Справа № 826/12780/14
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
інстанції: Кобилянський К.М.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

11 грудня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Сорочко Є.О.

розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу Відділу
державної виконавчої служби Сумського
міського управління юстиції Сумської
області на постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 вересня 2014 року у справі за
адміністративним позовом Публічного
акціонерного товариства "ПроКредит
Банк" до Відділу державної виконавчої
служби Сумського міського управління
юстиції Сумської області про
визнання протиправними дій,
зобов'язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, Публічне акціонерне
товариство "ПроКредит Банк", звернулося
до суду з позовом до Відділу державної
виконавчої служби Сумського міського
управління юстиції (далі - відповідач),
в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати
постанову від 24.07.2014 про повернення
виконавчого документа стягувачеві,
винесену старшим державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Сумського міського управління юстиції
Сумської області Мукорезом О.Л.;

- зобов'язати відповідача подати суду,
який ухвалив судове рішення в
адміністративній справі у строк один
місяць з дня набрання законної сили
судовим рішенням, звіт про виконання
судового рішення у даній
адміністративній справі.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
27 вересня 2014 року позов задоволено
частково. Визнано протиправною та
скасовано постанову відділу державної
виконавчої служби Сумського міського
управління юстиції від 24.07.2014 ВП №27064070
про повернення виконавчого документа
стягувачеві. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
представник Відділу державної
виконавчої служби Сумського міського
управління юстиції Сумської області
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати постанову суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову. В своїй
апеляційній скарзі апелянт
посилається на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
рішення суду, неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом норм
процесуального права, що є підставою
для скасування судового рішення

Відповідно до ч.1 ст.197 КАС України
апеляційний розгляд справи
здійснюється в порядку письмового
провадження.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
підлягає залишенню без змін, з
наступних підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини справи, наданим
доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
між позивачем (Кредитор) та суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_3
(Позичальник) укладено Рамкову угоду
№С-713/09.04 від 20.09.2004 року, згідно якої
Кредитор надає Позичальнику кредит.
Кредитні кошти за вказаною угодою
можуть надаватись Кредитором
Позичальнику у гривні, доларах США або
Євро на підставі договорів про надання
траншу, які є невід'ємною частиною
угоди.

20.09.2004 року між позивачем
(Іпотекодержатель) та ОСОБА_3
(Іпотекодавець) укладено Договір
іпотеки, згідно якого, для забезпечення
виконання в повному обсязі своїх
зобов'язань перед Іпотекодержателем,
що виникають із Рамкової угоди №С-713/09.04
від 20.09.2004 Іпотекодавець передає в
іпотеку Іпотекодержателю нерухоме
майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною
площею 56,9 кв.м.

15.04.2011 року нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
на вказаному іпотечному договорі
вчинено виконавчий напис №1196 про
звернення стягнення на майно.

На підставі заяви позивача, 23.05.2011 року
відповідач виніс постанову про
відкриття виконавчого провадження
№27064070 з примусового виконання
виконавчого напису нотаріуса
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 про звернення стягнення
на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1,
яка належить ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу квартири та
стягнення з ОСОБА_3 1 377 239,25 грн. на
користь ПАТ «ПроКредит Банк».

24.07.2014 року відповідач виніс постанову
про повернення виконавчого документа
стягувачеві на підставі пункту 9
частини 1 статті 47 Закону України «Про
виконавче провадження», посилаючись на
те, що 03.06.2014 Верховною Радою України
прийнятий Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», а також на те, що за
вказаною адресою зареєстрована
малолітня дитина ОСОБА_7 (дата
народження ІНФОРМАЦІЯ_2). Службою у
справах дітей Сумської міської ради
дозвіл на реалізацію квартири не
надано.

Не погоджуючись з вказаною постановою,
позивач звернувся до суду за захистом
своїх прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, прийшов до висновку що постанова
від 24.07.2014 року про повернення
виконавчого документа стягувачеві ВП
№27064070 винесена відповідачем
передчасно, оскільки відповідач не
здійснив усіх, визначених
законодавством виконавчих дій,
направлених на забезпечення виконання
виконавчого напису нотаріуса.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки вони знайшли своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду справи виходячи з наступного.

Так, спірні правовідносини регулюються
Законом України від 21.04.1999 року № 606
«Про виконавче провадження» (далі -
Закон) та Інструкцією з організації
примусового виконання рішень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі -
Інструкція).

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

З матеріалів справи вбачається, що
боржник у виконавчому провадженні
№27064070 в добровільному порядку
виконавчий напис нотаріуса №1196 від
15.04.2011 року не виконав.

Згідно з частиною 1 статті 52 Закону
України «Про виконавче провадження»
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Приписами частини 8 статті 54 Закону
України «Про виконавче провадження»
встановлено, що примусове звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється державним виконавцем з
урахуванням положень Закону України
«Про іпотеку».

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

У відповідності з положеннями частин 6,
7 статті 3 Закону України «Про іпотеку»
у разі порушення боржником основного
зобов'язання відповідно до іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно не зареєстровані у встановленому
законом порядку або зареєстровані
після державної реєстрації іпотеки.

Пунктом 4.5.9 Інструкції з організації
примусового виконання рішень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 02.04.2012 №512/5
встановлено, що у разі передачі на
реалізацію нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону. Якщо такий дозвіл
не надано, державний виконавець
звертається до суду, який видав
виконавчий документ, із заявою про
встановлення або зміну способу і
порядку виконання. Якщо судом не
встановлено (змінено) спосіб і порядок
виконання, державний виконавець
продовжує виконання рішення за рахунок
іншого майна боржника, а в разі
відсутності такого майна повертає
виконавчий документ стягувачу з
підстави, передбаченої пунктом 2
частини першої статті 47 Закону.

29.08.2012 року відповідач склав акт опису
та арешту нерухомого майна, а саме:
квартири АДРЕСА_1, майно передано на
відповідальне зберігання дружині
боржника ОСОБА_8.

Відповідно до довідки виданої КП
«Сумижитло» СМР №396 від 20.03.2013 року за
адресою: АДРЕСА_2, зареєстрована
малолітня дитина ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_2
р.н.).

Службою у справах дітей Сумської
міської ради відповідачу надано
відповідь листом № 591 від 22.03.2013, яким
відмовлено у наданні дозволу на
реалізацію квартири за адресою:
АДРЕСА_2.

Відповідач звернувся до
Ковпаківського районного суду міста
Суми із заявою про встановлення чи
зміну способу і порядку виконання
виконавчого напису нотаріуса.

Згідно ухвали Ковпаківського
районного суду міста Суми від 07.06.2013
№592/5987/13-ц в прийомі заяви про заміну
порядку та способу виконання
виконавчого напису нотаріуса
відмовлено, оскільки виконавчий
документ видано не судом.

Разом з тим, суд першої інстанції
обґрунтовано зазначає, що спори з
приводу виконання виконавчих написів
нотаріуса, в тому числі щодо
встановлення чи зміни способу
виконання виконавчого напису
нотаріуса, належать до юрисдикції
адміністративних судів.

Однак, суд першої інстанції правомірно
зазначає, що відповідач не звертався до
адміністративного суду із заявою про
встановлення або зміну способу і
порядку виконання виконавчого напису
нотаріуса від 15.04.2011 №1196.

Тобто, відповідачем не здійснено всіх
передбачених чинним законодавством
України дій направлених на примусове
виконання виконавчого напису
нотаріуса.

Разом з тим, як вбачається з
оскаржуваної постанови, відповідач
виніс постанову про повернення
виконавчого документа стягувачеві на
підставі пункту 9 частини 1 статті 47
Закону України «Про виконавче
провадження»,.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті
47 Закону України «Про виконавче
провадження», виконавчий документ, на
підставі якого відкрито виконавче
провадження, за яким виконання не
здійснювалося або здійснено частково,
повертається стягувачу у разі, якщо,
зокрема, наявна встановлена законом
заборона щодо звернення стягнення на
майно чи кошти боржника, якщо у нього
відсутнє інше майно чи кошти, на які
можливо звернути стягнення, а також
щодо проведення інших виконавчих дій
стосовно боржника, що виключає
можливість виконання відповідного
рішення.

Однак, посилання відповідача на Закон
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті» суд першої інстанції
правомірно не прийняв до уваги.

Так, відповідно до Закону України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» №1304-VII,
протягом дії даного Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України «Про
заставу» та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України «Про
іпотеку», якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно;

- загальна площа такого нерухомого
житлового майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку.

Тобто, Законом України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» визначено дві
обов'язкові умови для нерухомого майна,
яке потрапляє під дію зазначеного
Закону.

Разом з тим, судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований
та проживає за адресою: АДРЕСА_4, що
підтверджується, зокрема, інформацією
з Єдиного державного реєстру юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців,
повідомленням про припинення
підприємницької діяльності, довідкою
КП «Сумижитло» (а.с. 54-57 Т. І).

Тобто, боржник у виконавчому
провадженні №27064070 ОСОБА_3 не
використовує квартиру за адресою:
АДРЕСА_2 як місце постійного
проживання.

Крім того, обґрунтованими є доводи суду
першої інстанції, що відповідач не
надав доказів того, що нерухоме майно
за адресою: АДРЕСА_3 не належить на
праві власності боржнику.

Таким чином, колегія суддів в повній
мірі погоджується з висновком суду
першої інстанції, що нерухоме майно, на
яке мало бути звернуто стягнення за
виконавчим написом нотаріуса №1196 від
15.04.2011, не належить до видів майна, на
яке Законом України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» накладено мораторій.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов законного та
обгрунтвоаного висновку, що постанова
від 24.07.2014 року про повернення
виконавчого документа стягувачеві ВП
№27064070 винесена відповідачем
передчасно, оскільки відповідач не
здійснив усіх, визначених
законодавством виконавчих дій,
направлених на забезпечення виконання
виконавчого напису нотаріуса та виніс
оскаржуване постанову передчасно без
перевірки обставин щодо наявності
підстав повернення виконавчого
документа стягувачу.

Тобто, колегія суддів зазначає, що
відповідачем не доведено та
матеріалами справи не підтверджено про
наявність правових підстав у
відповідача виносити постанову про
повернення виконавчого документа
стягувачеві на підставі пункту 9
частини 1 статті 47 Закону України «Про
виконавче провадження»,.

Відповідно до частини другої статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до частини третьої статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони: 1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України; 2) з
використанням повноваження з метою, з
якою це повноваження надано; 3)
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх
обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії); 4)
безсторонньо (неупереджено); 5)
добросовісно; 6) розсудливо; 7) з
дотриманням принципу рівності перед
законом, запобігаючи несправедливій
дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з
дотриманням необхідного балансу між
будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення (дія); 9) з урахуванням права
особи на участь у процесі прийняття
рішення; 10) своєчасно, тобто протягом
розумного строку.

Відповідно до положень статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. У
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Державний виконавець при винесенні
оскаржуваної постанови не використав
надані йому права у точній
відповідності із законом, тим самим
допустив порушення прав та законних
інтересів позивача.

Виходячи з наведеного, а також
системного аналізу вищевказаних норм
права, колегія суддів приходить до
висновку, що відповідач не діяв на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачений Конституцією
та законами України.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог.

Надані докази були оцінені судом
першої інстанції, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Крім того, було оцінено
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, що відповідає
вимогам ст. 86 КАС України.

При цьому апеляційна скарга не містить
посилання на обставини, передбачені
статтями 202 - 204 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за яких рішення суду підлягає
скасуванню.

Доводи, викладені заявником в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження суду першої інстанції і не
знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційній скарзі
процесуальні порушення не призвели до
неправильного вирішення справи і не є
підставою для скасування судового
рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
апеляційна скарга залишається без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 197, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Відділу державної
виконавчої служби Сумського міського
управління юстиції Сумської області -
залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 27 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, а якщо її було прийнято
за наслідками розгляду у письмовому
провадженні, - через п'ять днів після
направлення копій особам, які беруть
участь у справі (ч. 5 статті 254 КАС
України). Касаційна скарга на судові
рішення подається безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів після набрання законної
сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції, крім випадків,
передбачених цим Кодексом.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

Є.О. Сорочко

Головуючий суддя
Земляна Г.В.

Судді:
Горбань Н.І.

Сорочко Є.О.