Справа № 810/4429/14
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
810/4429/14 Головуючий
у 1-й інстанції: Скрипка І.М.
Суддя-доповідач: Троян Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
- Троян Н.М.,

суддів
- Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря
- Костюченка М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
Вишгородської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від 15
жовтня 2014 року за адміністративним
позовом Дочірнього підприємства «ШРБУ
№100» Відкритого акціонерного
товариства «Державна акціонерна
компанія «Автомобільні дороги
України» до Вишгородської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Київській області про визнання
протиправними дій відповідача та
скасування податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2014
року позовні вимоги задоволено в
повному обсязі.

Відповідач, не погоджуючись із
зазначеною постановою, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, просить суд скасувати постанову
та прийняти нову, якою у задоволені
адміністративного позову відмовити
повністю.

Згідно до частини четвертої ст. 196
Кодексу адміністративного судочинства
України, неприбуття у судове засідання
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про дату, час і місце
апеляційного розгляду, не перешкоджає
судовому розгляду справи.

Відповідно до частини першої ст. 41
Кодексу адміністративного судочинства
України, у разі неявки у судове
засідання всіх осіб, які беруть участь
у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши матеріали справи та
апеляційну скаргу, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як свідчать матеріали справи, 19 березня
2012 року Інспекцією проведено
документальну позапланову невиїзну
перевірку позивача з питань дотримання
вимог податкового законодавства при
здійсненні фінансово-господарських
операцій по взаємовідносинах з ТОВ
«НВФ Керол» за період з 1 листопада 2011
року по 30 листопада 2011 року, в
результаті чого акт №302/22-05/5423018 від 30
березня 2012 року.

В наведеному акті відображено допущені
позивачем порушення, а саме: частини
першої статті 203, частини другої статті
215 Цивільного кодексу України, у зв'язку
із чим стверджено нікчемність угоди ДП
«ШРБУ - 100» ВАТ «ДАК «Автомобільні
дороги України» із ТОВ «НВФ Керол» на
загальну суму 1903814 грн.; підпункту 1.2
пункту 1, підпунктів 2.1, 2.4, 2.16 пункту 2 та
підпункту 3.2 пункту 3 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24 травня 1995 року №88; пункту 198.6
статті 198 Податкового кодексу України,
через що завищено суму податкового
кредиту, яка включена до складу
податкової декларації з податку на
додану вартість у розмірі 317302 грн за
листопад 2011 року та відповідно
занижено податок на додану вартість за
листопад 2011 року на 317302 грн.

Керуючись висновками акту перевірки 17
квітня 2012 року відповідачем прийнято
оскаржуване податкове
повідомлення-рішення №, яким
збільшено суму грошового зобов'язання
із податку на додану вартість на 317302
грн за основним платежем і на 79325 грн за
штрафними санкціями.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку
податкового органу та з метою їх
відновлення суб'єкт господарської
діяльності звернувся за захистом до
суду.

Ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 24 вересня
2013 року залишено без змін постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 7 березня 2013
року, якою у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

Однак, ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 17
червня 2014 року постанова Київського
окружного адміністративного суду та
ухвала Київського апеляційного
адміністративного суду скасовані, а
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Розглядаючи справу з урахуванням
висновків суду касаційної інстанції,
які у свою чергу відповідно положень
Кодексу адміністративного судочинства
України від 06.07.2005 №2747-VI (КАС України) є
обов'язковими, суд першої інстанції
виходив з того, що матеріалами справи
підтверджується реальне виконання
договорів та наявні податкові
накладні, які відповідають вимогам
законодавства, самі договори невизнані
судом недійсними та не встановлено
факт їх нікчемності, а відтак,
оскаржувані податкові
повідомлення-рішення є протиправним та
підлягають скасуванню.

На думку колегії суддів позиція суду
першої інстанції є вірною з огляду на
наступне.

Згідно з ст. 180 ПК України платником
податку є: 1) будь-яка особа, що
провадить господарську діяльність і
реєструється за своїм добровільним
рішенням як платник податку у порядку,
визначеному статтею 183 цього розділу; 2)
будь-яка особа, що зареєстрована або
підлягає реєстрації як платник
податку; 3) будь-яка особа, що ввозить
товари на митну територію України в
обсягах, які підлягають оподаткуванню,
та на яку покладається
відповідальність за сплату податків у
разі переміщення товарів через митний
кордон України відповідно до Митного
кодексу України.

Згідно зі ст. 185 ПК України об'єктом
оподаткування є операції платників
податку з: а) постачання товарів, місце
постачання яких розташоване на митній
території України, відповідно до
статті 186 цього Кодексу, у тому числі
операції з передачі права власності на
об'єкти застави позичальнику
(кредитору), на товари, що передаються
на умовах товарного кредиту, а також з
передачі об'єкта фінансового лізингу в
користування
лізингоотримувачу/орендарю; б)
постачання послуг, місце постачання
яких розташоване на митній території
України, відповідно до статті 186 цього
Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх
послуг) на митну територію України в
митному режимі імпорту або реімпорту
(далі - імпорт); г) вивезення товарів
(супутніх послуг) у митному режимі
експорту або реекспорту (далі -
експорт); ґ) з метою оподаткування цим
податком до експорту також
прирівнюється постачання товарів
(супутніх послуг), які перебувають у
вільному обігу на території України, д)
з метою оподаткування цим податком до
імпорту також прирівнюється
постачання товарів (супутніх послуг)
з-під митного режиму магазину
безмитної торгівлі, митного складу або
спеціальної митної зони, створених
згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного
кодексу України, для їх подальшого
вільного обігу на території України; е)
постачання послуг з міжнародних
перевезень пасажирів і багажу та
вантажів залізничним, автомобільним,
морським і річковим та авіаційним
транспортом.

Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України
передбачено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше; дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг або
дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку; придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Пунктом 201.4 ст. 201 ПК України
передбачено, що податкова накладна
виписується у двох примірниках у день
виникнення податкових зобов'язань
продавця. Оригінал податкової
накладної видається покупцю, копія
залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати,
які враховуються для визначення
об'єкта оподаткування, визнаються на
підставі первинних документів, що
підтверджують здійснення платником
податку витрат, обов'язковість ведення
і зберігання яких передбачено
правилами ведення бухгалтерського
обліку, та інших документів,
встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1
ст. 139 ПК України не включаються до
складу витрат витрати, не підтверджені
відповідними розрахунковими,
платіжними та іншими первинними
документами, обов'язковість ведення і
зберігання яких передбачена правилами
ведення бухгалтерського обліку та
нарахування податку.

В результаті дослідження матеріалів
справи та наданих позивачем доказів на
спростування висновків суду першої
інстанції, судова колегія вважає за
необхідне вказати на наступне.

Відповідно до інформаційного листа
Вищого адміністративного суду України
№ 742/11/13-11 від 02 червня 2011 року з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість належить з'ясовувати,
зокрема, обставини щодо руху активів у
процесі здійснення господарської
операції, установлення спеціальної
податкової правосуб'єктності
учасників господарської операції,
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат і господарською діяльністю
платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні
документи, які належить складати
залежно від певного виду господарської
операції: договори, акти виконаних
робіт, документи про перевезення,
зберігання товарів тощо.

З метою підтвердження фактів виконання
сторонами своїх договірних зобов'язань
за договором позивачем були надані
суду наступні копії первинних
документів, а саме: договір; податкова
накладна; видаткова накладна; рахунок
фактура; банківські виписки.

Дослідивши матеріали справи та
підсумовуючи вище викладене судова
колегія дійшла висновку, що податкові
накладні, які містяться в матеріалах
справи мають усі реквізити згідно
Наказу Міністерства фінансів України
№ 1379 від 01.11.2011 «Про затвердження форми
Податкової накладної та Порядку її
заповнення», а самі первинні документи
відповідають положенням Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» та
Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку затвердженого
наказом Наказ Міністерства фінансів
України від 24 травня 1995 року №88.

Окрему увагу слід звернути на те, що для
встановлення факту вчинення правочину
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
зокрема, з метою ухилення від сплати
податків, необхідно встановити
необґрунтованість отриманої платником
податків податкової вигоди, наприклад,
внаслідок її виникнення не у зв'язку із
здійсненням реальної підприємницької
або іншої економічної діяльності.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців» якщо
відомості, які підлягають внесенню до
Єдиного державного реєстру, були
внесені до нього, то такі відомості
вважаються достовірними і можуть бути
використані в спорі з третьою особою,
доки до них не внесено відповідних
змін. Якщо відомості, які підлягають
внесенню до Єдиного державного
реєстру, є недостовірними і були
внесені до нього, то третя особа може
посилатися на них у спорі як на
достовірні. Третя особа не може
посилатися на них у спорі у разі, якщо
вона знала або могла знати про те, що
такі відомості є недостовірними.

На момент здійснення правовідносин
товариство-контрагент позивача було
зареєстроване як юридична особа та
платник податку на додану вартість.

Рішеннями Європейського суду з прав
людини у справах Інтерсплав проти
України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес»
АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03)
і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії
(2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до
ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
підлягають застосуванню судами як
джерела права, визначено, що платника
податку не може бути позбавлено права
на бюджетне відшкодування ПДВ за
відсутності доказів того, що його було
залучено до протиправної діяльності,
пов'язаної з незаконним отриманням
бюджетного відшкодування; при цьому
платник ПДВ не повинен нести
відповідальність за зловживання,
вчинені його постачальниками, якщо
платник ПДВ не знав про такі
зловживання і не міг про них знати.

При цьому, з огляду на принцип
персональної відповідальності
платника податку право на податковий
кредит не може ставитись у пряму
залежність від додержання податкової
дисципліни третіми особами. Тобто якщо
контрагент не виконав свого
зобов'язання щодо сплати податку до
бюджету, це тягне відповідальність та
негативні наслідки саме щодо цієї
особи, а тому сама по собі несплата
податку (у тому числі внаслідок
ухилення від сплати) не може бути
підставою для відмови у праві платника
податку на податковий кредит за
наявності факту здійснення
господарської операції. Аналогічна
правова позиція викладена в постанові
Верховного суду України від 31.01.2011 у
справі за позовом ЗАТ «Мукачівський
лісокомбінат» до Мукачівської
об'єднаної державної податкової
інспекції в Закарпатській області про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення.

Окрім того, слід зазначити, що поняття
«добросовісний платник», яке
вживається у сфері податкових
правовідносин, не передбачає
виникнення у суб'єкта господарювання
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а сам платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентами податкових
зобов'язань (аналогічна правова
позиція викладена в ухвалі Вищого
адміністративного суду України від
26.09.2012 у справі № К/9991/5398/12).

Водночас, суд апеляційної інстанції не
погоджується з твердженнями
відповідача про нікчемність
правочинів між позивачем та його
контрагентом і вважає такі доводи
відповідача необґрунтованими і
безпідставними, з огляду на
відсутність належного документального
підтвердження завідомо умисної мети і
факту спрямованості правочинів на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, АР Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним, з чим частина перша ст.
228 ЦК пов'язує визначення порушення
публічного порядку.

Більше того, суд апеляційної інстанції
не приймає до уваги посилання
відповідача у своїй апеляційній скарзі
на акт ДПІ у Дарницькому районі м. Києва
від 19 липня 2012 року №439/2260/32412716 «Про
неможливість проведення зустрічної
звірки суб'єкта господарювання ТОВ
«НВФ Керол» з ДП «ШРБУ №100» ВАТ «ДАК
«Автомобільні дороги України» щодо
підтвердження реального здійснення,
товарності, фінансово-господарських
операцій, за період з 1 грудня 2011 року по
31 грудня 2011 року», з огляду на наступне.

Підставою для твердження податковим
органом про нікчемність угоди і
порушення позивачем положень
податкового законодавства став
висновок начальника сектора технічно -
криміналістичного забезпечення роботи
Дарницького РУ НДЕКЦ при ГУМВС України
в м. Києві Салюти Олександра
Андрійовича від 3 березня 2012 року №58 (т.1
а.с.77-84) щодо виконання підпису на
податкових та видаткових накладних,
виданих ТОВ «НВФ Керол». Так, у ньому
вказано, що підписи у відповідних
документах від імені ОСОБА_4 (директора
ТОВ «НВФ Керол») виконані, ймовірно, не
ОСОБА_3, а іншою особою.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції, при попередньому розгляді
справи судом першої інстанції було
допитано у якості свідка ОСОБА_3
(директора ТОВ «НВФ Керол»), яка надала
показання про те, що підписи на
первинних документах належать їй та
стверджувала реальність поставок із
позивачем.

Окрім того, ТОВ «НВФ Керол» до суду
подано примірник договору про поставку
нафтопродуктів №135 від 25 травня 2011 року
між таким контрагентом позивача і ТОВ
«Контакт-К» на підтвердження факту
придбання продукції, яка у подальшому
поставлялась ДП «ШРБУ №100».

Водночас, суд апеляційної інстанції
вважає за необхідне звернути увагу, що
договірні відносини між ТОВ «НВФ
Керол» та ДП «ШРБУ №100» ВАТ «ДАК
«Автомобільні дороги України» вже були
предметом судового розгляду, у
результаті чого 10 квітня 2013 року Вищим
адміністративним судом України
прийнято постанову (справа К/9991/68336/12),
якою задоволено позовні вимоги і
скасовано податкове
повідомлення-рішення від 24 квітня 2012
року. У такій справі досліджувалися
операції по поставці бітуму між
вказаними сторонами у вересні 2011 року,
при цьому судом касаційної інстанції
вказано, що товар (бітум) був дійсно
отриманий ДП «ШРБУ №100» від ТОВ «НВФ
Керол».

З урахуванням викладеного, після
детального з'ясування обставин справи
та аналізу законодавчих норм, суд
апеляційної інстанції приходить до
переконання, що податкове
повідомлення-рішення є протиправним та
таким, що порушує охоронювані законом
права та інтереси позивача, а тому,
підлягає скасуванню.

Згідно до частини першої ст. 159 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судове рішення повинно бути
законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову або ухвалу
суду - без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції відповідно до норм
матеріального права, при дотриманні
норм процесуального права, на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин в
справі, підтвердженими доказами, а
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, суд апеляційної
інстанції підстав для його скасування
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254
КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Вишгородської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області -
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2014
року - без змін.

Ухвала апеляційної інстанції за
наслідками її перегляду, набирає
законної сили через п'ять днів після
направлення її копії особам, які беруть
участь у справі та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
законної сили судовим рішенням суду
апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:
Н.М. Троян

Судді:
Н.П. Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя
Троян Н.М.

Судді:
Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.