Справа № 667/7496/14-а
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

09 грудня 2014 р.м.ОдесаСправа № 667/7496/14-а

Категорія: 10.2 Головуючий в 1 інстанції:
Скорик С.А.

Одеський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді -
Джабурія О.В.

суддів -
Крусяна А.В

- Шляхтицького О.І.

розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
апеляційною скаргою управління
Пенсійного фонду України в місті
Херсоні на постанову Комсомольського
районного суду м. Херсона від 23 жовтня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
місті Херсон про визнання протиправною
бездіяльності та зобов'язання вчинити
певні дії,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася до відповідача з
позовом посилаючись на те, що до 23.11.2011
року вона проживала в м. Херсоні та
отримувала пенсію за віком. Надалі,
позивач виїхала на постійне місце
перебування до Ізраїлю, у зв'язку з чим
їй було припинено виплату пенсії.

21.07.2014 року представник позивача
звернувся до управління із заявою про
поновлення виплати пенсії. Однак,
листом № 129/Ш-1 від 05.08.2014 року
управлінням Пенсійного фонду України в
місті Херсоні в поновленні виплати
пенсії відмовлено на підставі ст. 49, 51
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» та через відсутність
ратифікованого договору про соціальне
забезпечення між країнами.

Оскільки управління Пенсійного фонду
України в місті Херсоні припинило
виплату пенсії на основі положень
закону, які втратили чинність згідно
рішення Конституційного Суду України
№ 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, позивач
вважає, що така дія відповідача була
незаконною вже на дату припинення їй
пенсії, внаслідок чого її права
порушенні саме з дати припинення
пенсії, а не з дати подання заяви
представником.

За таких підстав, просить суд визнати
незаконною бездіяльність управління
Пенсійного фонду України в місті
Херсоні щодо відмови їй у виплаті
пенсії за віком; зобов'язати управління
Пенсійного фонду України в місті
Херсоні нарахувати та поновити їй
пенсію за віком з дати припинення;
зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в місті Херсоні зробити
перерахунок її пенсії за віком,
відповідно до чинного законодавства і
з урахуванням її статусу «Дитина
війни».

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги та просив
адміністративний позов задовольнити з
підстав, наведених у ньому.

Представник відповідача проти позову
заперечувала, зазначаючи, що заява про
поновлення виплати пенсії подається
заявником особисто безпосередньо до
органу, що призначає пенсію. Тому є не
зрозумілим чому звернення позивача
було адресовано до управління
Пенсійного фонду України в місті
Херсоні, так як місцем проживання та
реєстрації ОСОБА_2 є Ізраїль, а угод між
Україною та Ізраїлем щодо соціального
забезпечення громадян іншої країни не
укладено.

Позивач в судове засідання не
з'явилась, про місце та час розгляду
справи повідомлялась.

Постановою Комсомольського районного
суду м. Херсона від 23 жовтня 2014 року
Позов задовольнити частково. Визнано
бездіяльність управління Пенсійного
фонду України в м. Херсоні щодо відмови
у виплаті ОСОБА_2 пенсії за віком -
протиправною. Зобов'язано управління
Пенсійного фонду України в м. Херсоні
поновити, нарахувати та виплачувати
пенсію за віком ОСОБА_2 починаючи з часу
звернення до пенсійного фонду, а саме
21.07.2014 року. В задоволенні інших
позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
управління Пенсійного фонду України в
місті Херсоні звернулося з апеляційною
скаргою на зазначену постанову,
просить її скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України
суд апеляційної інстанції розглянув
справу в порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами, оскільки у судове
засідання не прибули сторони, які
беруть участь у справі, проте про
розгляд справи були належним чином
повідомлені.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що у 2011 році позивач
виїхала на постійне місце проживання
до Ізраїлю. До переїзду за кордон
перебувала на обліку в управлінні
Пенсійного фонду України в
Дніпровському районі м. Херсона, їй
була призначена за віком, яку ОСОБА_2
отримувала до 2011 року, а саме: до виїзду
на постійне місце проживання до
Ізраїлю.

21.07.2014 року представник позивача
звернувся до управління Пенсійного
фонду України в місті Херсоні із заявою
про поновлення виплати пенсії.

Листом № 129/Ш-1 від 05.08.2014 року
управління Пенсійного фонду України в
м. Херсоні в поновленні виплати пенсії
відмовлено на підставі ст. 49, 51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» та
через відсутність ратифікованого
договору про соціальне забезпечення
між країнами. Одночасно відмовлено з
підстав невідповідності заяви п. 3
Порядку подання та оформлення
документів для призначення
(перерахунку) пенсії, затвердженого
Постановою правління пенсійного фонду
України від 25.11.2005 року за № 22-1 та
зареєстрованого в Мін'юсті України
27.12.2005 року за № 1566/11846.

Відповідно до копії паспорта ЕН 497660,
виданого 01.12.2010 року ОСОБА_2 є
громадянкою України.

Як углядається з картки платника
податків від 29.05.2009 року ОСОБА_2
присвоєно реєстраційний номер
облікової картки платників податків з
Державного реєстру фізичних осіб -
НОМЕР_1.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши докази на їх підтвердження,
суд першої інстанції дійшов до
висновку про необхідність задоволення
позову частково.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України
у справах щодо оскарження рішень, дій,
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед Законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України
передбачено, що завданням
адміністративного судочинства є
захист прав, свобод та інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних
законів, Кодексом та контекстом
Конституції України можна зробити
висновок, що однією з найважливіших
тенденцій розвитку сучасного
законодавства України є розширення
сфери судового захисту, в тому числі
судового контролю за правомірністю і
обґрунтованістю рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
задоволення адміністративного позову
частково, виходячи з наступного.

Згідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Вимогами п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» визначено, що виплата
пенсії за рішенням територіальних
органів Пенсійного фонду або за
рішенням суду припиняється на весь час
проживання пенсіонера за кордоном,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Згідно до вимог ст.51 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», у разі виїзду
пенсіонера на постійне місце
проживання за кордон пенсія,
призначена в Україні, за заявою
пенсіонера може бути виплачена йому за
шість місяців наперед перед від'їздом,
рахуючи з місяця, що настає за місяцем
зняття з обліку за місцем постійного
проживання. Під час перебування за
кордоном пенсія виплачується в тому
разі, якщо це передбачено міжнародним
договором України, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень п.2 ч.1 ст.49,
другого речення ст.51 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування» визначені
такими, що не відповідають Конституції
України (є неконституційними).

Відповідно до вимог ч.2 ст.152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Таким чином, колегія суддів вважає, що,
позивачка, проживаючи в Ізраїлі, як
громадянка України, має такі ж самі
конституційні права, зокрема, право на
пенсійне забезпечення, як й інші
громадяни України, оскільки
Конституція України та пенсійне
законодавство не допускають обмеження
права на соціальний захист, зокрема,
права на отримання пенсії за ознакою
місця проживання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» реєстрація місця проживання
чи місця перебування особи або її
відсутність не може бути умовою
реалізації прав і свобод, передбачених
Конституцією, законами чи міжнародними
договорами України, або підставою для
їх обмеження. Тобто, кожен громадянин
України, включаючи пенсіонерів, має
право на вільний вибір місця свого
проживання зі збереженням усіх
конституційних прав.

Оскільки рішенням Конституційного
Суду України від 07 жовтня 2009 року
визнано такими, що не відповідають
Конституції України (є
неконституційними), положення п.2 ч.1
ст.49, другого речення ст.51 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування» від
09.07.2003 року № 1058-IV, вказані положення
Закону втрачають чинність з дня
ухвалення Конституційним Судом
України цього рішення. Дана обставина,
як вірно зазначив суд першої інстанції,
є безумовною підставою для поновлення
позивачці виплати пенсії.

З огляду на те, що ОСОБА_2 має право на
отримання пенсії проживаючи за
кордоном, а відмова УПФУ в виплаті
такої пенсії є протиправною, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно дійшов висновку про те, що
позовні вимоги слід задовольнити
частково, а саме: поновити, нарахувати
та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_2,
починаючи з часу звернення до
пенсійного фонду, тобто 21.07.2014 року.

Колегія суддів вважає наведені
висновки суду першої інстанції
правильними і такими, що відповідають
вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України
та не приймає доводи, наведені в
апеляційній скарзі про те, що постанова
підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст.71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а в
адміністративних справах про
протиправність рішень обов'язок щодо
доказування правомірності свого
рішення та надання відповідних доказів
покладається на відповідача, якщо він
заперечує проти адміністративного
позову. Отже, в адміністративному
процесі, як виняток із загального
правила, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта
владних повноважень встановлена
презумпція його винуватості.
Презумпція винуватості покладає на
суб'єкта владних повноважень обов'язок
аргументовано, посилаючись на докази,
довести правомірність свого рішення,
дії чи бездіяльності та спростувати
твердження позивача про порушення його
прав, свобод чи інтересів. Такий
обов'язок відсутній, якщо відповідач
визнає позов. Відповідач, який є
суб'єктом владних повноважень, свою
позицію суду не доказав та не
обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
порушень норм матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин,
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС
України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в місті
Херсоні залишити без задоволення, а
постанову Комсомольського районного
суду м. Херсона 23 жовтня 2014 року без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили через п'ять днів після
надіслання її копії особам, що беруть
участь у справі та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
Адміністративного Суду України
протягом 20 днів.

Головуючий:
О.В. Джабурія

Суддя:
А.В. Крусян

Суддя:
О.І. Шляхтицький