Справа № 804/13709/13-а
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2014-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

30 жовтня 2014 рокусправа № 804/13709/13-а

Дніпропетровський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів: головуючого судді:
Ясенової Т.І.

суддів: Головко
О.В. Суховарова А.В.

секретар судового засідання:
Троянов А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 06
листопада 2013 року у справі № 804/13709/13-а
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
„Автоцентр-Дніпропетровськ" до
Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області про
визнання протиправними та скасування
податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю
„Автоцентр-Дніпропетровськ" (далі за
текстом - ТОВ
„Автоцентр-Дніпропетровськ")
звернулось до суду з позовом до
Дніпропетровської об'єднаної
державної податкової інспекції
Головного управління Міндоходів у
Дніпропетровській області (далі за
текстом - Дніпропетровська ОДПІ), в
якому просило скасувати податкове
повідомлення-рішення форми „Р" від
04.06.2013 року №000123510 та податкове
повідомлення-рішення форми „П" від
04.06.2013 року №000124510.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 06
листопада 2013 року позовні вимоги
задоволено. Скасовано податкове
повідомлення-рішення форми „Р" від
04.06.2013 року №000123510 та податкове
повідомлення-рішення форми „П" від
04.06.2013 року №000124510.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин справи, що
призвело до неправильного вирішення
справи, просить скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши рішення суду першої
інстанції та доводи апеляційної
скарги, правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла
наступних висновків.

Судом встановлено, що
Дніпропетровською ОДПІ проведено
документальну позапланову виїзну
перевірку ТОВ
„Автоцентр-Дніпропетровськ" з питань
правильності визначення об'єкта
оподаткування з податку на прибуток за
період з 01.01.2011 року по 31.12.2012 року.

За результатами проведеної перевірки
складено акт №488/150/36640211 від 23.05.2013 року,
відповідно до висновків якого
позивачем порушено вимоги пп.14.1.27,
пп.14.1.36, пп.14.1.225 п.14.1 ст.14, п.138.2, пп.139.1.9
п.139.1 ст.139, пп.140.1.2 п.140.1 ст.140 Податкового
кодексу України в результаті чого
встановлено завищення від'ємного
значення об'єкту оподаткування податку
на прибуток за 2012 рік у розмірі 155776,00
грн. та занижено податку на прибуток за
2012 рік на загальну суму 42100,00 грн., в т.ч.
за 2012 рік на суму 42100,00 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки
відповідачем прийняті: податкове
повідомлення-рішення від 04.06.2013 року
№000123510, яким позивачу визначено суму
грошового зобов'язання за основним
платежем 42100,00 грн. та за штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) 10525,00
грн.; податкове повідомлення-рішення
від 04.06.2013 року № 000124510, яким
встановлено завищення позивачем
від'ємного значення об'єкта
оподаткування податком на прибуток в
сумі 155776 грн.

За результатами адміністративного
оскарження зазначених податкових
повідомлень-рішень, рішенням Головного
управління Міндоходів у
Дніпропетровській області від 19.09.2013
року №11399/6/99-99-10-0145 скаргу позивача
залишено без задоволення, а податкові
повідомлення-рішення - без змін.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив із
протиправності прийняття оскаржуваних
податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів вважає такі висновки
суду обґрунтованими з огяду на
наступне.

Судом встановлено, що 01.04.2011 року між
ТОВ „Автоцентр-Дніпропетровськ" та ТОВ
„Автотрейдінг Атолл груп" укладено
ліцензійний договір № 11-АДН, згідно
умов якого Ліцензіар (ТОВ
„Автотрейдінг Атолл груп") надає
Ліцензіатові (ТОВ
„Автоцентр-Дніпропетровськ") на строк
дії цього Договору за винагороду, яку
виплачує Ліцензіат, невиключну
ліцензію на використання Товарного
знаку „AUTO trading".

Факт виконання зазначеного договору
підтверджується долученими до
матеріалів справи актами про надання
права користування Товарного знаку
починаючи з квітня 2011 року по грудень
2012 року. Крім того, позивачем надані
докази використання Товарного знаку у
своїй діяльності, а саме: в торговому
залі ТОВ „Автоцентр-Дніпропетровськ",
на стендах, цінниках, під час
маркування транспортних засобів,
використання у документації.

Підпунктом 14.1.225 пункту 14.1 статті 14
Податкового Кодексу України
встановлено, що роялті - будь-який
платіж, отриманий як винагорода за
користування або за надання права на
користування будь-яким авторським та
суміжним правом на літературні твори,
твори мистецтва або науки, включаючи
комп'ютерні програми, інші записи на
носіях інформації, відео- або
аудіокасети, кінематографічні фільми
або плівки для радіо- чи телевізійного
мовлення, передачі (програми)
організацій мовлення, будь-яким
патентом, зареєстрованим знаком на
товари і послуги чи торгівельною
маркою, дизайном, секретним кресленням,
моделлю, формулою, процесом, правом на
інформацію щодо промислового,
комерційного або наукового досвіду
(ноу-хау).

Відповідно до підпункту 138.10.6 пункту
138.10 статті 138 Податкового Кодексу
України інші витрати звичайної
діяльності (крім фінансових витрат), не
пов'язані безпосередньо з виробництвом
та/або реалізацією товарів, виконанням
робіт, наданням послуг, зокрема:

а) суми коштів або вартість товарів,
виконаних робіт, наданих послуг,
добровільно перераховані (передані)
протягом звітного року до Державного
бюджету України або бюджетів місцевого
самоврядування, до неприбуткових
організацій, визначених у статті 157
цього розділу в розмірі, що не
перевищує чотирьох відсотків
оподатковуваного прибутку
попереднього звітного року;

б) суми коштів, перераховані
роботодавцями первинним профспілковим
організаціям на культурно-масову,
фізкультурну та оздоровчу роботу,
передбачені колективними договорами
(угодами) відповідно до Закону України
"Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності", в межах чотирьох
відсотків оподатковуваного прибутку
за попередній звітний рік з
урахуванням положень абзацу "а"
підпункту 138.10.6 пункту 138.10 цієї статті.

Статтею 420 Цивільного Кодексу України
встановлено, що до об'єктів права
інтелектуальної власності, зокрема,
належать літературні та художні твори.

Статтею 418 Цивільного Кодексу України
визначено, що право інтелектуальної
власності - це право особи на результат
інтелектуальної, творчої діяльності
або на інший об'єкт права
інтелектуальної власності, визначений
цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності
становлять особисті немайнові права
інтелектуальної власності та (або)
майнові права інтелектуальної
власності, зміст яких щодо певних
об'єктів права інтелектуальної
власності визначається цим Кодексом та
іншим законом. Право інтелектуальної
власності є непорушним. Ніхто не може
бути позбавлений права
інтелектуальної власності чи
обмежений у його здійсненні, крім
випадків, передбачених законом.

У відповідності до статті 424 Цивільного
Кодексу України, майновими правами
інтелектуальної власності є: право на
використання об'єкта права
інтелектуальної власності; виключне
право дозволяти використання об'єкта
права інтелектуальної власності;
виключне право перешкоджати
неправомірному використанню об'єкта
права інтелектуальної власності, в
тому числі забороняти таке
використання; інші майнові права
інтелектуальної власності,
встановлені законом.

Згідно до вимог статті 426 Цивільного
Кодексу України особа, яка має виключне
право дозволяти використання об'єкта
права інтелектуальної власності, може
використовувати цей об'єкт на власний
розсуд, з додержанням при цьому прав
інших осіб. Використання об'єкта права
інтелектуальної власності іншою
особою здійснюється з дозволу особи,
яка має виключне право дозволяти
використання об'єкта права
інтелектуальної власності, крім
випадків правомірного використання
без такого дозволу, передбачених цим
Кодексом та іншим законом.

Відповідно до статті 427 Цивільного
Кодексу України майнові права
інтелектуальної власності можуть бути
передані відповідно до закону повністю
або частково іншій особі. Умови
передання майнових прав
інтелектуальної власності можуть бути
визначені договором, який укладається
відповідно до цього Кодексу та іншого
закону.

Статтею 626 Цивільного Кодексу України
визначено, що договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до вимог статті 639
Цивільного Кодексу України договір
може бути укладений у будь-якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Статтею 16 Закону України „Про охорону
прав на знаки для товарів і послуг"
використанням знака визнається:
нанесення його на будь-який товар, для
якого знак зареєстровано, упаковку, в
якій міститься такий товар, вивіску,
пов'язану з ним, етикетку, нашивку,
бирку чи інший прикріплений до товару
предмет, зберігання такого товару із
зазначеним нанесенням знака з метою
пропонування для продажу, пропонування
його для продажу, продаж, імпорт
(ввезення) та експорт (вивезення);
застосування його під час пропонування
та надання будь-якої послуги, для якої
знак зареєстровано; застосування його
в діловій документації чи в рекламі та
в мережі Інтернет. Знак визнається
використаним, якщо його застосовано у
формі зареєстрованого знака, а також у
формі, що відрізняється від
зареєстрованого знака лише окремими
елементами, якщо це не змінює в цілому
відмітності знака.

Абзацем 5 статті 1 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІV
(далі - Закон № 996-ХІV) встановлено, що
господарська операція - дія або подія,
яка викликає зміни в структурі активів
та зобов'язань, власному капіталі
підприємства.

Отже, господарська операція повинна
спричиняти реальні зміни майнового
стану платника податків.

Згідно частини 2 статті 3 Закону № 996-ХІV,
бухгалтерський облік є обов'язковим
видом обліку, який ведеться
підприємством. Фінансова, податкова,
статистична та інші види звітності, що
використовують грошовий вимірник,
ґрунтуються на даних бухгалтерського
обліку.

Статтею 9 Закону України „Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" передбачено, що
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Судом першої інстанції на підставі
досліджених первинних документів
зроблено обґрунтований висновок, що
надані позивачем первинні документи,
підтверджують виконання господарських
операцій та мають всі необхідні
реквізити первинного документу
бухгалтерського обліку, обов'язковість
яких встановлена ст. 9 Закону України
„Про бухгалтерський облік та
звітність в Україні", ст. 44 Податкового
кодексу України та п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку №88 від 24.05.1995р.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
встановлено, що господарська
діяльність - діяльність особи, що
пов'язана з виробництвом
(виготовленням) та/або реалізацією
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг, спрямована на отримання доходу
і проводиться такою особою самостійно
та/або через свої відокремлені
підрозділи, а також через будь-яку іншу
особу, що діє на користь першої особи,
зокрема за договорами комісії,
доручення та агентськими договорами.

Так, судом першої інстанції
обґрунтовано зазначено, що збитковість
господарської діяльності, на яку
посилається податковий орган, не може
бути підставою для визначення такої
діяльності, як негосподарської, з
огляду на те, що неотримання
підприємством доходу від окремої
господарської операції не свідчить про
те, що така операція не пов'язана з
господарською діяльністю
підприємства, оскільки при здійсненні
господарських операцій існує
звичайний комерційний ризик не
отримати дохід від конкретної
операції.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що постанова
суду першої інстанції ухвалена з
дотриманням норм процесуального права,
у відповідності до вимог норм
матеріального права, є законною та
обґрунтованою. Доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду.
Підстави для скасування рішення суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст.ст.200, 205, 206 КАС
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Дніпропетровській
області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від 06
листопада 2013 року у справі № 804/13709/13-а -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий:
Т.І. Ясенова

Суддя:
О.В. Головко

Суддя:
А.В. Суховаров