Справа № 826/17347/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Закритого акціонерного товариства "Готель на Революційній"

до

Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку

Центрального територіального департаменту Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку

про

визнання протиправним та скасування розпорядження, постанови, рішення, зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Закрите акціонерне товариство «Готель на Революційній» звернулось до суду з позовом до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Центрального територіального департаменту Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про визнання протиправними та скасування рішення від 07.10.2014 №1357, постанови про накладення штрафу за правопорушення на ринку цінних паперів від 20.08.2014 №1275-ЦД-1-Е, розпорядження від 20.08.2014 №563-ЦД-1Е, закриття справи про правопорушення на ринку цінних паперів щодо ЗАТ «Готель на Революційній».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що власником 50% акцій ЗАТ «Готель на Революційній» є ВАТ «ФСК «Море», яке знаходиться на території АР Крим, що унеможливлює реєстрації останнього для участі у загальних зборах акціонерів та як наслідок приведення у відповідність з нормами Закону України «Про акціонерні товариства» статуту та внутрішніх положень позивача. Вказане на думку позивача свідчить про протиправність оскаржених розпорядження, постанови та рішення та є підставою для закриття справи про правопорушення на ринку цінних паперів ЗАТ «Готель на Революційній».

Відповідач - Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку - заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що обставини викладені у скарзі не знайшли підтвердження під час вирішення такої скарги, отже оскаржуване рішення є обґрунтованим.

Відповідач - Центральний територіальний департамент Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку – заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи та зазначив, що діяльність товариства не приведена у відповідність Закону України «Про акціонерні товариства», внаслідок чого прийнято оскаржені розпорядження та постанову.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до норм ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Актом від 07.08.2014 №1251-ЦД-1-Е встановлено ознаки порушення ЗАТ «Готель на Революційній» вимог п. 10 ст. 8 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», а саме: невиконання розпорядження про усунення порушень законодавства про цінні папери від 18.12.2013 №3710-ЦД-1Е (термін виконання до 24.03.2014), яке виносилось у зв’язку з порушенням вимог п. 5 розділу 17 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про акціонерні товариства», а саме: не приведення статуту та внутрішніх положень товариства у відповідність із нормами Закону України «Про акціонерні товариства».

Розпорядженням про усунення порушень законодавства про цінні папери від 20.08.2014 №563-ЦД-1-Е позивача зобов’язано у термін до 01.12.2014 усунути порушення законодавства про цінні папери.

Також, 20.08.2014 уповноваженою особою Комісії винесено постанову №1275-ЦД-1-Е, якою за невиконання розпорядження про усунення порушень законодавства про цінні папери від 18.12.2013 №3710-ЦД-1-Е (термін виконання до 24.03.2014)на позивача накладено штраф у розмірі 5 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 грн.

Позивачем подано скаргу від 03.09.2014 на вказану вище постанову.

За результатом розгляду скарги прийнято рішення від 07.10.2014 №1357, яким постанову про накладення штрафу за правопорушення на ринку цінних паперів від 20.08.2014 №1275-ЦД-1-Е залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Правові засади здійснення державного регулювання ринку цінних паперів та державного контролю за випуском і обігом цінних паперів та їх похідних в Україні врегульовано Законом України “Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні” (далі - Закон).

Правові засади здійснення державного регулювання ринку цінних паперів та державного контролю за випуском і обігом цінних паперів та їх похідних в Україні визначає Закон України “Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні” від 30.10.1996 року №448/96-ВР (далі – Закон №448/96-ВР).

Відповідно до ст. 5 Закону №448/96-ВР державне регулювання ринку цінних паперів здійснює Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку. Інші державні органи здійснюють контроль за діяльністю учасників ринку цінних паперів у межах своїх повноважень, визначених чинним законодавством.

Згідно до ст.1 Закону №448/96-ВР державне регулювання ринку цінних паперів - це здійснення державою комплексу заходів з метою упорядкування контролю, нагляду за ринком цінних паперів та їх похідних та попередження зловживань та порушень у цій сфері.

Стаття 2 цього Закону №448/96-ВР визначає мету державного регулювання ринку цінних паперів, зокрема, додержання учасниками ринку цінних паперів вимог актів законодавства.

Учасниками ринку цінних паперів згідно ст.1 Закону №448/96-ВР є емітенти, інвестори та особи, які здійснюють професійну діяльність на ринку цінних паперів.

Відповідно до ст. 7 Закону №448/96-ВР основними завданнями Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку є здійснення державного регулювання та контролю за випуском і обігом цінних паперів та їх похідних на території України, а також у сфері спільного інвестування.

Як зазначено вище, оскаржуваним розпорядженням позивача в строк до 01.12.2014 усунути порушення вимог п. 5 розділу 17 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про акціонерні товариства», а саме: не приведення статуту та внутрішніх положень товариства у відповідність із нормами Закону України «Про акціонерні товариства».

Пунктом 5 розділу 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про акціонерні товариства” визначено, що статути та внутрішні положення акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із нормами цього Закону не пізніше ніж протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом.

Приведенням діяльності акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, у відповідність із цим Законом є здійснення таких дій:

1) внесення змін до статуту товариства, які в тому числі передбачають зміну найменування акціонерного товариства з відкритого або закритого акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство чи з відкритого або закритого акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство за умови, що кількість акціонерів на дату внесення таких змін не перевищує 100 осіб, а також виконання всіх інших вимог цього Закону у статуті товариства;

2) приведення внутрішніх положень товариства у відповідність із вимогами цього Закону.

Датою приведення діяльності акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, у відповідність із вимогами цього Закону є дата державної реєстрації змін до статуту, які в тому числі передбачають зміну найменування акціонерного товариства з відкритого акціонерного товариства на публічне або приватне акціонерне товариство або закритого акціонерного товариства на публічне або приватне акціонерне товариство.

Приведення діяльності у відповідність із нормами цього Закону, статутів та внутрішніх положень акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, у тому числі зміна найменування акціонерних товариств з відкритого або закритого на публічне або приватне, не є перетворенням та не потребує застосування процедури припинення.

Приведенням діяльності акціонерних товариств у відповідність із вимогами цього Закону в частині забезпечення існування акцій виключно у бездокументарній формі є здійснення таких дій: наглядова рада акціонерного товариства в порядку, встановленому Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку, зобов'язана прийняти рішення про переведення випуску цінних паперів з документарної форми у бездокументарну (далі - рішення про дематеріалізацію) та забезпечити вчинення нижчезазначених дій у такій послідовності:

1) опублікування в офіційному друкованому органі повідомлення про прийняте рішення про дематеріалізацію цінних паперів та повідомлення про це персонально кожного акціонера, зареєстрованого в реєстрі власників іменних цінних паперів випуску, що дематеріалізується, у спосіб, визначений при прийнятті рішення про дематеріалізацію (крім випадку, коли акції товариства належать одній особі);

2) подання до Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку документів для заміни свідоцтва про реєстрацію випуску іменних акцій документарної форми існування на свідоцтво про реєстрацію випуску акцій у бездокументарній формі існування. Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку зобов'язана видати свідоцтво про реєстрацію випуску акцій у бездокументарній формі існування протягом 10 робочих днів з дати подання емітентом належним чином оформлених документів відповідно до встановлених нею вимог;

3) припинення обслуговування випуску цінних паперів у документарній формі у реєстроутримувача в системі реєстру власників іменних цінних паперів за цим випуском. Реєстроутримувач припиняє ведення реєстру протягом 10 робочих днів з дати публікації рішення Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку про видачу емітенту свідоцтва про реєстрацію випуску акцій у бездокументарній формі існування. Датою закриття реєстру є дата припинення ведення реєстру;

4) укладення в порядку, встановленому Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку, договору про обслуговування емісії цінних паперів з обраним наглядовою радою депозитарієм, який буде обслуговувати випуск акцій, що дематеріалізується, з наступним відкриттям рахунку в цінних паперах емітента в цьому депозитарії та укладення договору про відкриття рахунків у цінних паперах власникам з обраним наглядовою радою зберігачем;

5) депонування глобального сертифіката в обраному депозитарії та надання йому необхідних розпоряджень та інших документів відповідно до вимог Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Депонування депозитарієм глобального сертифіката здійснюється протягом 10 робочих днів з дати публікації рішення Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку про видачу емітенту свідоцтва про реєстрацію випуску акцій у бездокументарній формі існування;

6) забезпечення передачі реєстру власників іменних цінних паперів та переведення обліку прав власності на акції у бездокументарній формі до зберігача. Передача реєстру власників іменних цінних паперів до зберігача здійснюється протягом трьох робочих днів з дати припинення ведення реєстру. Дата передачі реєстру власників іменних цінних паперів спільно визначається емітентом, реєстратором та зберігачем. Зберігач цінних паперів зобов'язаний відкрити рахунки в цінних паперах акціонерам та зарахувати на них акції на підставі договору з емітентом та переданого йому (зберігачу) реєстру власників іменних цінних паперів протягом двох місяців з дати передачі реєстру;

7) зберігання відповідно до законодавства реєстру власників іменних цінних паперів, складеного на дату припинення ведення системи реєстру, та інших документів.

При цьому, абзацом 4 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону №514-VI визначено, що часткове виконання вимог абзацу першого цього пункту не є виконанням вимог цього Закону.

Проте, позивач зазначає, що причиною виконання вимог України «Про акціонерні товариства» є неможливість проведення загальних зборів акціонерів внаслідок неявки акціонера ЗАТ “Готель на Революційній” - ВАТ “Феодосійська суднобудівна компанія море”, що володіє 50% акцій Товариства, а таким чином відсутність кворуму.

Позивач повідомляє, що він вжив усі можливі заходи щодо виконання вимог закону, оскільки ним неодноразово скликались Загальні збори, зокрема, 4 березня 2011 року, 27 квітня 2011 року, 15 грудня 2011 року, 5 квітня 2012 року, 9 квітня 2013 року, 2 серпня 2013 року. Однак, один з акціонерів ЗАТ “Готель на Революційній” - ВАТ “Феодосійська суднобудівна компанія “Море”, який володіє 50% простих іменних акцій товариства, на Загальні збори акціонерів не з'являвся. Так, загальні збори, що призначались не відбулися, оскільки загальні збори визнаються правомочними, якщо в них беруть участь акціонери, що мають сукупно більш як 60 % голосів. За таких обставин позивач стверджував про відсутність його діях складу правопорушення на ринку цінних паперів.

Крім того, позивач вказує, що ВАТ “Феодосійська суднобудівна компанія “Море” створено та функціонує на території АР Крим.

Проте, суд зазначає, що ВАТ “Феодосійська суднобудівна компанія “Море” є державним підприємством власником 100% акцій якого є Держава Україна.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України “Про управління об’єктами державної власності” суб’єктами управління об’єктами державної власності є, зокрема, Фонд державного майна України.

Також, пп. “а” п. 18 та 19 ч. 2 ст. 5 Закону України “Про управління об’єктами державної власності” встановлено, що здійснюючи управління об’єктами державної власності Кабінет Міністрів України забезпечує контроль за ефективністю управління об’єктами державної власності .

Судом встановлено, що правом на звернення до Кабінету Міністрів України, як до органу, що здійснює контролюючи функції у питання управління об’єктами державної власності з метою вирішення спірного питання – позивач не скористався.

Щодо посилання позивач на недоліки поштового зв’язку з АР Крим, суд погоджується з твердженням позивача, що пошта з материкової частини України кримською стороною не приймається з 27.03.2014, проте, позивачу було встановлено строк на виконання розпорядження від 18.12.2013 №3710-ЦД-1-Е до 24.03.2014.

Крім того, позивач не позбавлений можливості виконати розпорядження від 18.12.2013 №3710-ЦД-1-Е до 24.03.2014.

На думку суду неприйняття рішення про внесення змін до статуту та внутрішніх положень загальними зборами товариства, не є підставою для скасування правомірного рішення відповідача, як і не є підставою для звільнення підприємства позивача від відповідальності за невиконання розпоряджень уповноваженої особи Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку щодо усунення порушень законодавства на ринку цінних паперів.

Закон України від 17.09.2008 року №514-VI “Про акціонерні товариства” набрав чинності 30.04.2009 року, а державна реєстрація проведена до вказаного часу, то позивач повинен був привести свою діяльність у відповідність із Законом України “Про акціонерні товариства” до 30.04.2011, отже позивач мав достатньо часу для приведення своїх документів у відповідність до норм згадуваного закону.

Відповідно до Закону України “Про акціонерні товариства” акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Згідно ч.1 ст. 29 Закону України “Про акціонерні товариства” акціонери зобов'язані, зокрема, дотримуватися статуту, інших внутрішніх документів акціонерного товариства; виконувати рішення загальних зборів, інших органів товариства; виконувати свої зобов'язання перед товариством, у тому числі пов'язані з майновою участю.

З огляду на наведене логічним є висновок про те, що у випадку коли акціонери не виконують покладені на них обов’язки і це призводить до порушення акціонерним товариством законодавства, відповідальність має покладатись на це акціонерне товариство, оскільки відповідно до ч. 2 ст.3 Закону України “Про акціонерні товариства” до акціонерів не можуть застосовуватись будь-які санкції, що обмежують їх права, у разі вчинення протиправних дій товариством або іншими акціонерами.

З системного аналізу викладеного вбачається, що позивач не позбавлений можливості та обов’язку відповідно до вимог п. 5 розділу 17 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про акціонерні товариства» привести статут та внутрішні положення товариства у відповідність із нормами Закону України «Про акціонерні товариства», з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржене розпорядження є обґрунтованим та не підлягає скасуванню.

Відповідно до п.10 ст.8 №448/96-ВР Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку має право надсилати емітентам, особам, які здійснюють професійну діяльність на ринку цінних паперів, фондовим біржам та саморегулівним організаціям обов'язкові для виконання розпорядження про усунення порушень законодавства про цінні папери та вимагати надання необхідних документів відповідно до чинного законодавства.

Судом встановлено та позивачем не заперечується, що позивачем вимоги розпорядження від 18.12.2013 №3710-ЦД-1-Е до 24.03.2014 на час вирішення справи не виконано.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи, що позивачем повторно не виконано розпорядження щодо усунення порушень вимог законодавства про цінні папери, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно винесено оскаржувану постанову про накладення штрафних санкцій та підстави для її скасування відсутні, оскільки відповідач діяв виключно на підставі та в межах повноважень, наданих чинним законодавством.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення від 07.10.2014 №1357, суд зазначає наступне.

Порядок та строки розгляду Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку (далі - Комісія) справ про порушення громадянами, посадовими особами та юридичними особами вимог законодавства на ринку цінних паперів визначено Правилами розгляду справ про порушення вимог законодавства на ринку цінних паперів та застосування санкцій, затверджених Рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 16.10.2012 №1470 (далі Правила №1470).

Відповідно до п. 2 розділу XV Правил №1470 постанову про накладення санкції за правопорушення на ринку цінних паперів щодо юридичної особи може бути оскаржено до центрального апарату Комісії особою, щодо якої її винесено, протягом п'ятнадцяти робочих днів з дати винесення постанови. У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк може бути продовжено Головою Комісії за клопотанням особи, щодо якої винесено постанову про накладення санкції. Клопотання про продовження строку на оскарження постанови про накладення санкції, подане повторно, до розгляду не приймається, про що скаржник повідомляється листом за підписом Голови Комісії.

Як зазначено вище, позивачем подано скаргу від 03.09.2014 на постанову від 20.08.2014 №1275-ЦД-1-Е.

За результатом розгляду скарги прийнято рішення від 07.10.2014 №1357, яким постанову про накладення штрафу за правопорушення на ринку цінних паперів від 20.08.2014 №1275-ЦД-1-Е залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із п. 6. розділу XV Правил №1470 скарги на постанови про накладення санкції за правопорушення на ринку цінних паперів розглядаються Комісією.

Пунктом 7 розділу XV Правил №1470 визначено, що розгляд скарги на постанову, винесену щодо юридичної особи, здійснюється у тримісячний строк від дати її надходження.

Скаргу подано 03.09.2014, а рішення за результатом розгляду вказаної скарги 07.10.2014, тобто з дотримання строку визначеного п. 7 розділу XV Правил №1470.

Суд погоджується з висновками викладеними в рішенні від 07.10.2014 №1357 з підстав викладених вище.

Відповідно до п. 8. розділу XV Правил №1470 при розгляді скарги приймається одне з таких рішень: залишити постанову без змін, а скаргу - без задоволення; скасувати постанову і надіслати справу на новий розгляд; скасувати постанову і закрити справу; змінити постанову повністю або частково, але таким чином, щоб санкція не була посилена.

Пунктом 9-11 розділу XV Правил №1470 визначено, що якщо буде встановлено, що постанову винесено уповноваженою особою, неправомочною вирішувати цю справу, така постанова скасовується і справа надсилається на розгляд іншій уповноваженій особі.

Копія рішення по скарзі протягом десяти робочих днів надсилається особі, щодо якої рішення прийнято, та уповноваженій особі, якою винесено оскаржувану постанову.

Постанова у справі про правопорушення, а також рішення Комісії за скаргою на постанову можуть бути оскаржені до суду в порядку і строки, установлені законодавством.

Як зазначено вище, за результатом розгляду скарги позивача відповідачем прийнято рішення про залишення постанову без змін, а скарг - без задоволення, тобто відповідачем вирішено скарги відповідно до Правил №1470.

Оскільки оскаржуване рішення є обґрунтованим, винесено уповноваженою особою, з дотриманням Правил №1470, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Щодо позовних вимог в частині закриття справи про правопорушення на ринку цінних паперів щодо ЗАТ «Готель на Революційній», суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 Розділу 3 Порядку №1470 справу про правопорушення не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю: за відсутності факту вчинення правопорушення; за відсутності складу правопорушення; якщо справа не підлягає розгляду Комісією; у разі закінчення на дату розгляду справи про правопорушення строків, передбачених законом; наявність по тому самому факту не скасованої постанови уповноваженої особи, рішення суду; внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи, щодо якої порушено справу про правопорушення, або визнання її банкрутом; внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про судове рішення щодо припинення юридичної особи; скасування законодавчого акта, який встановлює відповідальність за правопорушення; за наявності за даним фактом порушеної справи про правопорушення щодо особи, яка притягується до відповідальності.

Згідно із п. 3 розділу 3 Порядку №1470 Уповноважена особа Комісії розглядає справу про правопорушення та виносить рішення за справою у точній відповідності із законодавством та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

За таких обставин, вирішення питання щодо закриття провадження у справі про правопорушення на ринку цінних паперів у відношенні ЗАТ «Готель на Революційній» буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача, що є неприпустимим, а відтак суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб’єктом владних повноважень, доведено суду правомірність прийнятої оскаржуваної постанови.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда