяльності на
підставі вимог пункту 2 частини 1 статті
7 Закону України № 2464, то сума єдиного
внеску, що підлягає сплаті позивачем,
має складати 15 283 грн. 81 коп. (44 045 грн. 57
коп. х 37,7%).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
необхідності визнання протиправними
та скасування вимоги Державної
податкової інспекції у м. Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавській області про сплату боргу
(недоїмки) від 25 квітня 2014 року №
Ю- в частині недоїмки 61 772 грн. 35
коп. (77 056 грн. 16 коп. - 15 283 грн. 81 коп.) зі
сплати єдиного внеску та рішення
Державної податкової інспекції у м.
Полтаві Головного управління
Міндоходів у Полтавській області про
застосування штрафних санкцій за
донарахування територіальним органом
доходів і зборів або платником
своєчасно не нарахованого єдиного
внеску № від 25 квітня 2014 року в
частині пропорційного нарахування на
розмір несплаченої суми єдиного внеску
штрафних санкцій у розмірі 7 398 грн. 37
коп.

Доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла до висновку, що підстави для
скасування постанови Полтавського
окружного адміністративного суду від
04.08.2014 р. відсутні, оскільки судове
рішення прийнято законно та
обґрунтовано, з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної
податкової інспекції у м.Полтаві
Головного управління Міндоходів у
Полтавської області залишити без
задоволення.

Постанову Полтавського окружного
адміністративного суду від 04.08.2014р. по
справі № 816/1503/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили.

Головуючий суддя Бартош Н.С.Судді
Донець Л.О. Мельнікова Л.В.