Справа № 2-а-878/11
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року

Справа № 9104/17107/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Святецького В.В.,

суддів
Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації
Волинської області на постанову
Любешівського районного суду
Волинської області від 12 квітня 2011 року
в справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до
Управління праці та соціального
захисту населення Любешівської
районної державної адміністрації
Волинської області про стягнення
заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з адміністративним позовом в
інтересах своєї неповнолітньої дитини
ОСОБА_2, у якому просила визнати дії
відповідача протиправними та
зобов'язати відповідача провести
перерахунок і виплату відповідно до
положень ст. 37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» за
проживання в зоні гарантованого
добровільного відселення внаслідок
радіоактивного забруднення щомісячну
грошову допомогу у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів місцевого
виробництва в розмірі - 40 процентів від
мінімальної заробітної плати з
урахуванням вже виплачених сум.
Позовні вимоги просила задовольнити в
межах шестимісячного строку позовної
давності і в подальшому.

В обґрунтування вимог позовної заяви
вказано, що ОСОБА_2 проживає в з зоні
гарантованого добровільного
відселення. Відповідно до ст. 37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
громадяни, які проживають у зоні
гарантованого добровільного
відселення - наділені правом на
отримання щомісячної грошової
допомоги у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в розмірі 40
процентів від мінімальної заробітної
плати. Розмір нарахованої та
виплаченої позивачу грошової допомоги
є значно меншим ніж передбачено ст. 37
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», що в свою чергу є
порушенням його конституційних прав та
свобод.

Постановою Любешівського районного
суду Волинської області від 12 квітня 2011
року, прийнятою у скороченому
провадженні, позов задоволено
частково.

Визнано дії управління праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації, щодо виплати не в
повному розмірі ОСОБА_1 на її
неповнолітню дитину ОСОБА_2 доплати,
передбаченої ст.37, ч.1 Закону України
"Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи",
протиправними.

Зобов'язано управління праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації здійснити нарахування
та виплату ОСОБА_1 на її неповнолітню
дитину ОСОБА_2 грошової допомоги в
зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого
виробництва та особистого підсобного
господарства у розмірі 40 % від
мінімальної заробітної плати за період
з 21 вересня 2010 року по 12 квітня 2011 року
на підставі положень ст. 37 Закону
України „Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи" з
урахуванням проведених виплат.

Зазначену постанову мотивовано тим, що
нарахування грошової допомоги
відповідачем здійснюється без
дотримання вимог ст. 37 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, відповідачем подано
апеляційну скаргу до Львівського
апеляційного адміністративного суду, в
якій висловлено прохання скасувати
оскаржувану постанову та прийняти
нову, якою в задоволенні позову
відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначено, що відповідач, як
суб'єкт владних повноважень, діяв в
межах наданої компетенції та у
відповідності до вимог законодавства,
зокрема чинних постанов Кабінету
Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України, суд
апеляційної інстанції здійснює
розгляд справи в порядку письмового
провадження, за наявними у справі
матеріалами та на основі наявних у ній
доказів.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд приходить до
переконання, що подана апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з таких
мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в
інтересах неповнолітньої дитини
ОСОБА_2, суд виходив із того, що вона є
особою, яка проживає у зоні
гарантованого добровільного
відселення, а тому відповідно до ст. 37
Закону № 796-XII має право на щомісячну
грошову допомогу у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва і особистого
підсобного господарства, у розмірі 40 %
мінімальної заробітної плати.

Такі висновки суду першої інстанції, на
думку апеляційного суду, відповідають
нормам матеріального права і є
правильними.

Відповідно до частини першої статті 46
Конституції України громадяни мають
право на соціальний захист, що включає
право на забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та в інших
випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їхнього життя і
здоров'я, створення єдиного порядку
визначення категорій зон радіоактивно
забруднених територій, умов проживання
і трудової діяльності на них,
соціального захисту потерпілого
населення визначені та закріплені в
Законі № 796-XII.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» від 28
лютого 1991 року N 796-XII (тут та далі в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) громадянам, які
проживають на територіях
радіоактивного забруднення,
виплачується щомісячна грошова
допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в таких
розмірах: - у зоні гарантованого
добровільного відселення - 40 процентів
від мінімальної заробітної плати.

Перелік населених пунктів, жителям
яких виплачується щомісячна грошова
допомога, затверджується Кабінетом
Міністрів України (ч. 2 ст. 37 Закону - N
796-XII).

Перелік населених пунктів, жителям
яких з 1 квітня 1991 року виплачується
щомісячна грошова допомога у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва і
особистого підсобного господарства
затверджений додатком № 2 постанови КМ
УРСР від 23 липня 1991 р. N 106.

Як безспірно встановлено, ОСОБА_2
постійно проживає в с.Березичі
Любешівського району Волинської
області, що підтверджується
матеріалами справи (а.с. 6). Вказаний
населений пункт включений у зазначений
вище перелік.

Також, безспірно встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_2, і діє як її
законний представник.

Підпунктом 8 п. 28 розділу 2 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2008 рік та про внесення змін до деяких
законодавчих актів України» внесено
зміни до ст. 37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», шляхом
викладення її в такій редакції:
«Громадянам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства в порядку та
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України. Перелік населених
пунктів, жителям яких виплачується
щомісячна грошова допомога,
затверджується Кабінетом Міністрів
України. Ця допомога виплачується
щомісячно органами праці та
соціального захисту населення за
місцем реєстрації. Виплата за два і
більше місяців забороняється».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року у справі № 1-28/2008, визнано
неконституційними зазначені положення
Закону України «Про державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
тому з 22 травня 2008 року позивач має
право на отримання грошової допомоги,
передбаченої ст. 37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

За таких обставин апеляційний суд
приходить до переконання, що позивач
має право на таку допомогу у розмірі 40 %
від мінімальної заробітної плати.

Наявність такого права у позивача є
визначальним для вирішення вказаного
спору, крім того, це право гарантується
Конституцією України (частина друга
статті 46 Конституції України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до вимог ст. 8 КАС України
адміністративний суд при вирішенні
справи керується принципом
верховенства права, відповідно до
якого зокрема людина, її права та
свободи визнаються найвищими
цінностями та визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, та
застосовує принцип верховенства права
з урахуванням судової практики
Європейського Суду з прав людини.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію і практику Суду як
джерело права. У своєму рішенні у
справі «Кечко проти України» від 08.11.2005
року Європейський Суд з прав людини
звертає увагу на те, що у межах свободи
дій держави визначати, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Пленум Верховного Суду України у п. 5
постанови № 9 від 01.11.1996 року «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» звернув увагу
на те, що судам необхідно виходити з
того, що нормативно-правові акти
будь-якого державного чи іншого органу
(акти Президента України, постанови
Верховної Ради України, постанови і
розпорядження Кабінету Міністрів
України, нормативно-правові акти
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим чи рішення Ради Міністрів
Автономної Республіки Крим, акти
органів місцевого самоврядування,
накази та інструкції міністерств і
відомств, накази керівників
підприємств, установ та організацій
тощо) підлягають оцінці на
відповідність як Конституції, так і
закону.

Якщо при розгляді справи буде
встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягав застосуванню, не
відповідає чи суперечить законові, суд
зобов'язаний застосувати закон, який
регулює ці правовідносини.

Крім того, згідно із положеннями ч. 4 ст.
9 КАС України у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

З урахуванням наведеного та виходячи з
пріоритетності законів над
підзаконними актами, апеляційний суд
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що при визначенні
розміру щомісячної грошової допомоги у
зв'язку з обмеженням споживання
продуктів харчування місцевого
виробництва і особистого підсобного
господарства застосуванню підлягають
ст. 37 Закону № 796-XII, а не постанова
Кабінету Міністрів України від 26.07.1996
року № 836 «Про компенсаційні виплати
особам, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», яка
істотно звужує обсяг встановлених
законом прав.

У вказаному Законі викладено основні
положення щодо реалізації
конституційного права громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, на охорону їх життя і
здоров'я. Пільги, компенсації, гарантії
є видом соціальної допомоги і
необхідною складовою конституційного
права на достатній життєвий рівень.
Отже, звуження підзаконним актом
змісту та обсягу права, наданого
Законом № 796-XII, є неправомірним.

Відтак апеляційний суд приходить до
переконання, що судом першої інстанції
було повно і правильно встановлено
фактичні обставини справи та ухвалено
судове рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
подана апеляційна скарга задоволенню
не підлягає.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та
соціального захисту населення
Любешівської районної державної
адміністрації Волинської області
залишити без задоволення, а постанову
Любешівського районного суду
Волинської області від 12 квітня 2011 року
в справі № 2а-878/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов