Справа № 621/3245/14-а
Суддя: Бережна Н. М.
Дата ухвалення: 2014-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 621/3245/14-а
Провадження № 2-а/621/73/14
ПОСТАНОВА

Іменем
України

05.12.2014 року м.
Зміїв

Зміївський районний суд Харківської
області у складі:

головуючого судді
- Бережної Н.М.,

за участю секретаря судового засідання
- Кошевої А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Змієві
адміністративний позов ОСОБА_1 до
інспектора ДПС взводу ДПС з
обслуговування м. Новомосковськ та
району прапорщика міліції Дорошенка
Івана Юрійовича про оскарження
постанови інспектора ДАІ про
накладення адміністративного
стягнення у вигляді штрафу,

ВСТАНОВИВ:

13.11.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із
адміністративним позовом до
інспектора ДПС взводу ДПС з
обслуговування м. Новомосковськ та
району прапорщика міліції Дорошенка
І.Ю. про оскарження постанови
інспектора ДАІ про накладення
адміністративного стягнення у вигляді
штрафу, в якому зазначив, що 03.11.2014 року
відповідачем на підставі даних,
отриманих за допомогою приладу ВІЗІР №
0812544, складено відносно ОСОБА_1
постанову серії ПС2 № 027923 про
накладення адміністративного
стягнення у вигляді штрафу в розмірі 260
грн., копію якої позивач отримав від
інспектора ДАІ безпосередньо на місці
зупинки його транспортного засобу. З
вказаної вище незаконної та
неконкретної постанови інспектора ДАІ
вбачається, що 03.11.2014 року о 14 год. 00 хв.
позивач керував автомобілем
Мерседес-Бенц, державний реєстраційний
номер НОМЕР_1, на а/ш М-18 у населеному
пункті зі швидкістю 91 км/год, а тому
перевищив швидкість руху на 31 км/год.
Тобто, інспектор ДАІ, оцінивши дані,
отримані за допомогою приладу ВІЗИР, з
приводу, начебто, правопорушення
ОСОБА_1, дійшов висновку, що він керував
не відомо кому належним, чітко не
визначеним автомобілем в чітко не
визначеному місці та напрямку зі
швидкістю 91 км/год, чим порушив
невизначений пункт правил дорожнього
руху України. Незрозумілим також є
посилання інспектора ДАІ на ту
обставину, що позивач керував
автомобілем з державним реєстраційним
номером НОМЕР_1, оскільки він керую
автомобілем з реєстраційним номером
зовсім іншим - НОМЕР_3, а не НОМЕР_1.

ОСОБА_1 вважав, що складена інспектором
ДАІ постанова є незаконною,
необґрунтованою, яка не відповідає
вимогам ч. 2 ст. 283 Кодексу України про
адміністративні правопорушення, а тому
не може бути доказом в суді, оскільки
вона складена на підставі даних,
отриманих в зв'язку із застосуванням
приладу ВІЗІР, не дивлячись на те, що в
даний момент інспектори ДАІ мають
обладнання, яке в змозі в автоматичному
режимі здійснювати фотозйомку
автомобілів, що перевищують швидкість;
постанова складена на підставі даних,
які не підтверджуються документально
письмовими доказами та показаннями
свідків, не дивлячись на ту обставину,
що ОСОБА_1 не визнавав своєї вини у
вчиненому правопорушенні.

Інспектор ДАІ, який склав оскаржувану
постанову, фактично стояв на узбіччі і
не фіксував вказаним приладом
швидкість руху автомобіля позивача, а
після необґрунтованої зупинки його
транспортного засобу, підійшов та
вказав на перевищення ним швидкості.
Позивач одразу запропонував
інспектору ДПС Дорошенко І.Ю. показати
дані на його приладі, однак інспектор
ДАІ навіть не показав дані на приладі
для вимірювання швидкості. Назва
приладу ОСОБА_1 повідомлена не була.
Документа на прилад не пред'являлися на
огляд, що взагалі робить не дійсними
будь-які заміри, що, ймовірно,
виконувалися цим приладом. ОСОБА_1
вказав на те, що визначене перевищення
швидкості не належить його
транспортному засобу, на що інспектор
ДАІ почав складати незаконну
постанову. Крім того, інспектором ДАІ,
під час складання постанови про
накладення адміністративного
стягнення, не було роз'яснено позивачу
його права, передбачені ст. 268 Кодексу
України про адміністративні
правопорушення та 63 Конституції
України, що, позивач вважає порушенням
гарантованих йому Державою
Конституційних прав.

Отже, ОСОБА_1 вважав притягнення його до
адміністративної відповідальності
незаконним, неправомірним,
необґрунтованим та недоведеним з
наступних причин: правил дорожнього
руху він не порушував, інспектор ДПС не
надав жодних доказів, на підтвердження
вини позивача, Дорошенко І.Ю. при
зверненні до ОСОБА_1 не представився, не
назвав повної посади, свого прізвища,
ім'я та по-батькові, на вимогу позивача
не пред'явив службового посвідчення,
при спілкуванні не дотримувався норм
моралі. Інспектор ДАІ в момент руху
ОСОБА_1 не міг бачити напрямок його
руху, а отже безпідставно зупинив
позивача. На підставі вищевикладеного,
ОСОБА_1 просив скасувати постанову
Інспектора ДПС взводу ДПС з
обслуговування м. Новомосковськ та
району прапорщика міліції Дорошенка
І.Ю, серії ПС2 № 027923 від 03.11.2014 року про
накладення на позивача
адміністративного стягнення у вигляді
штрафу в розмірі 260 грн.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не
з'явився.

Відповідач інспектор ДПС Дорошенко І.Ю.
у судове засідання не з'явився, про
розгляд справи був повідомлений
належним чином, що підтверджується
поштовим повідомленням про отримання
судової кореспонденції, заяв про
розгляд справи за його відсутності та
заперечень проти позову не надавав.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України у
разі неприбуття відповідача, належним
чином повідомленого про дату, час і
місце судового розгляду, без поважних
причин розгляд справи може не
відкладатися і справу може бути
вирішено на підставі наявних у ній
доказів.

Оскільки розгляд справи проводиться
без участі сторін, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється, що відповідає
положенням ч. 6 ст. 12 КАС України.

Суд, дослідивши долучені до матеріалів
справи письмові докази, приходить до
висновку про обґрунтованість позову і
необхідність його задоволення,
виходячи з наступного:

З копії постанови у справі про
адміністративне правопорушення від
03.11.2014 року, серія ПС2 № 027923, вбачається,
що ОСОБА_1 було притягнено до
адміністративної відповідальності за
адміністративне правопорушення,
передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України
про адміністративні правопорушення, а
саме у постанові вказано, що 03.11.2014 року
о 14 год. 00 хв. позивач, керуючи
автомобілем Мерседес-Бенц, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, на а/ш М-18 200
км, у населеному пункті перевищив
швидкість на 31 км/год, рухаючись зі
швидкістю 91 км/год. Швидкість була
виміряна приладом Візір 0812544. На
підставі вказаного на ОСОБА_1 було
накладено адміністративне стягнення у
виді штрафу у розмірі 260 грн. /а.с. 7/.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 Кодексу України
про адміністративні правопорушення
доказами в справі про адміністративне
правопорушення, є будь-які фактичні
дані, на основі яких у визначеному
законом порядку орган (посадова особа)
встановлює наявність чи відсутність
адміністративного правопорушення,
винність даної особи в його вчиненні та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються протоколом про
адміністративне правопорушення,
поясненнями особи, яка притягається до
адміністративної відповідальності,
потерпілих, свідків, висновком
експерта, речовими доказами,
показаннями технічних приладів та
технічних засобів, що мають функції
фото- і кінозйомки, відеозапису чи
засобів фото- і кінозйомки,
відеозапису, які використовуються при
нагляді за виконанням правил, норм і
стандартів, що стосуються забезпечення
безпеки дорожнього руху, протоколом
про вилучення речей і документів, а
також іншими документами.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Кодексу України про
адміністративні правопорушення у
протоколі про адміністративне
правопорушення зазначаються: дата і
місце його складення, посада, прізвище,
ім'я, по батькові особи, яка склала
протокол; відомості про особу, яка
притягається до адміністративної
відповідальності (у разі її виявлення);
місце, час вчинення і суть
адміністративного правопорушення;
нормативний акт, який передбачає
відповідальність за дане
правопорушення; прізвища, адреси
свідків і потерпілих, якщо вони є;
пояснення особи, яка притягається до
адміністративної відповідальності;
інші відомості, необхідні для
вирішення справи. Якщо правопорушенням
заподіяно матеріальну шкоду, про це
також зазначається в протоколі.

Відповідно до переліку технічних
засобів, що використовуються в
підрозділах ДАІ МВС для виявлення та
фіксування порушень правил дорожнього
руху, затвердженого Наказом МВС від
01.03.2010 року № 33, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 30 березня
2010 року за № 262/17557 1, технічними
засобами для визначення швидкості руху
є: вимірювач швидкості радіолокаційний
"Беркут"; вимірювач швидкості
радіолокаційний "Сокол"; вимірювач
швидкості руху транспортних засобів
радіолокаційний "Искра-1"; вимірювач
швидкості руху транспортних засобів
радіолокаційний "Радис"; вимірювач
швидкості радіолокаційний
відеозаписувальний "РАПИРА"; вимірювач
швидкості радіолокаційний
відеозаписувальний "ВИЗИР".

Спеціальними технічними засобами, які
працюють в автоматичному режимі, що
мають функції фото- і кінозйомки,
відеозапису є: вимірювач швидкості
радіолокаційний відеозаписувальний
"ВИЗИР" з активованою функцією
«автоматичний режим» модифікації
"ВИЗИР 03"; вимірювач швидкості
радіолокаційний з фотофіксацією
"АРЕНА"; лазерний вимірювач швидкості
транспортних засобів "Truсам".

Відповідно до п. 2.13 Інструкції «З
організації провадження та
діловодства у справах про
адміністративні порушення правил, норм
і стандартів, що стосуються
забезпечення безпеки дорожнього руху»,
до протоколу, складеного з
використанням показань технічних
приладів, долучаються фото-, відео або
інші матеріали, на яких зафіксовані
показання цих приладів.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем Дорошенко І.Ю. взагалі не
пред'явлено ОСОБА_1 і не надано суду
протокол про адміністративне
правопорушення, яким встановлено, що
позивач вчинив порушення ч. 1 ст. 122
Кодексу України про адміністративні
правопорушення, а саме перевищено
швидкість його руху на 31 км/год.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб`єкта владних
повноважень обов`язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Стаття 288 Кодексу України про
адміністративні правопорушення
передбачає, що постанова іншого органу
(посадової особи) про накладення
адміністративного стягнення по справі
про адміністративне правопорушення
може бути оскаржена у вищестоящий
орган (вищестоящій посадовій особі) або
в районний, районний у місті, міський чи
міськрайонний суд у порядку,
визначеному КАС України з
особливостями, встановленими цим
кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 КАС України
місцевим загальним судам як
адміністративним судам підсудні усі
адміністративні справи з приводу
рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів
владних повноважень у справах про
притягнення до адміністративної
відповідальності.

Згідно статті 162 того ж Кодексу при
вирішенні справи по суті суд може
задовольнити адміністративний позов
повністю або частково чи відмовити в
його задоволенні повністю або
частково.

Статтею 293 Кодексу України про
адміністративні правопорушення
встановлено, що орган (посадова особа)
при розгляді скарги або подання
прокурора на постанову по справі про
адміністративне правопорушення
перевіряє законність і
обґрунтованість винесеної постанови і
приймає одне з таких рішень, зокрема
скасовує постанову і закриває справу.

Таким чином, суть адміністративного
правопорушення, яка викладена
відповідачем у постанові про
адміністративне правопорушення від
03.11.2014 року, не ґрунтується на фактичних
даних, а ґрунтується на припущеннях
інспектора ДПС Дорошенка І.Ю. про
скоєння позивачем правопорушення, що
суперечить вимогам ст. ст. 251, 252, 280
Кодексу України про адміністративні
правопорушення і є, у сукупності з
наявним порушенням процедури
складання постанови по справі про
адміністративне правопорушення,
підставою для визнання постанови про
адміністративне правопорушення
відносно ОСОБА_1 від 03.11.2014 року
необґрунтованою та незаконною, та
такою, що прийнята без урахування усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення.

Крім цього, суд зважає на те, що
зазначені вище посилання позивача у
виправдання своїх дій не знайшли свого
спростування в судовому засіданні.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та (або) визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт.

Обов'язковою умовою визнання акта
недійсним є також порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
охоронюваних законом інтересів
громадян, підприємств та організацій.

Враховуючи вищевикладені обставини і
висновки суду про відсутність в діях
ОСОБА_1 складу адміністративного
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122
Кодексу України про адміністративні
правопорушення, а також той факт, що
відповідач, в порушення ст. 71 КАС
України, не довів вину позивача, суд
вважає необхідним повністю
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 2, 4, 6-8, 17-19, 69-71, 128, 158-163
КАС України, ст.ст. 1, 2, 9, 23, 121, 251, 256, 288, 293
КУпАП України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до
інспектора ДПС взводу ДПС з
обслуговування м. Новомосковськ та
району прапорщика міліції Дорошенка
Івана Юрійовича про оскарження
постанови інспектора ДАІ про
накладення адміністративного
стягнення у вигляді штрафу -
задовольнити.

Постанову інспектора ДПС взводу ДПС з
обслуговування м. Новомосковськ та
району прапорщика міліції Дорошенка
Івана Юрійовича серії ПС2 № 027923 від 03
листопада 2014 року про накладення на
ОСОБА_1 адміністративного стягнення у
виді штрафу в розмірі 260 грн. - визнати
протиправною та скасувати.

Постанова остаточна, оскарженню не
підлягає.

Головуючий: