Справа № 825/3721/14
Суддя: Поліщук Л.О.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 грудня 2014 року
Чернігів Справа № 825/3721/14

Чернігівський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Поліщук Л.О.,

суддів
Д'якова В.І.,

Зайця О.В.,

за участі секретаря
Сірого І.В.,

за участі представника відповідачів
Приходько І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
адміністративним позовом ОСОБА_3 до
Управління Державної міграційної
служби України в Чернігівській
області, Державної міграційної служби
України про скасування рішень та
зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Управління Державної міграційної
служби України в Чернігівській області
та Державної міграційної служби
України про визнання неправомірним та
скасування рішення від 03.11.2014 №563-14
Державної міграційної служби України
про відмову в визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту; зобов'язання Державну
міграційну службу України прийняти
рішення про перегляд справи для
вирішення питання про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
вимог чинного законодавства.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
рішенням від 03.11.2014 №563-14 позивачу було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абзацу
четвертого частини першої статті 6
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасово захисту», як особі, стосовно
якої встановлено, що умови передбачені
пунктами 1 та 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні. Рішення
викладене у повідомленні №33, що
вручено позивачу 14.11.2014, вважає
незаконним та необґрунтованим, бо воно
було прийнято без передбачених на те
законних підстав, з порушенням
процедури та без урахування обставин
справи, а саме повідомлення не
відповідає чинному законодавству. Крім
того, позивач зазначає, що причиною для
відїзду є побоювання стати жертвою
переслідування в Афганістані у зв'язку
з приналежністю до певної соціальної
групи про, що він зазначав в заяві. Отже,
рішення Державної міграційної служби
вважає незаконним та необґрунтованим,
та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач в судовому засіданні не
з'явився, про час та місце слухання
справи належним чином повідомлений,
просив суд розглядати справи за його
відсутності.

Представник відповідачів в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував в повному обсязі, надав
суду заперечення, в яких зазначив, що
під час розгляду справи шукача
притулку, органом міграційної служби
встановлено відсутність у позивача
об'єктивної сторони критерію побоювань
стати жертвою переслідування, який є
визначальним, оскільки позивачем не
надано жодного доказу того, що ці
побоювання є реальними, а також те, що
вони пов'язані з ознаками расової
належності, релігії, національності
(громадянства), належності до певної
соціальної групи, політичних поглядів,
крім сумнівних копій документів, які не
містять інформації про його
переслідування, а тільки підтверджують
факт роботи у приватній фірмі. Отже, при
розгляді заяви позивача про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту відповідачем
вивчено матеріали особової справи
шукача притулку та досліджено
інформацію про країну походження, у
зв'язку з чим з урахуванням
імперативних приписів статті 6 Закону
суб'єкт владних повноважень правомірно
відмовив у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки встановлено умови, за
яких такий статус не надається. Беручи
до уваги наведене, рішення від 03
листопада 2014 року №563-14 прийнято на
підставі та у межах повноважень, у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття такого рішення.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, розглянувши подані
документи і матеріали, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що адміністративний позов не
належить задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1), є громадянином
Афганістану, 06.11.2012 прибув до України.

28.01.2013 позивач звернувся до Головного
управління Державної міграційної
служби України в місті Києві з заявою
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України від 22.07.2013 ОСОБА_3 було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абзацу 4 частини
першої статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
як особі, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 та 13
частини першої статті 1 цього Закону,
відсутні, яке позивач не оскаржував
(а.с.44).

16.03.2014 позивач був затриманий
прикордонним нарядом «Група
реагування» Відділу прикордонної
служби «Ужгород» за спробу незаконного
перетинання державного кордону з
України в Словаччину поза межами
пункту пропуску.

Постановою Ужгородським міськрайонним
судом Закарпатської області від 25.03.2014
прийнято рішення про примусове
видворення громадянина Афганістану
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.29-30), у зв'язку з
чим позивач був поміщений у
Чернігівський пункт тимчасового
перебування іноземців.

28.04.2014 звернувся до відділу у справах
біженців та соціальної інтеграції УДМС
України в Чернігівській області з
заявою-анкетою про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту №1220 (а.с.25). У заяві зазначив, що
причинами виїзду з країни є небезпека
яка йому загрожує.

Наказом Управління державної
міграційної служби України в
Чернігівській області від 20.06.2014 №76
заява позивача була прийнята до
розгляду (а.с.26).

20.06.2014 Управлінням державної
міграційної служби України в
Чернігівській області було видано
довідку про звернення за захистом в
Україні (а.с.27).

27.06.2014 з позивачем була проведена
співбесіда, що підтверджується копією
протоколу співбесіди, наявному в
матеріалах справи (а.с.28-28а).

11.07.2014 начальником відділу у справах
біженців УДМС України в Чернігівській
області Верченка О.М. був винесений
висновок щодо прийняття рішення про
оформлення або відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту, по
справі № 2014 CN 0012 громадянина
Афганістану ОСОБА_3, згідно якого
останній вважає за доцільне прийняти
рішення про оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
громадянина Афганістану ОСОБА_3 ,
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту на підставі ч.4 ст.8
Закону України «Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту» (а.с.31).

Наказом начальника Управління
Державної міграційної служби України в
Чернігівській області від 11.07.2014 №89
відповідно до ч.ч. 4, 5 ст.8 та ст.. 9 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» було розпочато
процедуру оформлення документів для
вирішення питання щодо визнання
громадян Ісламської Республіки
Афганістан біженцями або особами, яка
потребує додаткового захисту (а.с.32).

03.11.2014 Державною міграційною службою
України було винесено рішення №563-14 про
відмову позивачу у визнанні біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.47).

14.11.2014 позивач отримав повідомлення від
11.11.2014 №33 про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, що
підтверджується витягом з журналу
реєстрації видачі повідомлень (а.с.48-50).

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, суд зважає на
наступне.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" (далі - Закон).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону, біженець - особа, яка не є
громадянином України і внаслідок
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань перебуває за
межами країни своєї громадянської
належності та не може користуватися
захистом цієї країни або не бажає
користуватися цим захистом внаслідок
таких побоювань, або, не маючи
громадянства (підданства) і
перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону
встановлено, що особа, яка потребує
додаткового захисту, - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини 5 статті 5
Закону, особа, яка на законних
підставах тимчасово перебуває в
Україні, і під час такого перебування в
країні її громадянської належності чи
попереднього постійного проживання
виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи
13 частини першої статті 1 цього Закону,
внаслідок яких вона не може
повернутися до країни свого походження
і має намір бути визнаною біженцем в
Україні або особою, яка потребує
додаткового захисту, повинна
звернутися до центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, із заявою про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, до
закінчення строку перебування на
території України.

Відповідно до частини 1 та частини 2
статті 7 Закону, оформлення документів
для вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, проводиться на
підставі заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту. Така заява особисто подається
іноземцем чи особою без громадянства
або її законним представником до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за місцем тимчасового перебування
заявника. Заявник, якому виповнилося
вісімнадцять років, подає заяву про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
викладає основні відомості про себе та
обставини, що змусили його залишити
країну походження.

До заяви про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, додаються документи, що
посвідчують особу заявника, а також
документи та матеріали, що можуть бути
доказом наявності умов для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (частина 7 статті 7
Закону).

За результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту (частина 5 статті 10
Закону).

Згідно частини 1 статті 6 Закону, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа,
зокрема, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 цього Закону,
відсутні.

Згідно частини 6 статті 8 Закону,
рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами, які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону.

Згідно Конвенції про статус біженців
1951 року та статті 1 Закону №3671-VI,
поняття "біженець" включає чотири
основні підстави, за наявності яких
особі може бути наданий статус біженця,
це: знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства - за межами країни свого
колишнього місця проживання;
неможливість або побоювання
користуватись захистом країни
походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що "побоювання стати жертвою
переслідувань" складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи "побоювання".
"Побоювання" є оціночним судженням, яке
свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при
визнанні статусу біженця є доказом
того, що суб'єктивні побоювання стати
жертвою переслідування є цілком
обґрунтованими, тобто підкріплюються
об'єктивним положенням у країні та
історією, яка відбулася особисто із
заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання
повинно існувати під час звернення та
вирішення питання про надання статусу
біженця, незалежно від того, хто є
суб'єктом переслідування, - державні
органи чи ні.

Разом із цим суд зауважує, що значна
тривалість проміжків часу між виїздом
з країни громадянської належності,
прибуттям в Україну та часом звернення
із заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, в окремих випадках може
свідчити про відсутність у особи
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань.

Таким чином, особа, яка шукає статусу
біженця має довести, що її подальше
перебування у країні походження або
повернення до неї реально загрожує її
життю та свободі, і така ситуація
склалася внаслідок її переслідування
за ознакою раси, віросповідання,
національності, громадянства,
належності до певної соціальної групи
або політичних переконань.

Законом України від 21.10.1999 року
ратифіковано Угоду між Урядом України
та Управлінням Верховного Комісара ООН
у справах біженців та Протокол про
доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між
Урядом України та Управлінням
Верховного Комісара ООН у справах
біженців. Управлінням Верховного
комісара ООН у справах біженців
ухвалено Керівництво щодо процедур та
критеріїв встановлення статусу
біженців, відповідно до Конвенції 1951
року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992
рік), що встановлює критерії оцінки при
здійсненні процедур розгляду заяви
особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН "Про обов'язки та
стандарти доказів у заявах біженців"
встановлено, що факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як
усні, так і документальні. Заявник
повинен переконати посадову особу
компетентного органу у правдивості
своїх фактичних тверджень.

Згідно пункту 66 Керівництва з процедур
і критеріїв з визначення статусу
біженця УВКБ ООН для того, щоб
вважатися біженцем, особа повинна
надати свідчення повністю
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Зважаючи на Загальнодержавну програму
адаптації законодавства України до
законодавства Європейського Союзу, суд
вважає за необхідне зазначити, що
згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви
Ради Європейського Союзу "Щодо
мінімальних стандартів для
кваліфікації громадян третіх країн та
осіб без громадянства як біженців або
як осіб, що потребують міжнародного
захисту за іншими причинами, а також
суті захисту, що надається" від 27 квітня
2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими,
якщо виконуються такі умови: заявник
зробив реальну спробу обґрунтувати
свою заяву; усі важливі факти, що були в
його розпорядженні, були надані, і було
задовільне пояснення відносно
будь-якої відсутності інших важливих
фактів; твердження заявника є
зрозумілими та правдоподібними і не
протирічать конкретній та загальній
інформації за його справою; заявник
подав свою заяву про міжнародний
захист як можливо раніше, якщо заявник
не зможе довести відсутність поважної
причини для подання такої заяви;
встановлено, що в цілому заявник
заслуговує довіри.

Згідно абзацу першого пункту 20
постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України "Про
судову практику розгляду спорів щодо
статусу біженця та особи, яка потребує
додаткового або тимчасового захисту,
примусового повернення і примусового
видворення іноземця чи особи без
громадянства з України та спорів,
пов'язаних із перебуванням іноземця та
особи без громадянства в Україні" від
25.06.2009 № 1 із змінами і доповненнями,
іноземець чи особа без громадянства,
які з наміром бути визнаними біженцями
або особами, які потребують
додаткового захисту, незаконно
перетнули державний кордон України,
повинні без зволікань звернутися до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
чи посадової особи Державної
прикордонної служби України із заявами
про визнання їх біженцями або особами,
які потребують додаткового захисту, а
також надати посадовим особам
Державної прикордонної служби України
пояснення про причини незаконного
перетинання державного кордону
України. Якщо у таких осіб відсутні
документи, які посвідчують особу, або
такі документи є фальшивими, вони
повинні повідомити про цю обставину, а
також викласти причини зазначених
ситуацій у поясненні.

При вирішенні даної справи суд
враховує, що, перебуваючи в Україні з
06.11.2012, згідно анкети, позивач звернувся
з заявою про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, тільки 28.01.2013 майже через 2
місяці після прибуття в Україну.
Рішення Державної міграційної служби
України від 22.07.2013 ОСОБА_3 було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту відповідно до абзацу 4 частини
першої статті 6 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».
Крім того, позивач не скористався
правом на оскарження даного рішення.
Таким чином, вищезазначені факти
ставлять під сумнів реальність
побоювань переслідування та намір
позивача отримати в Україні статус
біженця.

Позивачем в позовній заяві не надано
жодних конкретних фактів його
особистого переслідування або погрози
переслідування в країні свого
постійного проживання, а також жодного
достовірного документа на
підтвердження цих фактів.

З анкети особи, яка звернулася із
заявою про визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.25) та протоколу співбесіди,
наявного в матеріалах справи (а.с.28-28а),
суд робить висновки, що державні органи
та політичні, релігійні, військові,
етнічні, громадські організації не
загрожували життю позивача, він ніколи
не був членом жодної релігійної,
військової чи громадської організації,
утисків на батьківщині за релігійною
чи гендерною ознаками не зазнавав, а
тому не може вважатися жертвою
переслідувань за конвенційними
ознаками.

Крім того, суд зауважує, що позивачем не
наведено жодних нових обставин, які б
вказували про можливість визнання
позивача особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відповідно до статті 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 статті 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
встановлено, що суд при вирішенні
справи керується принципом законності,
відповідно до якого: суд вирішує справи
відповідно до Конституції та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України; суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до приписів ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод від 04.11.1950 року №
ETS N 005 кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків цивільного
характеру.

Нормами частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України визначено, що у справах щодо
оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Частиною першою статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, в адміністративних справах
про протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідачі, як суб'єкт владних
повноважень, довів правомірність
прийнятого ним рішення.

З урахуванням встановлених у судовому
засіданні фактів, колегія суддів
прийшла до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 про визнання
неправомірним та скасування рішення
від 03.11.2014 №563-14 Державної міграційної
служби України про відмову в визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту; зобов'язання
Державну міграційну службу України
прийняти рішення про перегляд справи
для вирішення питання про визнання
мене біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, відповідно до
вимог чинного законодавства, оскільки
права позивача в даному випадку
відповідачами не були порушені, а
оскаржуване рішення було прийнято на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені нормами діючого
законодавства.

Керуючись ст. ст. 17, 18, 104, 122, 158-163, 167
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного
позову ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в
порядку статей 167, 186 Кодексу
адміністративного судочинства України
та може бути оскаржена до Київського
апеляційного адміністративного суду
протягом десяти днів з дня отримання її
копії.

Апеляційна скарга подається до
адміністративного суду апеляційної
інстанції через суд першої інстанції,
який ухвалив оскаржуване судове
рішення.

Головуючий суддя
Л.О. Поліщук

Судді
В.І. Д'яков

О.В. Заяць