Справа № 817/3271/14
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №817/3271/14

03 грудня 2014 року 12 год. 00хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний
суд у складі судді Шарапи В.М. за участю
секретаря судового засідання Климчук
В.В. та сторін і інших осіб, які беруть
участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: представник Бочковський
Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
позовом

ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в м. Рівне
про визнання нечинною та скасування
вимоги ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
м. Рівному про визнання протиправною та
скасування вимоги від 05.11.2013 року №Ф-4321
про сплату боргу в сумі 1850,74 грн.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав.

Пояснив суду, що протягом 2004-2008 років
здійснював підприємницьку діяльність
з роздрібної торгівлі на ринку, у
зв'язку з чим перебував на обліку в
органі Пенсійного фонду як платник
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування. Зазначає, що страхові
внески сплачував своєчасно та в
повному обсязі, відповідно до сум
самостійно визначених у розрахунках,
жодної заборгованості перед Пенсійним
Фондом України не мав. Позивач вказує,
що на разі його підприємницька
діяльність припинена, проте на стадії
примусового виконання він дізнався про
існування оспорюваної вимоги про
сплату недоїмки за 2004-2005 роки, 2007-2008
роки. Вважає дану вимогу протиправною.

Просить позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позовних вимог
заперечив.

Пояснив суду, що на підставі даних
картки особового рахунку платника
органом Пенсійного фонду встановлено,
що позивач протягом 2004-2005 років, 2007-2008
років сплачував страхові внески на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у розмірах, що менші від
розміру мінімального внеску. З цих
підстав, вважає, що у позивача виник
обов'язок здійснити доплату до суми
мінімального внеску. Представник
відповідача наголошує, що з огляду на
прикінцеві та перехідні положення
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", незалежно від того, що
сума заборгованості відповідача
виникла до 01.01.2011 року, вона підлягає
стягненню та повинна стягуватись у
порядку, встановленому на час
виникнення.

Просить у задоволенні позову відмовити
повністю.

Заслухавши пояснення сторін, повно і
всебічно з'ясувавши всі обставини
справи в їх сукупності, перевіривши їх
дослідженими у судовому засіданні
доказами, суд приходить до висновку, що
позов підлягає до задоволення
повністю.

Судом встановлено, що у період з 04.08.2000
року по 20.11.2014 року ОСОБА_1 був
зареєстрований в якості фізичної
особи-підприємця (а.с. 10, 35).

05.11.2013 року Управлінням Пенсійного
фонду України в м. Рівне прийнято
вимогу №Ф-4321 про сплату ОСОБА_1 боргу зі
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у загальній сумі 1850,74 грн.,
в тому числі 734,08 грн. за 2004 рік, 288,32 грн.
за 2005 рік, 356,90 грн. за 2007 рік, 471,44 грн. за
2008 рік (а.с. 12-16).

05.12.2013 року Управлінням Пенсійного
фонду України в м. Рівне прийнято
вимогу №Ф-4321У про сплату ОСОБА_1 боргу
зі страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у сумі 1850,74 грн., котру
пред'явлено для примусового виконання
до відділу Державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції 11.12.2013 року (а.с. 18, 37-41).

Надаючи правову оцінку оспорюваному
рішенню суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування" від 09.07.2003 року
№1058-IV, у редакції, що була чинною на час
існування спірних правовідносин
(надалі - Закон України №1058-IV), у разі
виявлення своєчасно не сплачених сум
страхових внесків страхувальники
зобов'язані самостійно обчислити ці
внески і сплатити їх з нарахуванням
пені в порядку і розмірах, визначених
цією статтею.

Згідно з ч. 2 ст. 106 Закону України №1058-IV,
суми страхових внесків своєчасно не
нараховані та/або не сплачені
страхувальниками у строки, визначені
статтею 20 цього Закону, в тому числі
обчислені територіальними органами
Пенсійного фонду у випадках,
передбачених частиною третьою статті 20
цього Закону, вважаються простроченою
заборгованістю із сплати страхових
внесків (надалі - недоїмка) і стягуються
з нарахуванням пені та застосуванням
фінансових санкцій.

Частиною 3 статті 106 Закону України
№1058-IV передбачено, що територіальні
органи Пенсійного фонду за формою і у
строки, визначені правлінням
Пенсійного фонду, надсилають
страхувальникам, які мають недоїмку,
вимогу про її сплату.

Вказані норми Закону України №1058-IV
виключені з нього Законом України "Про
збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" від 08.07.2010 року
№2464-VI, який набрав чинності з 01.01.2011
року.

Проте, абзацом 5 пункту 7 Прикінцевих та
перехідних положень Закону України
№1058-I визначено, що стягнення
заборгованості зі сплати страхових
внесків за діючими видами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування та сум
штрафних санкцій, нарахованих та/або не
сплачених у період до 1 січня 2011 року, в
тому числі страхових внесків, строк
сплати яких на 1 січня 2011 року не настав,
здійснюється фондами
загальнообов'язкового державного
соціального страхування відповідно до
законодавства, що діяло на момент
виникнення такої заборгованості або
застосування штрафних санкцій.

Аналіз наведених положень
законодавства дає підстави вважати, що
органи Пенсійного фонду України,
незалежно від дати формування вимоги,
мають право включати до них суми
недоїмки зі страхових внесків, яка
виникла до втрати чинності Законом
України №1058-IV.

Водночас, з оспорюваної вимоги та
повідомлень-розрахунків до неї
вбачається, що вимога формувалась
відповідачем на підставі даних картки
особового рахунку позивача, суми
недоїмки включені до вимоги, по своїй
суті, є сумами доплати до суми
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, які сплачувались
позивачем протягом відповідних
періодів у розмірах, менших ніж сума
мінімального страхового внеску.

Представник відповідача в судовому
засіданні вказану обставину
підтвердив.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону
України №1058-IV, фізичні
особи-підприємці підлягають
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню.

В абзаці 1 частини 1 статті 24 Закону
України №1058-IV визначено, що страховий
стаж - це період (строк), протягом якого
особа підлягає загальнообов'язковому
державному пенсійному страхуванню та
за який щомісяця сплачені страхові
внески в сумі не меншій, ніж
мінімальний страховий внесок.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України №1058-IV,
страховий стаж обчислюється
територіальними органами Пенсійного
фонду відповідно до вимог цього Закону
за даними, що містяться в системі
персоніфікованого обліку, а за періоди
до впровадження системи
персоніфікованого обліку - на підставі
документів та в порядку, визначеному
законодавством, що діяло до набрання
чинності цим Законом.

Абзацами 1-2 частини 3 статті 24 Закону
України №1058-IV встановлено, що
страховий стаж обчислюється в місяцях.
Неповний місяць роботи, якщо
застрахована особа підлягала
загальнообов'язковому державному
пенсійному страхуванню або брала
добровільну участь у системі
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування, зараховується
до страхового стажу як повний місяць за
умови, що сума сплачених за цей місяць
страхових внесків є не меншою, ніж
мінімальний страховий внесок. Якщо
сума сплачених за відповідний місяць
страхових внесків є меншою, ніж
мінімальний страховий внесок, цей
період зараховується до страхового
стажу як повний місяць за умови
здійснення в порядку, визначеному
правлінням Пенсійного фонду,
відповідної доплати до суми страхових
внесків таким чином, щоб загальна сума
сплачених коштів за відповідний місяць
була не меншою, ніж мінімальний
страховий внесок.

Порядок здійснення такої доплати
закріплений в розділі 15 Інструкції про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, що
затверджена Постановою Правління
Пенсійного Фонду України від 19.12.2003
року №21-1, зареєстрована в Міністерстві
юстиції України 16.01.2004 року за №64/8663, та
передбачає добровільність
волевиявлення платника шляхом
самостійного подання ним заяви.

Таким чином, сума доплати до
мінімального розміру страхового
внеску на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування не може вважатись
недоїмкою платника, включатись до
складу вимоги та стягуватись з нього у
примусовому порядку.

Отже, висновки, покладені відповідачем
в основу прийняття оспорюваної вимоги,
суперечать вимогам законодавства та
виходять за межі його повноважень.

Крім того, відповідачем порушено
порядок формування оспорюваної вимоги.

Відповідно до п. 8.2 Інструкції про
порядок обчислення і сплати
страхувальниками та застрахованими
особами внесків на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування до
Пенсійного фонду України, що
затверджена Постановою Правління
Пенсійного Фонду України від 19.12.2003
року №21-1, зареєстрована в Міністерстві
юстиції України 16.01.2004 року за №64/8663,
органи Пенсійного фонду надсилають
страхувальникам вимогу про сплату
недоїмки в таких випадках:

а) якщо дані документальних перевірок
результатів діяльності страхувальника
свідчать про донарахування сум
страхових внесків;

б) якщо страхувальник має на кінець
звітного базового періоду недоїмку зі
сплати страхових внесків;

в) якщо страхувальник має на кінець
звітного періоду борги зі сплати
фінансових санкцій (штрафів) та пені.

У випадку "а" вимога надсилається
одночасно з актом документальної
перевірки.

У випадках, визначених підпунктами "б"
та/або "в" цього пункту, вимога
надсилається протягом п'яти робочих
днів, наступних за календарним місяцем,
у якому виникла або зросла недоїмка зі
сплати страхових внесків
(заборгованість зі сплати фінансових
санкцій (штрафів) та пені). Вимога
формується на підставі даних особових
рахунків платників.

В оспорюваній вимозі відповідач
посилається на дані картки особового
рахунку позивача як на підставу для її
формування.

Проте, в даному випадку, з урахуванням
положень Інструкції, така вимога
повинна була формуватись на кінець
базового звітного періоду, яким є
місяць, та протягом п'яти робочих днів,
наступних за календарним місяцем, у
якому вона виникла.

Отже, включення відповідачем до складу
оспорюваної вимоги, сформованої на
підставі даних картки особового
рахунку платника, сум, які орган
Пенсійного фонду вважає недоїмкою та
які на його думку виникли у 2004-2005 роках,
2007-2008 роках, свідчить про те, що
відповідач таким чином діяв не у
спосіб, визначений законом.

В силу вимог частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано;
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);
безсторонньо (неупереджено);
добросовісно; розсудливо; з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи всім формам
дискримінації; пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

З огляду на наведені обставини та з
врахуванням досліджених доказів, суд
приходить до висновку, що оспорювана
вимога Управлінням Пенсійного фонду
України в м. Рівне від 05.11.2013 року №Ф-4321
про сплату ОСОБА_1 боргу в сумі 1850,74 грн.
не відповідає визначеним критеріям
правомірності.

Водночас, судом досліджено, що до
примусового виконання відповідачем
пред'явлено вимогу Управлінням
Пенсійного фонду України в м. Рівне від
05.12.2013 року №Ф-4321У, яка має статус
узгодженої та яка не оспорюється
позивачем.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд розглядає адміністративні
справи не інакше як за позовною заявою,
поданою відповідно до цього Кодексу, і
не може виходити за межі позовних
вимог. Суд може вийти за межі позовних
вимог тільки в разі, якщо це необхідно
для повного захисту прав, свобод та
інтересів сторін чи третіх осіб, про
захист яких вони просять.

З метою повного захисту порушених прав
позивача, суд вважає за необхідне вийти
за межі позовних вимог та визнати
протиправною і скасувати вимогу
Управлінням Пенсійного фонду України в
м. Рівне від 05.12.2013 року №Ф-4321У про
сплату ОСОБА_1 боргу в сумі 1850,74 грн.

Судові витрати на користь сторін не
присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати
вимогу Управління Пенсійного фонду
України в м. Рівне від 05.12.2013 року №Ф-4321У
про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) зі
страхових внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у сумі 1850,74 грн.

Постанова суду першої інстанції
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до
Житомирського апеляційного
адміністративного суду через
Рівненський окружний адміністративний
суд. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до Житомирського апеляційного
адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у
випадках та порядку, передбачених
частиною четвертою статті 167 КАС
України, було повідомлено про
можливість отримання копії постанови
суду безпосередньо в суді, то
десятиденний строк на апеляційне
оскарження постанови суду
обчислюється з наступного дня після
закінчення п'ятиденного строку з
моменту отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Суддя Шарапа
В.М.