Справа № 0907/2а-133/11
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 р. Справа № 61520/11/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Заверухи О.Б.,

суддів
Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання
Андрушківа І.Я.,

представника позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на постанову
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 15
березня 2011 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Івано-Франківської міської
ради, Управління Держкомзему у м.
Івано-Франківську, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення
та державного акту, -

ВСТАНОВИВ:

28.05.2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом до Івано-Франківської міської
ради, Управління Держкомзему у м.
Івано-Франківську, в якому, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просила визнати недійсним рішення
Івано-Франківської міської ради № 93
від 20.04.2010 року в частині надання ОСОБА_3
земельної ділянки площею 0, 0310 га за
адресою АДРЕСА_1 та визнати недійсним
державний акт реєстраційний номер
82 від 26.05.2010 року.

Постановою Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 15 березня 2011 року в
задоволенні адміністративного позову
відмовлено.

Постанова суду першої інстанції
мотивована тим, що позивачем в
обґрунтування заявлених вимог
покладено посилання на відповідь
Управління Держкомзему у м.
Івано-Франківську, технічну
документацію щодо земельної ділянки
третьої особи, лист прокуратури м.
Івано-Франківська та
Івано-Франківського МВ УМВС. Проте,
жоден з зазначених доказів
безпосередньо не вказує на порушення
прав позивача.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу до Львівського апеляційного
адміністративного суду, в якій просила
скасувати оскаржувану постанову і
прийняти нову, якою адміністративний
позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає про порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді Львівського
апеляційного адміністративного суду,
пояснення представника позивача,
дослідивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково з наступних
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції,
відповідно до державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ІФ
№003323 від 01.02.2005 року ОСОБА_2 є власником
земельної ділянки площею 0,0498 га, яка
розташована на АДРЕСА_2(а.с.27).

Відповідно до Договору дарування
квартири від 18.10.2009 року ОСОБА_5
безоплатно передав у власність ОСОБА_3
належну йому квартиру під АДРЕСА_1 -
однокімнатну, житловою площею 16,71 кв.м.,
загальною площею 35,12 кв.м. (а.с. 23).

Рішенням ХLIX сесії V демократичного
скликання Івано-Франківської міської
ради від 20.04.2010 року затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо виготовлення документів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку та передано ОСОБА_3 у
власність земельну ділянку по АДРЕСА_1
площею 0,0310 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господрських будівель і споруд.

На підставі даного рішення ОСОБА_3
видано державний акт на право
власності на земельну ділянку 26.05.2010
року.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Кодексу
адміністративного судочинства України
юрисдикція адміністративних судів
поширюється на всі публічно-правові
спори, крім спорів, для яких законом
встановлений інший порядок судового
вирішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Кодексу
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу
адміністративного судочинства України
компетенція адміністративних судів
поширюється на спори фізичних чи
юридичних осіб із суб'єктом владних
повноважень щодо оскарження його
рішень (нормативно-правових актів чи
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 зазначеного
Кодексу справа адміністративної
юрисдикції - це переданий на вирішення
адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень.

З аналізу зазначених вище норм
вбачається, що публічно-правовим
спором за Кодексом адміністративного
судочинства України є не будь-який
публічно-правовий спір, а лише той, який
випливає із здійснення суб'єктом
владних повноважень своїх владних
управлінських функцій.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Колегія суддів зазначає, що
Конституційний Суд України в пункті 4
мотивувальної частини Рішення від 16
квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування) вказав, що органи
місцевого самоврядування, вирішуючи
питання місцевого значення,
представляючи спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ та
міст, приймають нормативні та
ненормативні акти. До нормативних
належать акти, які встановлюють,
змінюють чи припиняють норми права,
мають локальний характер, розраховані
на широке коло осіб та застосовуються
неодноразово, а ненормативні акти
передбачають конкретні приписи,
звернені до окремого суб'єкта чи
юридичної особи, застосовуються
одноразово і після реалізації
вичерпують свою дію.

Частиною першою статті 125 ЗК
передбачено, що право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Судом першої інстанції встановлено, що
третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору отримала державний акт
на право власності на земельну ділянку,
видану на підставі оскаржуваного
рішення.

Відтак, колегія суддів зазначає, що
оскаржуване рішення, яке є актом
індивідуальної дії, вичерпало свою
юридичну силу після його реалізації, а
саме: після одержання власником
земельної ділянки документу, що
посвідчує право власності та його
державної реєстрації.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що після оформлення
відповідно до чинного законодавства
права власності на земельну ділянку
виник спір про право цивільне, а відтак
і захищати свої права та інтереси особи
повинні у способи, визначені у статтях
152 ЗК та 16 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного суду України від
01.10.2013 року у справі № 21-228а13.

Частиною 1 ст. 244-2 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що рішення Верховного
Суду України є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначені норми права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність з рішенням Верховного
Суду України.

Згідно п.4 ч.1 ст. 198 Кодексу
адміністративного судочинства України
за наслідками апеляційної скарги на
постанову суду першої інстанції суд
апеляційної інстанції має право
скасувати постанову суду і залишити
позовну заяву без розгляду або закрити
провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд закриває провадження у справі якщо
справу не належить розглядати в
порядку адміністративного
судочинства.

А згідно з частиною 1 статті 203 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова суду першої інстанції
скасовується в апеляційному порядку і
провадження у справі закривається з
підстав, встановлених статтею 157 цього
Кодексу.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржувана
постанова підлягає скасуванню,
оскільки вона прийнята з порушенням
норм матеріального і процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160, 195, 196, п.
4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203, п. 4 ч. 1 ст. 205, ст. ст.
206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Постанову Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 15 березня 2011 року у справі
№ 0907/2-а-133/2011 скасувати, а провадження у
справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
але може бути оскаржена у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий
О.Б. Заверуха

Судді
О.М. Гінда

В.В. Ніколін