Справа № 826/15087/14
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 грудня 2014 року 10:03
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Кармазіна О.А. при секретарі судового
засідання Бабич Г.Ю.
позивача-1: ОСОБА_1,
від позивача-2: ОСОБА_1 (законний
від позивача-3: ОСОБА_1 (законний
від позивача-4: ОСОБА_1 (законний
від позивача-5: ОСОБА_2 (представник за
від позивача-6: ОСОБА_2 (представник за
від відповідача: Чайка М.О. (довіреність
від 05.08.2014 р. № 5082014/5.5.)
розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу:
за позовом (1) ОСОБА_1, яка одночасно діє
в своїх інтересах та як законний
представник в інтересах малолітніх
дітей: (2) ОСОБА_4, (3) ОСОБА_5, (4) ОСОБА_6 (5)
ОСОБА_7 (6) ОСОБА_8 до Головного
управління юстиції у м. Києві в особі
Реєстраційної служби ГУ юстиції в м.
Києві про визнання протиправним та
скасування рішення, а також
зобов'язання вчинити певні дії,-
Позивачі звернулися до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом в якому, з урахуванням заяви
від 21.11.2014 р., просять суд:
1) визнати протиправним та скасувати
рішення, державного реєстратора прав
на нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
від 28 липня 2014 року № 14750585 про відмову у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень;

2) зобов'язати відділ державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно ГУ юстиції в м. Києві, прийняти
відповідне рішення про реєстрацію прав
власності, вчинити дії щодо внесення
записів до Державного реєстру речових
прав стосовно реєстрації прав
власності та надати відповідні витяги
про реєстрацію прав власності на
нежитлове приміщення АДРЕСА_1 за
наступними особами: ОСОБА_8 на 1/12
частину, ОСОБА_7 на 1/12 частину, ОСОБА_1 на
1/2 частину, ОСОБА_4 на 1/9 частину, ОСОБА_5
на 1/9 частину та ОСОБА_6 на 1/9 частину,
яке виникло у зазначених осіб на
підставі рішення по справі № 755/30927/13-ц
Дніпровського районного суду м. Києва
від 22 квітня 2014р.

Позивачі зазначають, що на підставі
вищезгаданого судового рішення вони
стали власниками нежитлового
приміщення у відповідних частинах.

Надалі, 22.07.2014 р. ОСОБА_9, який діяв на
підставі доручень від позивачів були
подані заяви про державну реєстрацію
прав на вказане вище приміщення.

В контексті наведеного позивачі також
зазначають, що право власності на
вказаний об'єкт підтверджується
рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва.

Однак, державним реєстратором прийнято
рішення про відмову у державній
реєстрації оскільки, на думку
реєстратора, із заявою звернулася
неналежна особа. Реєстратором
зазначено, що ОСОБА_1 третій особі було
передано право представляти інтереси
третіх осіб, а саме: малолітніх дітей,
що не відповідає вимогам Цивільного
кодексу України.

Позивачі із наведеним не погоджуються,
посилаються в контексті висновків
державного реєстратора на положення
профільного Закону та положення ст. ст.
242, 238, 237, 6, 244, 204 ЦК України. Окремо
позивачі зазначають, що навіть
припустивши, що є нікчемними
довіреності на ім'я ОСОБА_9 від ОСОБА_1
відносно представництва інтересів її
малолітніх дітей, позивачі вважають
безпідставною відмову відносно прав
ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_1

Відповідач проти позову заперечив,
зазначивши про правомірність
висновків, викладених в оскаржуваному
рішенні. При цьому, надано також копію
наказу про звільнення із займаної
посади державного реєстратора, який
приймав оскаржуване рішення.

На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України в
судовому засіданні 04.12.2014 р.
проголошено вступну та резолютивну
частини постанови.

Розглянувши наявні в матеріалах справи
докази, заслухавши пояснення присутніх
осіб, які беруть участь у справі,
з'ясувавши фактичні обставини справи,
на яких ґрунтується позов, дослідивши,
оголосивши та оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

28 вересня 2001 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1
був укладений.

Відповідно до свідоцтва про народження
від 18.07.2012 р. серії НОМЕР_1 ОСОБА_4
народився ІНФОРМАЦІЯ_3 Батьками
зазначено ОСОБА_10 та ОСОБА_1.

Відповідно до свідоцтва про народження
від 12.12.2007 р. серії НОМЕР_2 ОСОБА_6
народився ІНФОРМАЦІЯ_2 Батьками
зазначено ОСОБА_10 та ОСОБА_1.

Відповідно до свідоцтва про народження
від 27.08.2004 р. серії НОМЕР_3 ОСОБА_5
народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 Батьками
зазначено ОСОБА_10 та ОСОБА_1.

Згідно з рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 22.04.2014 р. у
справі № 755/30927/13-ц, яке набрало законної
сили 05.05.2014 р.:

Визнано, що частка ОСОБА_10, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4, та частка ОСОБА_1 у праві
спільної сумісної власності подружжя
на нежилі приміщення з № 1 по № 39 (групи
приміщень № 10) площею 888,60 кв.м., що
складає 7/100 частини від нежилого
будинку загальною площею 12 323,10 кв.м.,
які розташовані в АДРЕСА_1 (літера А),
становлять по 1/2 частині за кожним;

Визнано за ОСОБА_1 право власності у
спільному майні подружжя, а саме на 1/2
частину нежилих приміщень з № 1 по № 39
(групи приміщень № 10) площею 888,60 кв.м.,
що складає 7/100 частини від нежилого
будинку загальною площею 12 323,10 кв.м.,
які розташовані в АДРЕСА_1 (літера А).

Визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 право
власності на 1/9 частину нежилих
приміщень з № 1 по № 39 (групи приміщень
№ 10) площею 888,60 кв.м., що складає 7/100
частини від нежилого будинку загальною
площею 12 323,10 кв.м., які розташовані в
АДРЕСА_1 (літера А) в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнано за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 право
власності на 1/9 частину нежилих
приміщень з № 1 по № 39 (групи приміщень
№ 10) площею 888,60 кв.м., що складає 7/100
частини від нежилого будинку загальною
площею 12 323,10 кв.м., які розташовані в
АДРЕСА_1 (літера А) в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 право
власності на 1/9 частину нежилих
приміщень з № 1 по № 39 (групи приміщень
№ 10) площею 888,60 кв.м., що складає 7/100
частини від нежилого будинку загальною
площею 12 323,10 кв.м., які розташовані в
АДРЕСА_1 (літера А) в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/12
частину нежилих приміщень з № 1 по № 39
(групи приміщень № 10) площею 888,60 кв.м.,
що складає 7/100 частини від нежилого
будинку загальною площею 12 323,10 кв.м.,
які розташовані в АДРЕСА_1 (літера А) в
порядку спадкування за законом після
смерті сина ОСОБА_10, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/12
частину нежилих приміщень з № 1 по № 39
(групи приміщень № 10) площею 888,60 кв.м.,
що складає 7/100 частини від нежилого
будинку загальною площею 12 323,10 кв.м.,
які розташовані в АДРЕСА_1 (літера А) в
порядку спадкування за законом після
смерті сина ОСОБА_10, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4.

22.07.2014 р. позивача, від імені яких діяв
ОСОБА_2, подані заяви до органу
реєстрації прав щодо проведення
державної реєстрації права власності
на нежитлове приміщення, що
розташоване за адресою АДРЕСА_1.

Згідно з карткою прийому № 14624178 від
22.07.2014 р., заяви від імені позивачів
зареєстровані за однією карткою
прийому 22.07.2014 р. за № 7489302. Вказані дії
позивачами за даним позовом не
оскаржуються та, як вбачається, з
матеріалів справи, представником під
час реєстрації заяв такі дії ним не
заперечувались. Така реєстрація не
суперечить положенням останнього
абзацу ч. 1 ст. 16 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Серед іншого, надано також: рішення
суду від 22.04.2014 р. у справі № 755/30927/13-ц,
копії свідоцтв про народження НОМЕР_1
від 18.07.2012 р., НОМЕР_3, НОМЕР_2, копія
свідоцтва про народження НОМЕР_3 від
27.08.2004, копія довіреності № 1063 від 04.06.2014
р., копія довіреності № 1415 від 03.06.2014 р.,
копія довіреності № 1815 від 16.07.2014 р.

28.07.2014 р. державним реєстратором
Реєстраційної служби ГУ юстиції у м.
Києві прийнято оскаржуване рішення №
14750585 про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень.

У рішенні зазначено про розгляд заяв,
які подані ОСОБА_2, який діє на підставі
довіреностей № 1063 від 04.06.2014 р., 1415 від
03.06.2014 р., № 1815 від 16.07.2014 р.

Зазначено, що із заявами звернулась
неналежна особа. ОСОБА_1 третій особі
було передано право представляти
інтереси третіх осіб, а саме,
малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_4, що не відповідає вимогам
Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене та на підставі ст.
24 Закону України» Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», пунктами 20 та 28
Порядку, затвердженого постановою КМ
України від 17.10.2013 р. № 868, вирішено
відмовити у державній реєстрації права
власності за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8

В контексті наведено до матеріалів
справи надано копію нотаріально
посвідченої довіреності від 04.06.2014 р. №
1063, яка складена ОСОБА_1 із зазначенням,
що вона діє від свого імені та в
інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5
(ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2),
ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3).

Цією довіреністю уповноважено ОСОБА_2
представляти її інтереси та інтереси
неповнолітніх дітей в реєстраційній
службі ГУ юстиції м. Києва з питань
реєстрації вищезгаданого рішення суду,
для чого представнику надано право
подавати від імені довірителя та від
імені малолітніх дітей заяви,
розписуватись за них, сплачувати
платежі та виконувати інші дії,
необхідні для виконання цієї
довіреності.

Довіреність підписана ОСОБА_1 від свого
імені та як законний представник
малолітніх дітей.

До матеріалів справи також надано
копію нотаріально посвідченої
довіреності від 03.06.2014 р. № 1415, яка
складена від імені ОСОБА_7. Цією
довіреністю уповноважено ОСОБА_2
здійснювати від імені довірителя
юридичні дії з питань реєстрації права
власності на належну їй частку
вищезгаданого нежитлового приміщення.
Надано право представнику діяти від
імені довірителя в органах
реєстраційної служби України, подавати
заяви та підписувати документи.

Аналогічна за змістом довіреність
складена 16.07.2014 р. № 1815 від імені ОСОБА_8
на ім'я ОСОБА_2

Вирішуючи у взаємозв'язку з наведеним
спір по суті, суд зазначає наступне.

Так, Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначено
правові, економічні, організаційні
засади проведення державної
реєстрації речових та інших прав, які
підлягають реєстрації за цим Законом,
та їх обтяжень і спрямований на
забезпечення визнання та захисту
державою цих прав, створення умов для
функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно із ч. 1 ст. 2 цього Закону державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно (далі - державна реєстрація прав),
це офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 15 Закону
державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2)
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3)
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; 4) внесення записів до
Державного реєстру прав; 5) видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених статтею 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 зазначеного
Закону заява про державну реєстрацію
прав та їх обтяжень подається до органу
державної реєстрації прав у паперовій
або електронній формі у випадках,
передбачених цим Законом.

Разом із заявою про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень у
паперовій формі подаються оригінали
документів, необхідних для державної
реєстрації прав та їх обтяжень, їх
копії, засвідчені в установленому
порядку (ч. 3 ст. 16 Закону).

Частиною 7 ст. 16 передбачено, що
державна реєстрація прав проводиться
на підставі заяви власника, іншого
правонабувача, сторони правочину, за
яким виникло право, уповноваженої ними
особи або державного кадастрового
реєстратора у випадках, передбачених
цим Законом.

Під час подання заяви про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень у
паперовій формі фізична особа повинна
пред'явити документ, що посвідчує її
особу, а у разі подання заяви
представником фізичної чи юридичної
особи - також документ, що підтверджує
його повноваження діяти від імені
таких осіб. У випадках, установлених
законом, представник іноземної особи
пред'являє документи, легалізовані в
установленому нормативно-правовими
актами порядку (ч. 11 ст. 16 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 19 зазначеного Закону
державна реєстрація прав проводиться
на підставі рішень судів, що набрали
законної сили.

У взаємозв'язку з наведеним, слід
додати, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону
державний реєстратор встановлює
відповідність заявлених прав і поданих
документів вимогам законодавства, а
також відсутність суперечностей між
заявленими та вже зареєстрованими
правами на нерухоме майно та їх
обтяженнями, зокрема: відповідність
повноважень особи, яка подає документи
на державну реєстрацію прав та їх
обтяжень.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 9 Закону передбачено, що
державний реєстратор приймає рішення
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, про відмову в державній
реєстрації, про її зупинення, внесення
змін до Державного реєстру прав.

Водночас, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 24
зазначеного Закону, у державній
реєстрації прав та їх обтяжень може
бути відмовлено у разі, якщо із заявою
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень звернулася неналежна особа.

Частиною 2 ст. 24 Закону встановлено, що
за наявності підстав для відмови в
державній реєстрації державний
реєстратор приймає рішення про відмову
в державній реєстрації прав та їх
обтяжень.

Водночас, постановою КМ України від 17
жовтня 2013 р. № 868 затверджено Порядок
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень (далі - Порядок №
868).

У пункті 1 цього Порядку визначено, що
уповноважена особа, це особа, якій на
підставі договору або іншого
документа, визначеного законодавством,
надано повноваження щодо подання
документів для проведення державної
реєстрації прав.

Виходячи із встановлених судом
обставин в даному випадку вбачається,
що ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК
України в кореспонденції з положеннями
ч. 1 ст. 31 ЦК України є та на час подання
вищезгаданої заяви про реєстрацію прав
була законним представником
малолітніх дітей: ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3),
ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5
(ІНФОРМАЦІЯ_1).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 242 ЦК
України батьки (усиновлювачі) є
законними представниками своїх
малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України
батьки мають право звертатися до суду,
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та
громадських організацій за захистом
прав та інтересів дитини, а також
непрацездатних сина, дочки як їх
законні представники без спеціальних
на те повноважень.

Представництво за законом є різновидом
представництва, підставою виникнення
якого, на відміну від добровільного
представництва, виступає не воля особи,
яку представляють, а вказані у законі
юридичні факти. Так, законне
представництво батьків засновується
на позитивному юридичному факті
походження дітей від батьків,
недосягнення дитиною віку, з якого
пов'язується можливість самостійного
набуття і здійснення цивільних прав та
обов'язків, а також на відповідних
нормах закону.

Наступною характерною рисою
представництва за законом є виникнення
відповідних повноважень у
представників незалежно від їх волі.
Самі представницькі повноваження
виникають за наявності відповідних
юридичних фактів автоматично. Втратити
свої повноваження законні
представники можуть тільки із втратою
свого правового статусу батьків,
опікунів, усиновлювачів.

В даному випадку, як вбачається із
довіреності від 04.06.2014 р. № 1063, яка
складена матір'ю від свого імені та від
імені малолітніх дітей на ім'я
представника (ОСОБА_2), діючи як
законний представник малолітніх дітей
вона передоручила здійснення прав
малолітніх дітей іншій особі,
передавши свої повноваження законного
представника іншій особі. Фактично за
цією довіреністю має місце
передоручення матір'ю своїх
повноважень законного представника,
якими вона наділена відносно
реалізації прав цих дітей, іншій особі.

Між тим, до вказаних відносин
застосовуються загальні правила ст. 240
ЦК України, відповідно до яких
представник зобов'язаний вчиняти
правочин за наданими йому
повноваженнями особисто.

Він може передати своє повноваження
частково або в повному обсязі іншій
особі, якщо це встановлено договором
або законом між особою, яку
представляють, і представником, або
якщо представник був вимушений до
цього з метою охорони інтересів особи,
яку він представляє.

Незважаючи на загальний характер норм
про передоручення, суд зазначає, що
вони не можуть поширюватися на
представництво за законом (ст. 242 ЦК).
Цей вид представництва докорінно
відрізняється від добровільного, де
особа, яку представляють, наділяє
представника правами на вчинення таких
правочинів, які вона сама здатна
вчинити. При законному представництві,
навпаки, підставою його виникнення є
спеціальна вказівка закону, а не воля
малолітніх та недієздатних осіб.
Відтак, при здійсненні законного
представництва особи, яких
представляють, позбавлені можливості
контролювати виконання своїх функцій
представниками, не можуть в
односторонньому порядку скасувати
представництво. Отже, законні
представники мають лише ті
повноваження, які для них передбачені
спеціальними нормами закону. Серед
таких повноважень право на
передоручення відсутнє. Тому батькам
(усиновлювачам) малолітньої особи,
опікуну недієздатної особи неможливо
передоручити виконання своїх
повноважень іншій особі.

Виходячи з наведеного суд приходить до
висновку, що надана державному
реєстратору разом із заявою
довіреність на ім'я ОСОБА_2, складена
ОСОБА_1 стосовно передачі нею своїх
повноважень законного представника,
якими вона наділена відносно
реалізації прав її малолітніх дітей,
тобто довіреність надана в порядку
передоручення щодо реалізації прав
малолітніх дітей, не має юридичної
значимості для цілей підтвердження
повноважень ОСОБА_2 при поданні заяв
відносно реєстрації відповідних прав
малолітніх дітей ОСОБА_1, оскільки
передача повноважень законного
представника іншій особі не
передбачена законами України.

Більш того, вказана заява стосувалася
вчинення цією особою дій в
реєстраційній службі з питань по
реєстрації рішення суду, а саме рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 22.04.2014 р. у справі № 755/30927/13-ц, що,
однак, не входить до повноважень та
функцій органів реєстрації (реєстрація
рішення суду). Слід додати, що
довіреність стосувалась здійснення
дій відносно неповнолітніх дітей, що
однак, не відповідає фактичним
обставинам, а саме - в даному випадку
діти належать до малолітніх дітей
(діти, які не досягли чотирнадцяти
років).

За таких обставин суд не вбачає підстав
для висновку про порушення вимог
законодавства при прийнятті
оскаржуваного рішення та, відповідно,
підстав для його скасування та
задоволення інших вимог, зазначених у
позовній заяві.

При цьому, оскільки для цілей
реєстрації прав заяви були
зареєстровані за однією карткою
прийому та щодо одного об'єкту,
наведене зумовлює прийняття державним
реєстратором одного рішення за такою
заявою. Відтак, недоліки,
невідповідність вимогам законодавства
частини поданих документів, наявність
підстав для відомими у державній
реєстрації прав за оцінкою частини
наданих документів, відповідно
зумовлює в даному конкретному випадку
прийняття рішення за результатами
розгляду сукупності документів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 КАС України
передбачено, що в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Виходячи із вищенаведеного суд не
вбачає підстав для скасування
оскаржуваного рішення та зобов'язання
вчинити інші дії, зазначені у позові,
які є похідними від прийняття рішення
про реєстрацію прав, у зв'язку з чим суд
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись вимогами статей керуючись
вимогами статей 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в
строк і порядку, передбачені статтею 254
Кодексу адміністративного судочинства
України. Постанова може бути оскаржена
за правилами, встановленими ст. ст. 185-187
КАС України.

Суддя
О.А. Кармазін