Справа № 826/13297/14
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 листопада 2014 року 13:58
№ 826/13297/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі головуючого судді
Амельохіна В.В., судів: Аблова Є.В.,
Шулежка В.П. при секретарі Грабовському
В.А., розглянувши в судовому засіданні
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Державної реєстраційної
служби України

про визнання протиправними
та скасування наказів, поновлення на
роботі,

за участю:

позивача та представника позивача -
ОСОБА_4, ОСОБА_3

представника відповідача - Рак О.В.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу
адміністративного судочинства України
в судовому засіданні 26 листопада 2014
року проголошено вступну та
резолютивну частини постанови

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач)
звернулась з позовом до Державної
реєстраційної служби України (далі по
тексту - відповідач) про визнання
протиправним та скасування наказу від
07.08.2014р. №730/к про звільнення ОСОБА_3;
поновити позивача на посаді заступника
директора Департаменту державної
реєстрації юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців Державної
реєстраційної служби України чи на
рівнозначній посаді Державної
реєстраційної служби України з 07.08.2014р.;
стягнути з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
вимушеного прогулу; стягнути з
відповідача на користь позивача в
рахунок відшкодування моральної шкоди
131 544,00грн.; постанову суду про
поновлення позивача на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу у межах суми
стягнення за один місяць допустити до
негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що оскаржуваний наказ
прийнято неправомірно, а позивача
звільнено незаконно.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали.

Відповідач проти заявленого позову
заперечив, посилаючись на те, що
оскаржуваний позивачем наказ прийнято
правомірно.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

З травня 2011 року ОСОБА_3 працює на
посаді заступника директора
Департаменту державної реєстрації
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців Державної
реєстраційної служби.

Наказом Державної реєстраційної
служби України від 07.08.2014 року №730/к на
підставі пункту 6 частини 1 статті 30
Закону України "Про державну службу"
звільнено позивача - заступника
директора Департаменту державної
реєстрації юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців - із займаної посади
07.08.2014 року, у зв'язку з порушенням
присяги державного службовця.

Листом від 06.08.14р. №39534-0-61-14/14
Міністерство юстиції України
погоджено звільнення ОСОБА_3 з посади
заступника директора Департаменту
державної реєстрації юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, відповідно
до пункту 6 частини 1 статті 30 Закону
України "Про державну службу".

Як вбачається з оскаржуваного наказу,
підставою для звільнення являється
службова записка заступника
начальника Управління - начальника
відділу роботи з персоналом Управління
кадрової роботи ОСОБА_6 від 06.08.2014 року
№234-10-27-14 та подання заступника голови
ОСОБА_7.

У відповідності до листа від 06.08.2014р.
№4.1.-4/216 Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у Донецькій області
просить, у зв'язку з виробничою
необхідністю, відрядити двох фахівців
Державної служби України з питань
державної реєстрації юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців до
реєстраційної служби Маріупольського
управління юстиції Донецької області з
07.08.14р. строком на 14 днів.

Державною реєстраційною службою
України, на підставі листа від 06.08.2014р.
№4.1.-4/216, прийнято наказ від 06.08.14р. №36/10
про відрядження ОСОБА_3 до
реєстраційної служби Маріупольського
міського управління юстиції Донецької
області терміном на 14 календарних днів
з 07.08.14р. по 20.08.14р.

Заступником начальника Управління -
начальник Відділу роботи з персоналом
Управління кадрової роботи ОСОБА_6
подано заступнику Голови Державної
реєстраційної служби України службову
записку від 06.08.14р. №234-10-27-14, за змістом
якої повідомлено, що відповідно до
листа Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у Донецькій області
від 06.08.2014р. №4.1.-4/216 та резолюції Голови
Державної реєстраційної служби
України Онищенко Г.В., наказами
Державної реєстраційної служби
України від 06.08.14р. №35/10 та від 06.08.14р.
№36/10 ОСОБА_9 директор Департаменту
державної реєстрації юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців, та ОСОБА_3
заступник директора Департаменту
державної реєстрації юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців,
відряджаються до реєстраційної служби
Маріупольського міського управління
юстиції Донецької області. Однак,
зазначено, що з вищевказаними наказами
від 06.08.14р. ОСОБА_9 та ОСОБА_3
ознайомилися, але від підпису
відмовились.

Заступником Голови Державної
реєстраційної служби України винесено
подання від 06.08.14р. на ім'я Голови
Державної реєстраційної служби
України, яким визначено, що відрядження
ОСОБА_3 до реєстраційної служби
Маріупольського міського управління
юстиції Донецької області було
викликано крайньою необхідністю у
наданні кваліфікованої
методично-консультативної допомоги у
зв'язку з істотними ускладненнями у
роботі Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців.

Відмова ОСОБА_3 від підписання наказу
про відрядження фактично свідчить про
її відмову від виконання своїх
службових обов'язків, є
безвідповідальним вчинком та
прикладом несумлінного здійснення
службовою особою центрального органу
виконавчої влади покладених на
Державну реєстраційну службу України
завдань, негативно впливає на
репутацію державного службовця, що є
вкрай неприпустимим у непростий для
країни час. Окрім того, така відмова
суперечить та шкодить інтересам
державної служби, ставить під сумнів
можливість ефективного здійснення
Укрдержреєстром та структурними
підрозділами територіальних органів
Міністерства юстиції України, що
забезпечують здійснення повноважень
Укрдержреєстру своїх завдань, підриває
довіру до Укржержреєстру, як носія
влади, створює перешкоди у неналежному
виконанні працівниками Департаменту
своїх повноважень, що унеможливлює
подальше перебування позивача на
державній службі.

На підставі викладеного, запропоновано
розглянути можливість застосування до
позивача крайнього заходу
відповідальності державного службовця
у вигляді припинення перебування на
державній службі, у зв'язку з
порушенням присяги державного
службовця.

Відповідач посилається на те, що
позивача ознайомлювали з наказом від
07.08.14р. №730/к, проте вона відмовилася
ставити особистий підпис на наказі та
отримати трудову книжку, про що
відповідачем складено акт від 26.08.14р.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що оскаржуваний наказ
прийнятий відповідачем протиправно,
оскільки наказом ДРС України від
23.07.2014р. №191/09 позивачу надано частину
невикористаної щорічної основної
відпустки з 08.08.2014р. по 22.08.2014р., а
наказом Державної реєстраційної
служби України від 06.08.2014р. №36/10 позивач
відряджений до реєстраційної служби
Маріупольського міського управління
юстиції Донецької області з 07.08.2014р. по
20.08.2014р.

Тобто, відповідачем не скасовано
наказу від 23.07.2014р. №191/09 про надання
позивачеві частини невикористаної
щорічної основної відпустки.

В матеріалах справи міститься лист
Національного агентства України з
питань державної служби №5526/23-14 від
08.10.2014р., яким повідомлено позивача, що
робочою групою Нацдержслужби України
проведено позапланову перевірку,
викладених у зверненнях ОСОБА_3 щодо
законності її звільнення та перевіркою
встановлено, що при виданні наказу
Укрдержреєстру щодо направлення
ОСОБА_3 у відрядження не було враховано
необхідність внесення змін до
попереднього наказу про надання ОСОБА_3
відпустки або його скасування.

Крім того, повідомлено, що Законом
України «Про державну службу» не
передбачено обов'язкового проведення
службового розслідування у разі
звільнення державного службовця за
порушення присяги, проте, за позицією
Верховного Суду України передумовою
звільнення державного службовця з
підстав припинення державної служби за
порушення присяги мають бути
порушення, встановленні внаслідок
службового розслідування.

Також, в обґрунтування позовних вимог
позивач зазначає, що з наказом про
відрядження її не було ознайомлено, про
його існування вона дізналась від
свого керівника ОСОБА_9 наприкінці
робочого дня 06.08.2014р.

На думку позивача, її відмова від
ознайомлення з наказом про відрядження
ніяким чином не свідчить про відмову
від виконання наказу про відрядження і
жодна посадова особа відповідача
06.08.2014р. не мала законних підстав
зазначати, що позивачка не виконає
наказ про відрядження 07.08.2014р.

Суспільні відносини, які охоплюють
діяльність держави щодо створення
правових, організаційних, економічних
та соціальних умов реалізації
громадянами України права на державну
службу, регулює Закон України "Про
державну службу" від 16.12.1993, №3723-XII.
Закон визначає загальні засади
діяльності, а також статус державних
службовців, які працюють в державних
органах та їх апараті.

Відповідно до положень ст.1 Закону
№3723-XII, державна служба в Україні - це
професійна діяльність осіб, які
займають посади в державних органах та
їх апараті щодо практичного виконання
завдань і функцій держави та одержують
заробітну плату за рахунок державних
коштів.

Ці особи є державними службовцями і
мають відповідні службові
повноваження.

Основні принципи державної служби
визначені статтею 3 Закону №3723-XII,
державна служба грунтується на таких
основних принципах: служіння народу
України; демократизму і законності;
гуманізму і соціальної справедливості;
пріоритету прав людини і громадянина;
професіоналізму, компетентності,
ініціативності, чесності, відданості
справі; персональної відповідальності
за виконання службових обов'язків і
дисципліни; дотримання прав та
законних інтересів органів місцевого і
регіонального самоврядування;
дотримання прав підприємств, установ і
організацій, об'єднань громадян.

Державний службовець повинен: сумлінно
виконувати свої службові обов'язки;
шанобливо ставитися до громадян,
керівників і співробітників,
дотримуватися високої культури
спілкування; не допускати дій і
вчинків, які можуть зашкодити
інтересам державної служби чи
негативно вплинути на репутацію
державного службовця (ст.5 Закону №
3723-XII).

Статтею 10 Закону № 3723-XIІ встановлено,
що основними обов'язками державних
службовців є: додержання Конституції
України та інших актів законодавства
України; забезпечення ефективної
роботи та виконання завдань державних
органів відповідно до їх компетенції;
недопущення порушень прав і свобод
людини та громадянина; безпосереднє
виконання покладених на них службових
обов'язків, своєчасне і точне виконання
рішень державних органів чи посадових
осіб, розпоряджень і вказівок своїх
керівників; збереження державної
таємниці, інформації про громадян, що
стала їм відома під час виконання
обов'язків державної служби, а також
іншої інформації, яка згідно з
законодавством не підлягає
розголошенню; постійне вдосконалення
організації своєї роботи і підвищення
професійної кваліфікації; сумлінне
виконання своїх службових обов'язків,
ініціатива і творчість в роботі.

Державний службовець повинен діяти в
межах своїх повноважень. У разі
одержання доручення, яке суперечить
чинному законодавству, державний
службовець зобов'язаний невідкладно в
письмовій формі доповісти про це
посадовій особі, яка дала доручення, а у
разі наполягання на його виконанні -
повідомити вищу за посадою особу.

Державні службовці мають право:
користуватися правами і свободами, які
гарантуються громадянам України
Конституцією і законами України; брати
участь у розгляді питань і прийнятті в
межах своїх повноважень рішень;
одержувати від державних органів,
підприємств, установ і організацій,
органів місцевого та регіонального
самоврядування необхідну інформацію з
питань, що належать до їх компетенції;
на повагу особистої гідності,
справедливе і шанобливе ставлення до
себе з боку керівників, співробітників
і громадян; вимагати затвердження
керівником чітко визначеного обсягу
службових повноважень за посадою
службовця; на оплату праці залежно від
посади, яку він займає, рангу, який йому
присвоюється, якості, досвіду та стажу
роботи; безперешкодно ознайомлюватись
з матеріалами, що стосуються
проходження ним державної служби, в
необхідних випадках давати особисті
пояснення; на просування по службі з
урахуванням кваліфікації та
здібностей, сумлінного виконання своїх
службових обов'язків, участь у
конкурсах на заміщення посад більш
високої категорії; вимагати службового
розслідування з метою зняття
безпідставних, на думку службовця,
звинувачень або підозри; на здорові,
безпечні та належні для
високопродуктивної роботи умови праці;
на соціальний і правовий захист
відповідно до його статусу; захищати
свої законні права та інтереси у
вищестоящих державних органах та у
судовому порядку.

Конкретні обов'язки та права державних
службовців визначаються на основі
типових кваліфікаційних характеристик
і відображаються у посадових
положеннях та інструкціях, що
затверджуються керівниками
відповідних державних органів у межах
закону та їх компетенції (ст.11 Закону №
3723-XII).

Пунктом 6 частини 1 статті 30 № 3723-XII
визначено, що крім загальних підстав,
передбачених Кодексом законів про
працю України, державна служба
припиняється у разі відмови державного
службовця від прийняття або порушення
Присяги, передбаченої статтею 17 цього
Закону.

Відповідно до ст. 17 № 3723-XII громадяни
України, які вперше зараховуються на
державну службу, приймають Присягу
такого змісту: "Повністю усвідомлюючи
свою високу відповідальність, урочисто
присягаю, що буду вірно служити
народові України, суворо дотримувати
Конституції та законів України,
сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати
їх авторитет, охороняти права, свободи
і законні інтереси громадян, з гідністю
нести високе звання державного
службовця, сумлінно виконувати свої
обов'язки".

Державний службовець підписує текст
Присяги, який зберігається за місцем
роботи. Про прийняття Присяги робиться
запис у трудовій книжці.

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти
висновку, що в основі поведінки
державного службовця закладені етичні,
правові та службово-дисциплінарні
норми поведінки, недодержання яких
утворює факт порушення Присяги. Тому,
складаючи Присягу, державний
службовець покладає на себе не тільки
певні службові зобов'язання, але й
моральну відповідальність за їх
виконання. У зв'язку з цим як порушення
Присяги слід розуміти скоєння
державним службовцем проступку
(вчинку) проти інтересів служби, який
суперечить покладеним на нього
обов'язкам, підриває довіру до нього як
до носія влади, що призводить до
приниження авторитету державного
органу та унеможливлює подальше
виконання ним своїх обов'язків.

Тобто, як порушення Присяги, так і інше
дисциплінарне правопорушення можуть
бути наслідком недотримання, порушення
державним службовцем правових, етичних
(моральних) норм. Водночас
дисциплінарне правопорушення
пов'язується лише з порушенням
правових вимог щодо проходження
державної служби.

Особливості дисциплінарної
відповідальності державних службовців
передбачені ст.14 Закону №3723-XII,
дисциплінарні стягнення
застосовуються до державного
службовця за невиконання чи неналежне
виконання службових обов'язків,
перевищення своїх повноважень,
порушення обмежень, пов'язаних з
проходженням державної служби, а також
за вчинок, який порочить його як
державного службовця або дискредитує
державний орган, в якому він працює.

До службовців, крім дисциплінарних
стягнень, передбачених чинним
законодавством про працю України,
можуть застосовуватися такі заходи
дисциплінарного впливу попередження
про неповну службову відповідність;
затримка до одного року у присвоєнні
чергового рангу або у призначенні на
вищу посаду.

За змістом частини другої статтею 9
Законом № 3723-XII регулювання правового
становища державних службовців, що
працюють в апараті органів
прокуратури, судів, дипломатичної
служби, митного контролю, служби
безпеки, внутрішніх справ та інших,
здійснюється відповідно до цього
Закону, якщо інше не передбачено
законами України.

Згідно ст.147 КЗпП, за порушення трудової
дисципліни до працівника може бути
застосовано тільки один з таких
заходів стягнення: 1) догана; 2)
звільнення.

Законодавством, статутами і
положеннями про дисципліну можуть бути
передбачені для окремих категорій
працівників й інші дисциплінарні
стягнення.

Відповідно до стаття 1471 КЗпП органи,
правомочні застосовувати
дисциплінарні стягнення,
дисциплінарні стягнення
застосовуються органом, якому надано
право прийняття на роботу (обрання,
затвердження і призначення на посаду)
даного працівника.

На працівників, які несуть
дисциплінарну відповідальність за
статутами, положеннями та іншими
актами законодавства про дисципліну,
дисциплінарні стягнення можуть
накладатися також органами,
вищестоящими щодо органів, вказаних у
частині першій цієї статті.

Працівники, які займають виборні
посади, можуть бути звільнені тільки за
рішенням органу, який їх обрав, і лише з
підстав, передбачених законодавством.

За змістом ст. 149 КЗпП до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Стягнення оголошується в наказі
(розпорядженні) і повідомляється
працівникові під розписку.

Колегія суддів також звертає увагу на
те, що за змістом п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.92 N 9 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" підставами захисту порушеного
права звільненої особи може бути не
тільки звільнення без законних
підстав, а й порушення порядку його
проведення.

Постановою КМ України, від 13.06.2000, № 950
затверджено Порядок проведення
службового розслідування стосовно
осіб, уповноважених на виконання
функцій держави або місцевого
самоврядування.

Відповідно до цього Порядку стосовно
осіб, уповноважених на виконання
функцій держави або місцевого
самоврядування, може бути проведено
службове розслідування: у разі
невиконання або неналежного виконання
ними службових обов'язків, перевищення
своїх повноважень, що призвело до
людських жертв або заподіяло значну
матеріальну чи моральну шкоду
громадянинові, державі, підприємству,
установі, організації чи об'єднанню
громадян; у разі недодержання ними
законодавства про державну службу,
службу в органах місцевого
самоврядування, антикорупційного
законодавства, порушення етики
поведінки; на вимогу особи,
уповноваженої на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування,
з метою зняття безпідставних, на її
думку, звинувачень або підозри; з метою
виявлення причин та умов, що призвели
до вчинення корупційного
правопорушення або порушення вимог
Закону України "Про засади запобігання
і протидії корупції", за поданням
спеціально уповноваженого суб'єкта у
сфері протидії корупції за рішенням
керівника органу, в якому працює особа,
яка вчинила таке правопорушення.

За анонімними повідомленнями, заявами
та скаргами службове розслідування не
проводиться.

Дія цього Порядку не поширюється на
уповноважених на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування
осіб, права та обов'язки яких в частині
додержання службової дисципліни, види
заохочення та дисциплінарні стягнення
і порядок їх застосування
встановлюються дисциплінарними
статутами.

Відповідно до п. 2 Положення №950,
рішення щодо проведення службового
розслідування приймається вищими
посадовими особами України, Першим
віце-прем'єр-міністром України,
керівником державного органу
(посадовою особою), що призначив на
посаду особу, уповноважену на
виконання функцій держави або
місцевого самоврядування, стосовно
якої планується проводитися службове
розслідування, керівником органу, в
якому працює зазначена особа.

Згідно п. 7 Порядку №950 особа,
уповноважена на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування,
стосовно якої проводиться службове
розслідування, має право: отримувати
інформацію про підстави проведення
такого розслідування; надавати усні
або письмові пояснення, робити заяви,
подавати документи, які мають значення
для проведення службового
розслідування; звертатися з
клопотанням про опитування інших осіб,
яким відомі обставини, що
досліджуються під час проведення
службового розслідування, а також про
залучення до матеріалів розслідування
додаткових документів, видань, інших
матеріальних носіїв інформації
стосовно предмета службового
розслідування; подавати у письмовій
формі зауваження щодо проведення
службового розслідування, дій або
бездіяльності осіб, які його проводять;
звертатися з обґрунтованим
клопотанням у письмовій формі до
керівника органу державної влади, який
приймає рішення щодо складу комісії з
проведення службового розслідування,
про виведення з її складу осіб, які
особисто заінтересовані в результатах
такого розслідування.

Про прийняте за результатами розгляду
клопотання рішення письмово
повідомляється особа, уповноважена на
виконання функцій держави або
місцевого самоврядування.

За результатами службового
розслідування члени комісії складають
акт, у якому зазначаються: факти і суть
звинувачень або підозри, які стали
підставою для проведення службового
розслідування, посада, прізвище, ім'я та
по батькові, рік народження, освіта,
термін служби у органі державної влади
і перебування на займаній посаді особи,
уповноваженої на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування,
стосовно якої проведено службове
розслідування, результати щорічної
оцінки виконання особою, уповноваженою
на виконання функцій держави або
місцевого самоврядування, покладених
на неї завдань та обов'язків, види
заохочення та дисциплінарного
стягнення, а також ступінь участі у
виконанні окремих доручень (завдань);
висновки службового розслідування,
обставини, що пом'якшують або обтяжують
відповідальність, причини та умови, що
призвели до порушення, вжиті або
запропоновані заходи для їх усунення
чи обставини, що знімають з особи,
уповноваженої на виконання функцій
держави або місцевого самоврядування,
безпідставні звинувачення або підозру;
обґрунтовані пропозиції щодо усунення
виявлених порушень та притягнення у
разі необхідності винних осіб до
відповідальності згідно із
законодавством (п. 8 Порядку №950).

Під час визначення виду
дисциплінарного стягнення члени
комісії повинні враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередню роботу
працівника.

Про дату і місце ознайомлення з актом
службового розслідування зазначені
особи повідомляються за день до його
проведення (п. 9 Порядку№950).

Відповідно до абз.2 п.10 Положення №950 за
результатами розгляду керівник органу
державної влади (посадова особа), який
прийняв рішення щодо проведення
службового розслідування, приймає в
десятиденний термін з дати надходження
акта службового розслідування
відповідне рішення, з яким
ознайомлюється особа, стосовно якої
проводилося службове розслідування.

Системний аналіз спеціальних і
загальних норм, наведених в Законі
N3723-XII, свідчить, що за вчинення
державним службовцем порушень
службової дисципліни, дисциплінарних
правопорушень допускається
застосування дисциплінарних стягнень,
найбільш суворим з яких є звільнення. У
пункті 6 частини першої статті 30 Закону
N 3723-XII визначено не окремий вид
відповідальності державних службовців
за порушення Присяги, а спеціальну
підставу для припинення державної
служби. Саме ж припинення державної
служби відбувається у формі
звільнення.

Припинення державної служби за
порушення Присяги є найсуворішою
санкцією відповідальності державного
службовця, який вчинив діяння,
несумісне з посадою. Тому рівень
юридичних гарантій захисту прав
зазначеної особи в процедурах
вирішення питань застосування такої
відповідальності має бути не меншим,
ніж під час звільнення за вчинення
дисциплінарного правопорушення, з
дотриманням строків притягнення до
дисциплінарної відповідальності.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що оскільки
припинення державної служби на
підставі пункту 6 частини першої статті
30 Закону N 3723-XII є крайнім заходом
відповідальності державного службовця
за порушення службової дисципліни,
який виходить за межі дисциплінарної
відповідальності, тому неможливість
застосування до державного службовця
дисциплінарних стягнень аж до
звільнення має бути мотивовано.

Передумовою звільнення державного
службовця за вчинення дисциплінарного
правопорушення, пов'язаного зі
здійсненням службової діяльності, з
підстави припинення державної служби
за порушення Присяги мають бути
порушення, встановлені внаслідок
ретельного службового розслідування,
порядок проведення якого регулюється
Положенням №950. При цьому необхідно
враховувати, що наслідком вчинення
дисциплінарного правопорушення можуть
бути припинення державної служби за
порушення Присяги або звільнення, які є
санкціями різних рівнів
відповідальності і не можуть
застосовуватись як альтернативні.
Звільнення за порушення Присяги може
мати місце лише тоді, коли державний
службовець скоїв проступок проти
інтересів служби, який суперечить
покладеним на нього обов'язкам,
підриває довіру до нього як до носія
влади, що призводить до приниження
державного органу та унеможливлює
подальше виконання ним своїх
обов'язків. Державний службовець, який
вчинив дисциплінарний проступок, не
може бути звільнений за порушення
Присяги, якщо цей проступок не можна
кваліфікувати як порушення Присяги.

Аналогічна правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постановах
від 21 травня, 4 червня, 17 вересня, 3
грудня 2013 року, 22 квітня 2014 року, 24
червня 2014 року (справи №№ 21-403а12, 21-167а13,
21-231а13, 21-379а13, 21-90а14, № 21-107а14
відповідно).

Як встановлено судом та не
заперечувалось відповідачем, у
судовому засіданні, службове
розслідування відносно ОСОБА_3 не
проводилося, Комісія з проведення
службового розслідування не
створювалася, а спірний наказ про
звільнення позивача з посади від 07.08.14р.
№730/к було прийняте на підставі
службової записки та подання,
внесеного Заступником Голови
Державної реєстраційної служби
України від 08.08.14р.

Таким чином, відповідачем порушені
права позивача особисто надавати
пояснення по суті звинувачень,
заявляти клопотання чи зауваження,
позбавлено права оскаржити прийняте за
результатами розслідування рішення в
адміністративному чи судовому порядку.
Тобто відповідачем не дотримана
процедура звільнення позивача.

Отже, наказ "Про звільнення ОСОБА_3Г."
від 07.08.14р. №730/к прийнято
необґрунтовано, без врахування особи
позивача, обставин, за яких вчинено
проступок, розміру заподіяної шкоди,
ступеня тяжкості проступку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла до висновку, що вчинення
позивачем дій, які порушують Присягу
державного службовця, не підтверджене
матеріалами справи. Суду не надано
жодного доказу у підтвердження
висновку відповідача про скоєння
ОСОБА_3 проступку, несумісного
подальшим перебуванням на державній
службі. Тобто, фактично відсутні
підстави для звільнення його з посади
за порушення Присяги державного
службовця. Крім того, наказ про
звільнення позивача прийняте із
порушенням порядку проведення
процедури звільнення державного
службовця. Тобто відповідач діяв у
межах компетенції, але не у спосіб, що
передбачений діючим законодавством, у
зв'язку з чим наказ від 07.08.2014р. №730/к
"Про звільнення ОСОБА_3" підлягає
скасуванню як протиправний.

У відповідності до статті 235 Кодексу
законів про працю України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100, середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи із виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Згідно з пунктом 4 вказаного порядку
при обчисленні середньої заробітної
плати за два останні місяці не
враховуються виплати за час, протягом
якого зберігається середній заробіток
працівника (за час виконання державних
і громадських обов'язків, щорічної і
додаткової відпусток, відрядження,
тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з
допущенням з боку відповідача
незаконного звільнення позивача,
колегія суддів дійшла висновку про
необхідність поновлення позивача на
роботі з дати незаконного звільнення
та виплати йому середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо позовної вимоги про відшкодування
моральної шкоди, суд звертає увагу на
наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; 2) якщо шкоди завдано
фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; 3) в інших
випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України
визначено, що шкода, завдана фізичній
або юридичній особі незаконними
рішеннями, дією чи бездіяльністю
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цих
органів.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що
моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості. Моральна
шкода відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування. Моральна
шкода відшкодовується одноразово, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

У постанові Пленуму Верховного суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із
змінами, внесеними згідно з Постановою
Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та
від 27.02.2009 під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації. Під немайновою шкодою,
заподіяною юридичній особі, слід
розуміти втрати немайнового характеру,
що настали у зв'язку з приниженням її
ділової репутації, посяганням на
фірмове найменування, товарний знак,
виробничу марку, розголошенням
комерційної таємниці, а також
вчиненням дій, спрямованих на зниження
престижу чи підрив довіри до її
діяльності.

У позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем
позивачеві завдано моральну шкоду,
позивачем не обґрунтовано, в чому
полягає ця шкода, не доведено факту
завдання немайнових втрат, спричинених
моральними та фізичними стражданнями,
які спричинили негативні зміни у житті
позивача. Окрім того, позивачем не
обґрунтовано розміру відшкодування
моральної шкоди в сумі 131 544гривні.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача на користь позивача в
рахунок відшкодування моральної шкоди
131 544,00грн., задоволенню не підлягають.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини
першої статті 256 КАС України негайно
виконуються постанови суду про
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби у межах
суми стягнення за один місяць та
поновлення на посаді у відносинах
публічної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

За ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Частиною другою ст. 71 КАСУ в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладає на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач,
як суб'єкт владних повноважень не надав
суду достатніх беззаперечних доказів в
обґрунтування обставин, на яких
ґрунтуються його заперечення, і не
довів правомірності вчинення ним дій
та винесення оскаржуваного рішення.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу
адміністративного судочинства
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3
задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати
наказ Державної реєстраційної служби
України №730/к від 07.08.2014р. про
звільнення ОСОБА_3

Поновити ОСОБА_3 на посаді заступника
директора Департаменту державної
реєстрації юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців Державної
реєстраційної служби України.

Стягнути з Державної реєстраційної
служби України на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

Допустити негайне виконання постанови
суду в частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
межах суми стягнення за один місяць та
в частині поновлення на роботі.

В іншій частині відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції протягом десяти
днів за правилами, встановленими ст. ст.
185-187 Кодексу адміністративного
судочинства України, шляхом подання
через суд першої інстанції апеляційної
скарги.

Головуючий суддя
В.В. Амельохін

Судді:
Є.В. Аблов

В.П. Шулежко