Справа № 826/17130/14
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 11/455
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(в порядку письмового провадження)

м. Київ

08 грудня 2014 року 10:00
№ 826/17130/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі судді Клочкової Н.В.,
розглянувши у порядку письмового
провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "КОМПАНІЯ "ОІЛ-СЕРВІС"
до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у місті Києва
про визнання протиправним та
скасування податкового
повідомлення-рішення, В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Оіл-Сервіс» (далі - позивач) звернулося
до Окружного адміністративного суду
міста Києва з позовом до державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві (далі -
відповідач) про визнання протиправним
та скасування податкового
повідомлення - рішення від 22 жовтня 2014
року № .

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 10.11.14 року відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/17130/14.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду міста Києва від 10.11.2014 року
закінчено підготовче провадження та
призначено справу до судового
розгляду.

В судовому засіданні 02.12.2014
представники позивача підтримали
позовні вимоги з підстав, викладених у
позовній заяві, та просили
задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, хоча був
повідомлений про дату, час та місце
судового засідання по справі.

Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства України
якщо немає перешкод для розгляду
справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, беручи до уваги відсутність
потреби заслухати свідка чи експерта, в
судовому засіданні 02.12.2014 суд ухвалив
перейти до розгляду справи в
письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд
міста Києва, встановив.

На підставі наказу від 23.05.2014 року № 336
та на підставі пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.1
п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу
України (далі - ПК України) проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку ТОВ «Компанія Оіл-Сервіс»
() з питань дотримання
вимог чинного законодавства по
взаємовідносинах з ТОВ «Хорсса» () період з 01.01.2014 по 31.01.2014, за
результатом якої складено акт
перевірки від 01.10.2014 № 1453/26-59-22-06/35744348 (т.
1, арк. 8-22).

Відповідачем за результатами
перевірки встановлені наступні
порушення податкового законодавства:

- п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, 198.5, 198.6 ст. 198, п.
200.1 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 ПК України, в
результаті чого встановлено заниження
ПДВ на загальну суму 93567,00 грн.

На підставі складеного акту перевірки
від 01.10.2014 № 1453/26-59-22-06/35744348 податковим
органом винесене податкове
повідомлення-рішення від 22.10.2014:

- № , яким збільшено суму
грошового зобов'язання з ПДВ в розмірі
116959,00 грн., за основним платежем - 93567,00
грн., за штрафними (фінансовими)
санкціями - 3392,00 грн. (т. 1, арк. 23).

Як вбачається з акту перевірки,
підставою для прийняття відповідачем
оскаржуваних податкових повідомлень -
рішень стали:

- акт ДПІ у Києво-Святошинському районі
Головного управління Міндоходів в
Київській області від 10.09.2014 №
497/22-03/39029933 «Про результати проведення
зустрічної звірки ТОВ «Хорсса» () щодо підтвердження
господарських відносин із
контрагентами-покупцями та
контрагентами-постачальниками за
період з 01.02.2014 по 31.05.2014 та з 01.07.2014 по
31.07.2014» (т. 1, арк. 15).

Згідно даного акту, ТОВ «Хорсса» () має стан « 9» - направлено
повідомлення про відсутність за
місцезнаходженням.

У зв'язку з чим, ДПІ у Шевченківському
районі Головного управління
Міндоходів у м. Києві дійшла висновку,
що ТОВ «Компанія Оіл-Сервіс»
неправомірно завищено податковий
кредит на загальну суму 93566,67 грн. у
травні 2014 року, оскільки, віднесено до
складу податкового кредиту сум ПДВ не
підтверджених первинними документами
(т. 1, арк. 21).

Позивач не погодився з такою позицією
податкового органу та прийнятим
податковим повідомленням - рішенням
від 22.10.2014 № , а тому звернувся до
суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, та враховуючи,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
суд прийшов до переконання про
задоволення позовних вимог виходячи з
наступних міркувань.

Відносини, що виникають у сфері
справляння податків і зборів, зокрема,
визначає вичерпний перелік податків та
зборів, що справляються в Україні, та
порядок їх адміністрування, платників
податків та зборів, їх права та
обов'язки, компетенцію контролюючих
органів, повноваження і обов'язки їх
посадових осіб під час здійснення
податкового контролю, а також
відповідальність за порушення
податкового законодавства регулюються
Податковим кодексом України.

Згідно пп. 14.1.178 п. 14.1 ст. 17 ПК України,
податок на додану вартість - непрямий
податок, який нараховується та
сплачується відповідно до норм розділу
V цього Кодексу

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України,
об'єктом оподаткування є операції
платників податку з постачання товарів
та послуг, місце постачання яких
розташоване на митній території
України.

Пунктом 188.1 ст. 188 ПК України
встановлено, що базою оподаткування
операцій з постачання товарів/послуг
визначається виходячи з їх договірної
(контрактної) вартості, але не нижче
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, з
урахуванням загальнодержавних
податків та зборів (крім податку на
додану вартість та акцизного податку
на спирт етиловий, що використовується
виробниками - суб'єктами
господарювання для виробництва
лікарських засобів, у тому числі
компонентів крові і вироблених з них
препаратів (крім лікарських засобів у
вигляді бальзамів та еліксирів).

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України, датою
виникнення податкових зобов'язань з
постачання товарів/послуг вважається
дата, яка припадає на податковий
період, протягом якого відбувається
будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від
покупця/замовника на банківський
рахунок платника податку як оплата
товарів/послуг, що підлягають
постачанню, а в разі постачання
товарів/послуг за готівку - дата
оприбуткування коштів у касі платника
податку, а в разі відсутності такої -
дата інкасації готівки у банківській
установі, що обслуговує платника
податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі
експорту товарів - дата оформлення
митної декларації, що засвідчує факт
перетинання митного кордону України,
оформлена відповідно до вимог митного
законодавства, а для послуг - дата
оформлення документа, що засвідчує
факт постачання послуг платником
податку.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті
14 ПК України податковим кредитом є
сума, на яку платник податку на додану
вартість має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно розділу V
цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК
України право на віднесення сум
податку до податкового кредиту
виникає, зокрема, у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно пункту 198.3 статті 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з придбанням
або виготовленням товарів (у тому числі
при їх імпорті) та послуг з метою їх
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

При цьому, відповідно до пункту 201.8
статті 201 ПК України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Положеннями пункту 201.10 статті 201 ПК
України передбачено, що податкова
накладна видається платником податку,
який здійснює операції з постачання
товарів (послуг), на вимогу їх покупця,
та є підставою для нарахування
податкового кредиту.

Із системного аналізу положень цих
норм законодавства України вбачається,
що право на формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
виникає у платника податків за
наступних умов: наявності у сторін
спеціальної податкової
правосуб'єктності (особа, що видає
податкову накладну, повинна бути
зареєстрованою як платник податку на
додану вартість); фактичного
(реального) здійснення оподатковуваних
операцій постачальником на користь
покупця; наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
операцією з придбання товарів чи
послуг та потребою використання в
господарській діяльності;
документального підтвердження факту
здійснення господарської операції
сукупністю належним чином складених
(оформлених) первинних та інших
документів (у т.ч. платіжних), які
супроводжують операції певного виду та
підтверджують їх фактичне виконання;
наявності у покупця належним чином
складеної податкової накладної, яка
має усі обов'язкові реквізити.

Крім цього, правилами перевезень
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджених наказом
Міністерства транспорту України від 14
жовтня 1997 р. № 363, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 20 лютого
1998 р. за № 128/2568 визначено, що
товарно-транспортна накладна - єдиний
для всіх учасників транспортного
процесу юридичний документ, що
призначений для списання
товарно-матеріальних цінностей, обліку
на шляху їх переміщення,
оприбуткування, складського,
оперативного та бухгалтерського
обліку, а також для розрахунків за
перевезення вантажу та обліку
виконаної роботи.

Пунктом 11.1 Правил № 363 встановлено, що
основним документом на перевезення
вантажів є товарно-транспортна
накладна, форму якої наведено в додатку
7 до цих Правил.

Крім цього, відповідно до пункту 198.6
статті 198 ПК України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
або оформлені з порушенням вимог чи не
підтверджені митними деклараціями
(іншими подібними документами згідно з
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Отже, виникнення права платника
податку на податковий кредит є
наслідком фактичного проведення
господарської операції, яка є об'єктом
оподаткування податком на додану
вартість, за наявності первинних
документів.

Крім того, засади регулювання,
організації, ведення бухгалтерського
обліку та складання фінансової
звітності в Україні врегульовані
Законом України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).
Відповідно до статті 9 розділу 3 Закону
№ 996-XIV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Господарські операції, як
зазначено в пункті 5 статті 9 цього
Закону, повинні бути відображені в
облікових регістрах у тому звітному
періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до статті 11 Закону, на
основі даних бухгалтерського обліку
підприємства зобов'язані складати
фінансову звітність.

Як зазначено в листі Вищого
адміністративного суду України від
02.06.2011 № 742/11/13-11, з метою встановлення
факту здійснення господарської
операції, формування витрат для цілей
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток підприємства або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясувати,
зокрема, такі обставини: рух активів у
процесі здійснення господарської
операції; установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг), спорудження
основних фондів, імпортом товарів
(послуг), понесенням інших витрат і
господарською діяльністю платника
податку

Згідно частини 1 статті 3 Закону № 996-ХІV
метою ведення бухгалтерського обліку і
складання фінансової звітності є
надання користувачам для прийняття
рішень повної, правдивої та
неупередженої інформації про
фінансове становище, результати
діяльності та рух грошових коштів
підприємства.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону
№ 996-ХІV підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Визначення терміну "первинний
документ" наведено у статті 1 Закону №
996-ХІV: первинний документ - документ,
який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Частиною 2 статті 9 даного Закону
встановлено, що первинні та зведені
облікові документи можуть бути
складені на паперових або машинних
носіях і повинні мати такі обов'язкові
реквізити: назву документа (форми); дату
і місце складання; назву підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Крім того, в інформаційному листі
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02.06.2011 зазначено, що судам
належить звертати особливу увагу на
дослідження обставин реальності
здійснення господарських операцій
платника податку, на підставі яких
таким платником були сформовані дані
податкового обліку. При цьому приймати
на підтвердження даних податкового
обліку можна лише достовірні первинні
документи, які складені в разі
фактичного здійснення господарської
операції.

З положень чинного податкового
законодавства випливає, що умовою
виникнення у платника права на
включення до податкового кредиту сум
податку на додану вартість сплачених в
ціні товару (послуги) та віднесення сум
до витрат, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток, є реальне
здійснення операцій з придбання
товарів (робіт, послуг) з метою
використання їх у господарській
діяльності, а також оформлення
зазначених операцій необхідними
документами первинного обліку, що
містять достовірні відомості про обсяг
та зміст господарської операції.

Крім того, як відомості, що містяться у
податкових накладних, так і дані
первинних документів, що складаються
при здійсненні господарської операції
та подаються платником до
контролюючого органу, мають
відповідати установленим вимогам та
містить достовірну інформацію про
обставини, з якими законодавство
пов'язує реалізацію права платника на
податкову вигоду.

Відмова в отриманні податкової вигоди
за наявності у документах платника
недостовірних та суперечливих
відомостей є податковим ризиком. У
цілях підтвердження обґрунтованості
заявлених податкових вигод має бути
встановлений їх об'єктивний предметний
зв'язок з фактами та результатами
реальної підприємницької або іншої
економічної діяльності, що слугує
підставою для висновку про
достовірність первинних документів, у
тому числі й відносно учасників та умов
господарських операцій.

Слід також зазначити, що обов'язок
підтвердити правомірність та
обґрунтованість витрат (у тому числі і
по сплаті ПДВ) первинними документами
покладається на платника, позаяк саме
він виступає суб'єктом, що використовує
включену постачальником до ціни товару
суму ПДВ при обчисленні суми податку,
яка підлягає перерахуванню до бюджету,
а також зменшує об'єкт оподаткування
податку на прибуток за фактом
понесення витрат.

Висновки про реальність здійснених
позивачем господарських операцій, за
наслідками яких було сформовано
податковий кредит та сформовано валові
витрати, судам слід робити з фактичним
дослідженням обставин, що стосуються
такого питання, зокрема правильності
відображення позивачем у податковому
обліку господарських операцій з його
контрагентом.

Відтак, з метою встановлення факту
здійснення господарської операції,
формування витрат для цілей визначення
об'єкта оподаткування податком на
прибуток або податкового кредиту з
податку на додану вартість необхідно
з'ясовувати рух активів у процесі
здійснення господарської операції.

У зв'язку з чим, дослідженню підлягають
усі первинні документи, які належить
складати залежно від певного виду
господарської операції: договори, акти
виконаних робіт, документи про
перевезення, зберігання товарів тощо.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, між ТОВ «Компанія
Оіл-Сервіс» та ТОВ «Хорсса»
(виконавець) було укладено договір №
05/05-01 від 05.05.2014 (т. 1, арк. 117-125).

Згідно умов даного договору, замовник
доручає та надає повноваження, а
виконавець приймає на себе
зобов'язання і повноваження надані
замовником здійснювати від імені, в
інтересах, під контролем та за рахунок
замовника, та/або від свого імені, але в
інтересах, під контролем та за рахунок
замовника, за обумовлену цим договором
або доповненням до договору (в тому
числі й усною домовленістю сторін)
винагороду за послуги перелічені в п.1.1
договору.

На підтвердження реальності
господарських операцій за вище
зазначеним договором позивачем надано
до суду: додаткову угоду № 1, листи
директора ТОВ «Хорсса» про надання
пропозицій, відповіді на листи
директора ТОВ «Хорсса» про надання
пропозицій, протоколи робочих
зустрічей, акт здачі-прийняття
виконаних робіт, податкові накладні,
звіт, фінансову довідку (т. 1, арк. 126-145).

Крім того, між ТОВ «Компанія
Оіл-Сервіс» та ТОВ «Хорсса»
(експедитор) було укладено договір
транспортного експедирування № 05/05-03
від 05.05.2014 (т. 1, арк. 146-148).

Згідно умов даного договору,
експедитор бере на себе зобов'язання за
плату і за рахунок клієнта виконати
послуги, пов'язані з перевезенням
вантажу клієнта (бітуму, дизельного
палива, авто бензину та подібні
нафтопродукти), надалі іменується
вантаж, а саме: оформлення накладних на
вантаж, що відправляється; оформлення
одержання вантажу, що прибуває, його
приймання за кількістю та якістю;
додаткові послуги: перевірка і
кількості і стану вантажу під час його
перевезення, навантаження та
розвантаження вантажу, сплата мита,
зборів та витрат, покладених на
клієнта, зберігання вантажу до його
одержання в пункті призначення,
одержання необхідних для експорту та
імпорту документів, виконання митних
процедур.

На підтвердження реальності
господарських операцій за вище
зазначеним договором позивачем надано
до суду: лист ТОВ «Хорсса», відповіді
на листи директора ТОВ «Хорсса»,
протоколи робочих зустрічей, акти
здачі-прийняття виконаних робіт,
податкові накладні, звіти, фінансову
довідку, видаткові накладні, маршрутні
листи, товарно-транспортні накладні,
довіреність, митні накладні (т. 1, арк.
149-247).

Крім того, між ТОВ «Компанія
Оіл-Сервіс» та ТОВ «Хорсса»
(експедитор) було укладено договір на
виготовлення рекламної продукції №
05/05-02 від 05.05.2014 (т. 1, арк. 248-249).

Згідно умов даного договору, замовник
доручає, а виконавець зобов'язується
виготовити рекламну продукцію у
вигляді листівок (флаєрів), євро
буклетів, фірмових бланків, євро
каталогів, фірмових конвертів
обговорених в додатках.

На підтвердження реальності
господарських операцій за вище
зазначеним договором позивачем надано
до суду: додаток № 1, акт
здачі-прийняття виконаних робіт,
податкову накладну, фото рекламної
продукції та макет фірмового бланку (т.
1, арк. 250-257).

Крім того, між ТОВ «Компанія
Оіл-Сервіс» та ТОВ «Хорсса»
(виконавець) було укладено договір про
надання юридичних послуг № 05/05-04 від
05.05.2014 (т. 1, арк. 257-261).

Згідно умов даного договору,
виконавець зобов'язується надати
замовнику консультаційні та юридичні
послуги щодо захисту інтересів
останнього в органах державної влади,
на підприємствах, в установах,
організаціях всіх форм власності та
підпорядкування, а також в загальних та
господарських судах України.

На підтвердження реальності
господарських операцій за вище
зазначеним договором позивачем надано
до суду: акт приймання-передачі наданих
юридичних послуг, податкову накладну,
лист директора ТОВ «Хорсса», відповідь
на лист директора ТОВ «Хорсса»,
протокол робочої зустрічі, проекти
договорів (т. 1, арк. 262-280).

Крім того, позивач надав докази оплати
отриманих від ТОВ «Хорсса» послуг (т. 1,
арк. 281-305).

Відтак, суд дійшов висновку, що
позивачем в повній мірі доведено суду,
шляхом надання належних та допустимих
доказів, реальність здійснення
господарських операцій при
взаємовідносинах із ТОВ «Хорсса».

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що податковий
орган, на основі припущень, прийняв
хибне рішення, що операції між ТОВ
«Компанія Оіл-Сервіс» та ТОВ «Хорсса»
не мали ніякого юридичного змісту,
оскільки, порушення податкового
законодавства контрагентом платника
податків не може бути підставою для
обмеження права покупця на податковий
кредит за умови реальності
господарської операції.

Здійснюючи правовий аналіз
обґрунтованості висновків податкового
органу щодо нікчемності правочину,
укладеного між позивачем та
контрагентом, суд вважає за необхідне
зазначити наступне.

Одним із юридичних елементів дійсності
правочину є його спрямування на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених ним. При цьому в первинних
документах, які є підставою для
бухгалтерського обліку, фіксуються
дані лише про фактично здійснені
господарські операції. В свою чергу
дані бухгалтерського обліку та
податкового обліку відображуються у
податкових деклараціях платників
податків.

Вирішення спорів, пов'язаних із
правомірністю формування платниками
податку валових витрат та податкового
кредиту потребує встановлення всіх
обставин, що підтверджують реальне
здійснення господарських операцій, на
підставі яких визначено суми
податкового кредиту та валових
витрат підприємства.

За вимогами цивільного законодавства
існує презумпція правомірності
правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оскаржуваний правочин). До
оскаржуваних правочинів належить
зокрема фіктивний правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК
України).

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення,
передбаченого ст. 228 ЦК України
міститься обов'язкова ознака -
специфічна мета - порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Наявність мети,
включеної до складу правопорушення
підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена
через мету відповідного керівника -
фізичної особи, яка на момент укладання
угоди виконувала представницькі
функції за статутом (положенням) або за
довіреністю. Слід зазначити, що
наявність мети зазначеної в диспозиції
ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне
кримінальну відповідальність за
відповідними статтями кримінального
кодексу України за скоєний злочин,
замах на злочин або готування до
злочину. Такі обставши можуть бути
доведені лише обвинувальним вироком.

Статтею 207 Господарського кодексу
України передбачено, що господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.
Недійсною може бути визнано також
нікчемну умову господарського
зобов'язання, яка самостійно або в
поєднанні з іншими умовами
зобов'язання порушує права та законні
інтереси другої сторони або третіх
осіб. Нікчемними визнаються, зокрема,
такі умови типових договорів і
договорів приєднання, що: виключають
або обмежують відповідальність
виробника продукції, виконавця робіт
(послуг) або взагалі не покладають на
зобов'язану сторону певних обов'язків;
допускають односторонню відмову від
зобов'язання з боку виконавця або
односторонню зміну виконавцем його
умов; вимагають від одержувача товару
(послуги) сплати непропорційно
великого розміру санкцій у разі
відмови його від договору і не
встановлюють аналогічної санкції для
виконавця.

Таким чином, необхідними умовами для
визнання угоди недійсною є її
укладання з метою, що завідомо
суперечною інтересам держави і
суспільства та наявність умислу хоча б
у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків.

Однак, як підтверджується матеріалами
справи, відповідач не надав суду
жодного вироку суду ані по відношенню
до ТОВ «Компанія Оіл-Сервіс», ані до
його контрагента - ТОВ «Хорсса» та лише
посилається на акти перевірки ТОВ
«Хорсса» та його контрагента, який
взагалі не має відношення до позивача,
в той час як позивач наданими доказами
підтвердив реальність здійснення
господарських операцій по
взаємовідносинам із ТОВ «Хорсса».

Крім іншого, суд звертає увагу
відповідача, що невиконання
контрагентом позивача власних
податкових зобов'язань перед бюджетом,
тягне відповідну відповідальність
саме для нього, і не може вважатися
підставою для відповідальності
позивача.

Так, як зазначено в Інформаційному
листі Вищого адміністративного суду
України від 20 липня 2010 року № 1112/11/13-10
"Проблемні питання застосування
законодавства у справах за участю
органів державної податкової служби" -
якщо контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи. Зазначена обставина не є
підставою для позбавлення платника
податку права на відшкодування податку
на додану вартість.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі
Київського апеляційного
адміністративного суду від 09.09.2014 №
825/2164/14 (колегія суддів: Файдюк В.В., Чаку
Є.В., Старова Н.Е.).

Крім цього, суд вважає доцільним
зазначити, що факт фіктивності
фінансово-господарської діяльності
товариства може бути встановлено лише
на підставі рішення суду. Однак, такого
рішення суду відповідачем не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про обґрунтованість позовної
вимоги щодо визнання протиправним та
скасування податкового повідомлення -
рішення від 22 жовтня 2014 року № .

Відповідно до ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 КАС
України, розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Частиною 1 ст. 71 КАС України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 72 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що
судове рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яке
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі повно і всебічно
з'ясованих обставин в адміністративній
справі, підтверджених тими доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні.

Беручи до уваги вищенаведене в
сукупності, проаналізувавши матеріали
справи та надані сторонами докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими, а, відтак, такими, що
підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 94 КАС України, якщо судове
рішення ухвалене на користь сторони,
яка не є суб'єктом владних повноважень,
суд присуджує всі здійснені нею
документально підтверджені судові
витрати з Державного бюджету України
(або відповідного місцевого бюджету,
якщо іншою стороною був орган
місцевого самоврядування, його
посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 2, 69-71, 94, 158-163, 167, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, Окружний адміністративний суд
міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
Оіл-Сервіс» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати
податкове повідомлення-рішення
державної податкової інспекції у
Шевченківському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від 22
жовтня 2014 року № .

3. Присудити з Державного бюджету
України на користь товариство з
обмеженою відповідальністю «Компанія
Оіл-Сервіс» () понесені
судові витрати в розмірі 233,92 грн.
(двісті тридцять дві грн. 92 коп.).

Постанова набирає законної сили згідно
ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, після закінчення
строку на апеляційне оскарження,
встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо постанова не оскаржена в
апеляційному порядку. У разі подання
апеляційної скарги судове рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після повернення
апеляційної скарги, відмови у
відкритті апеляційного провадження
або набрання законної сили рішенням за
наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст.ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Суддя
Н.В. Клочкова