Справа № 754/14697/14-а
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Панченко О.М.
Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді
Аліменка В.О.,

суддів
Безименної Н.В., Карпушової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
постанову Деснянського районного суду
міста Києва від 17 вересня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду
України в Деснянському районі міста
Києва про визнання дій протиправними
та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
управління Пенсійного фонду України в
Деснянському районі міста Києва, в
якому просив:

- звернутися до Верховного Суду України
з клопотанням для вирішення питання
стосовно внесення до Конституційного
Суду України подання щодо
конституційності постанови Кабінету
Міністрів України від 23 листопада 2011
року № 1210 «Про підвищення рівня
соціального захисту громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи»;

- визнати незаконними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Києва щодо
застосування ним під час
нарахування/перерахунку пенсій мені,
ОСОБА_3, за період починаючи з 01 січня 2005
року по 31 грудня 2008 року та з 13 лютого 2010
року і до моменту винесення рішення у
ній справі, положень Бюджетних законів,
а також підзаконних
нормативно-правових актів, якими у
порушення та розріз встановлених
Конституцією і Законами України вимог
і норм, визначено розміри пенсій для
осіб, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, до того, ще
й значно менші, ніж передбачені
статтями 50, 54 Закону № 796 для
відповідної категорії громадян;

- визнати протиправною бездіяльність
Управління Пенсійного фонду України в
Деснянському районі м. Києва щодо
нарахування, перерахунку та виплати
мені, ОСОБА_3, недоотриманих сум
державної та додаткової пенсій,
передбачених статтями 49, 50, 54 Закону №
796, за період, починаючи з 01 січня 2005
року по 31 грудня 2008 року та з 13 лютого 2010
року і до моменту винесення рішення у
цій справі;

- зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Деснянському районі м.
Києва зробити нарахування, перерахунок
та виплату державної пенсії ОСОБА_2,
відповідно, на підставі, у порядку та
розмірах, встановлених Законом №796 у
редакції діючих Законів № 230/96, № 231, та
пов'язаними із ним Законами, а саме у
розмірі не нижчому 6 (шести) мінімальних
пенсій за віком, за період, починаючи з
01 січня 2005 року по 31 грудня 2008 року та з
13 лютого 2010 року і до моменту винесення
рішення у цій справі, де розмір пенсії
за віком визначається у розмірі
прожиткового мінімуму для осіб, які
втратили працездатність,
встановленого законом, одночасно
враховуючи вимоги статті 67 Закону № 796,
за якими розміри пенсій збільшуються у
разі збільшення розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність; - без урахування
приписів Бюджетних законів, а також
підзаконних нормативно-правових актів
Кабінету Міністрів України, якими
визначено розміри пенсій для осіб,
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи, відмінні від законодавчо
встановлених, ще й у бік зменшення;

- зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Деснянському районі м.
Києва зробити нарахування, перерахунок
та виплату додаткової пенсії ОСОБА_2,
відповідно, на підставі, у порядку та
розмірах, встановлених Законом №796 у
редакції діючих Законів № 230/96, № 231, та
пов'язаними із ним Законами, а саме у
розмірі 50 (п'ятдесяти) процентів
мінімальної пенсії за віком, за період,
починаючи з 01 січня 2005 року по 31 грудня
2008 року та з 13 лютого 2010 року і до
моменту винесення рішення у цій справі,
де розмір пенсії за віком визначається
у розмірі прожиткового мінімуму для
осіб, які втратили працездатність,
встановленого законом, одночасно
враховуючи вимоги статті 67 Закону № 796,
за якими розміри пенсій збільшуються у
разі збільшення розміру прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність; - без урахування
приписів Бюджетних законів, а також
підзаконних нормативно-правових актів
Кабінету Міністрів України, якими
визначено розміри пенсій для осіб,
постраждалих внаслідок Чорнобильської
катастрофи, відмінні від законодавчо
встановлених, ще й у бік зменшення;

- зобов'язати Управління Пенсійного
фонду України в Деснянському районі м.
Києва перераховувати у подальшому
ОСОБА_2, визначені статтями 50, 54 Закону
№ 796 розміри пенсій, у зв'язку зі
збільшенням розміру прожиткового
мінімуму, встановленого законом для
відповідної групи осіб, починаючи з дня
встановлення нового розміру, а також
вчасно виплачувати належні йому
пенсії;

- стягнути з Управління Пенсійного
фонду України в Деснянському районі м.
Києва у порядку негайного виконання,
передбаченого статтею 256 КАС України,
на мою користь, боргову суму за
пенсійними виплатами, що виникла за
весь період невиконання вимог Законів
України щодо нарахування та
перерахунку пенсій позивача,
передбачених статтями 50, 54 Закону № 796.

Постановою Деснянського районного
суду міста Києва від 17 вересня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
першої інстанції позивач подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права, просив скасувати оскаржувану
постанову та ухвалити нову, якою позов
задовольнити.

Сторони, будучи належним чином
повідомлені про дату, час та місце
апеляційного розгляду справи, в судове
засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, постанова суду
- скасуванню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є пенсіонером, перебуває на
обліку у відповідача, крім того є
особою, яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи, їй
встановлено 1 категорію. В зв'язку із
захворюванням, пов'язаним ліквідацією
наслідків аварії на ЧАЕС, позивача,
відповідно до положень Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», визнано
інвалідом III групи з 23.01.2003 року довічно,
що підтверджується довідкою МСЕК №
085141.

На звернення позивача до управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі міста Києва про
перерахунок та виплату пенсії згідно з
вимогами статей 50,54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» починаючи
з 01.01.2005 та виплату компенсації,
відповідач, листом від 05.03.2014 № 1143/03/Л-212
повідомив, що розмір пенсії
розраховано вірно, з урахуванням вимог
чинного законодавства, при цьому
посилався на норми Постанов Кабінету
Міністрів України від 28.05.2008 №530, яка
була чинною до липня 2011, від 06.07.2011 № 745,
а також від 23.11.2011 № 1210, яка набрала
чинності з 01.01.2012.

Не погоджуючись з відмовою у
здійсненні перерахунку та виплати
державної пенсії та додаткової пенсії
за шкоду, заподіяну здоров'ю відповідно
до положень ст.ст. 50,54 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», позивач
звернулася з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі., при
цьому виходив з того, що відмова
відповідача у перерахунку пенсії
відповідає вимогам законодавства,
оскільки позивач отримує пенсію по
інвалідності ІІІ групи, що настала
внаслідок захворювання, пов'язаного з
роботами на ЧАЕС, відповідно до ст. 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» за підставу її нарахування
взято розмір мінімальної пенсії за
віком, установлений законом.

Колегія суддів з таким висновком в
повній мірі погодитися не може,
виходячи з наступного.

Щодо вимог позивача про звернення до
Верховного Суду України з клопотанням
для вирішення питання стосовно
внесення до Конституційного Суду
України подання щодо конституційності
постанови Кабінету Міністрів України
від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про
підвищення рівня соціального захисту
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», колегія
суддів зазначає таке.

Зі змісту ст. ст. 113, 116 Конституції
України вбачається, що Кабінет
Міністрів України як вищий орган у
системі органів виконавчої влади
забезпечує державний суверенітет і
економічну самостійність України,
здійснення внутрішньої і зовнішньої
політики держави, виконання
Конституції і законів України, актів
Президента України; вживає заходів
щодо забезпечення прав і свобод людини
і громадянина; забезпечує проведення
фінансової, цінової, інвестиційної та
податкової політики; політики у сферах
праці й зайнятості населення,
соціального захисту, освіти, науки і
культури, охорони природи, екологічної
безпеки і природокористування тощо.

Частиною 2 ст. 46 Конституції України
передбачено, що право на соціальний
захист гарантується, у тому числі,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

При чому, як вбачається зі змісту
рішення Конституційного Суду України
від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 за рахунок
бюджетних джерел забезпечується
соціальний захист широких верств
населення країни, серед яких особи, що
отримують пенсії та інші види
соціальних виплат та допомоги. Це
зобов'язує державу дотримуватися
частин першої, третьої статті 95
Основного Закону України, згідно з
якими бюджетна система України
будується на засадах справедливого і
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами і
територіальними громадами; держава
прагне до збалансованості бюджету
України.

Відповідно до правової позиції
Конституційного Суду України,
викладеної в рішенні від 26.12.2011 року №
20-рп/2011 передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно з частиною першою
статті 17 Конституції України є
найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги повинна
відбуватися відповідно до критеріїв
пропорційності та справедливості і є
конституційно допустимою до тих меж, за
якими ставиться під сумнів власне
сутність змісту права на соціальний
захист.

Крім того, у мотивувальній частині
рішення Конституційного Суду України
від 25.01.2012 року №3-рп/2012 зазначено, що
однією з ознак України як соціальної
держави є забезпечення
загальносуспільних потреб у сфері
соціального захисту за рахунок коштів
Державного бюджету України виходячи з
фінансових можливостей держави, яка
зобов'язана справедливо і неупереджено
розподіляти суспільне багатство між
громадянами і територіальними
громадами та прагнути до
збалансованості бюджету України. При
цьому рівень державних гарантій права
на соціальний захист має відповідати
Конституції України, а мета і засоби
зміни механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги -
принципам пропорційності і
справедливості.

Згідно абз. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії» державні
соціальні стандарти - це встановлені
законами, іншими нормативно-правовими
актами соціальні норми і нормативи або
їх комплекс, на базі яких визначаються
рівні основних державних соціальних
гарантій; державні соціальні гарантії -
це встановлені законами мінімальні
розміри оплати праці, доходів громадян,
пенсійного забезпечення, соціальної
допомоги, розміри інших видів
соціальних виплат, встановлені
законами та іншими
нормативно-правовими актами.

Тобто, державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії можуть
бути визначені як законами України, так
і іншими нормативно-правовими актами,
зокрема актами Кабінету Міністрів
України.

Колегією суддів враховується, що у
рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011
Конституційний Суд України зауважив,
що невід'ємною складовою правового
регулювання відносин у сфері
соціального забезпечення є визначення
правового механізму та державних
органів, на які покладається обов'язок
виконання соціальної політики держави
у цій сфері.

При цьому, у рішенні від 25.01.2012 року
№3-рп/2012 Конституційний Суд України
прийшов до висновку, що Кабінет
Міністрів України регулює порядок та
розміри соціальних виплат та допомоги,
які фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України, відповідно
до Конституції та законів України.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 23
Бюджетного кодексу України будь-які
бюджетні зобов'язання та платежі з
бюджету здійснюються лише за наявності
відповідного бюджетного призначення,
якщо інше не передбачено законом про
Державний бюджет України.

Крім, того зі змісту положень ч. 5 ст. 9
КАС України вбачається, що звернення до
Верховного Суду України для вирішення
питання стосовно внесення до
Конституційного Суду України подання
щодо конституційності закону чи іншого
правового акта є правом, а не обов'язком
суду.

Отже, враховуючи наведене, зокрема
позицію Конституційного Суду України,
а також приписи ч. 5 ст. 9 КАС України,
колегія суддів не вбачає підстав для
звернення до Верховного Суду України з
клопотанням для вирішення питання
стосовно внесення до Конституційного
Суду України подання щодо
конституційності постанови Кабінету
Міністрів України від 23 листопада 2011
року № 1210 «Про підвищення рівня
соціального захисту громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Щодо решти позовних вимог, згідно з
якими, позивач просила визнати
протиправними дії та бездіяльність
відповідача та зобов'язати останнього
здійснити нарахування, перерахунок та
виплату державної пенсії у розмірі не
нижчому 6 (шести) мінімальних пенсій за
віком, а також додаткової пенсії у
розмірі 50 (п'ятдесяти) процентів
мінімальної пенсії за віком, за період,
починаючи з 01 січня 2005 року по 31 грудня
2008 року та з 13 лютого 2010 року і до
моменту винесення рішення, колегія
суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 99 КАС
України адміністративний позов може
бути подано в межах строку звернення до
адміністративного суду, встановленого
цим Кодексом або іншими законами. Для
звернення до адміністративного суду за
захистом прав, свобод та інтересів
особи встановлюється шестимісячний
строк, який, якщо не встановлено інше,
обчислюється з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення своїх прав, свобод чи
інтересів.

Згідно зі ст. 100 КАС України
адміністративний позов, поданий після
закінчення строків, установлених ч. 2
ст. 99 КАС України, залишається без
розгляду, якщо суд на підставі позовної
заяви та доданих до неї матеріалів не
знайде підстав для визнання причин
пропуску строку звернення до
адміністративного суду поважними, про
що постановляється ухвала.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем даний
адміністративний позов подано 08.09.2014,
при цьому в матеріалах справи відсутнє
клопотання про поновлення строків
звернення до суду та доказів про
поважність причин пропуску строку на
звернення з даними позовними вимогами.

Таким чином, вимоги щодо перерахунку
виплат, здійснених за періоди з 01.01.2005
по 08.03.2014 знаходяться за межами
встановленого процесуальним Законом
шестимісячного строку звернення до
адміністративного суду.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку,
що позов в цій частині підлягає
залишенню без розгляду на підставі
ст.ст. 99, 100 КАС України.

Суд першої інстанції зазначене питання
залишив поза увагою.

Доводи апелянта з приводу того, що до
вказаних правовідносин не
застосовуються строки звернення до
суду, встановлені ст. 99 КАС України,
посилаючись на Віденську конвенцію про
цивільну відповідальність за ядерну
шкоду від 21 травня 1963 року, до якої
Україна приєдналася згідно із Законом
України «Про приєднання України до
Віденської конвенції про цивільну
відповідальність за ядерну шкоду» №
334/96-ВР від 12 липня 1996 року положеннями
п. п. «а» та «і» ч. 1 ст. VI якої
встановлено, що строк позовної
давності на відшкодування ядерної
шкоди, спричиненої тілесному здоров'ю,
складає тридцять років з дня ядерного
інциденту, колегія суддів до уваги не
приймає, оскільки на відміну від
положень Конвенції строки, визначені
ст.99 КАС України є процесуальними. Їх
початок та перебіг пов'язується з
моментом порушення прав та інтересів
позивача.

З огляду на викладене під час вирішення
питання щодо дотримання строку
звернення до адміністративного суду з
позовами про нарахування та виплату
пенсії громадянам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
судова колегія вважає, що застосуванню
підлягають саме норми статті 99 КАС
України.

Вказані соціальні виплати носять
щомісячний характер і позивач про
порушене право мав дізнатися при
кожній виплаті. Однак, у визначений
процесуальним законом строк він до
суду не звернувся.

В той же час, стосовно вказаних вимог
позивача за період з 08.03.2014, апеляційний
суд вважає, що вони підлягають
частковому задоволенню, з огляду на
наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, позивач є особою,
яка постраждала внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1 категорії,
що вбачається з відповідного
посвідчення серії НОМЕР_1, копія якого
міститься у справі, є інвалідом ІІІ
групи, що підтверджується довідкою
МСЕК № 085141.

Статтями 50, 54 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» визначено
розмір пенсії, додаткової пенсії, до
категорії яких відноситься позивач.

Однак, всупереч вищезазначеним нормам
закону позивачу щомісячна державна
пенсія, додаткова пенсія та підвищення
до пенсії виплачуються у 2014 році
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 1210 від 23.11.2010.

Рішенням Конституційного Суду України
від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 дано
тлумачення, що нормативно-правові акти
Кабінету Міністрів України під час
вирішення справ про соціальний захист
підлягають застосуванню тоді, коли
вони видані у межах його компетенції на
основі і на виконання Бюджетного
кодексу України, закону про Державний
бюджет України на відповідний рік та
інших законів України.

Так, Законом № 1622-VII від 31.07.2014 було
внесено зміни до Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік»,
зокрема доповнено пунктом 6-7 його
прикінцеві положення.

Згідно з даним пунктом норми і
положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50,
51, 52 та 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» (Відомості Верховної Ради
України, 1992 р., № 13, ст. 178 із наступними
змінами), статей 5 та 6 Закону України
«Про соціальний захист дітей війни»
(Відомості Верховної Ради України, 2005
р., № 4, ст. 94 із наступними змінами),
Закону України «Про індексацію
грошових доходів населення» (Відомості
Верховної Ради України, 2003 р., № 15, ст. 111
із наступними змінами), статей 14, 22, 37 та
43 Закону України «Про пенсійне
забезпечення осіб, звільнених з
військової служби, та деяких інших
осіб» (Відомості Верховної Ради
України, 1992 р., № 29, ст. 399 із наступними
змінами), пункту «ж» частини першої
статті 77 Основ законодавства України
про охорону здоров'я (Відомості
Верховної Ради України, 1993 р., № 4, ст. 19
із наступними змінами), статей 12, 13, 14, 15
та 16 Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» (Відомості
Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425
із наступними змінами), статті 43
Гірничого закону України (Відомості
Верховної Ради України, 1999 р., № 50, ст. 433
із наступними змінами), статей 6-1, 6-2, 6-3
та 6-4 Закону України «Про жертви
нацистських переслідувань» (Відомості
Верховної Ради України, 2000 р., № 24, ст. 182
із наступними змінами) застосовуються
у порядку та розмірах, встановлених
Кабінетом Міністрів України, виходячи
з наявних фінансових ресурсів бюджетів
усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду
України та бюджетів інших фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування на 2014 рік.

Таким чином, Кабінету Міністрів
України у 2014 році надано право
встановлювати розміри соціальних
виплат, які відповідно до
законодавства визначаються залежно
від наявних фінансових ресурсів
бюджетів усіх рівнів, бюджету
Пенсійного фонду України та бюджетів
інших фондів загальнообов'язкового
державного соціального страхування на
2014 рік.

Разом з тим, як на час звернення
позивача до суду із даним позовом, так і
на момент вирішення справи, Кабінетом
Міністрів України у 2014 році, таке право
щодо прийняття нормативно-правового
акту для визначення розмірів
вказаних соціальних виплат,
використано не було, а тому, колегія
суддів вважає, що застосуванню
підлягають саме приписи ст.ст. 50, 54
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

Отже, колегія суддів дійшла висновку
про наявність правових підстав для
часткового задоволення позовних вимог,
а саме щодо визнання протиправними дій
відповідача та зобов'язання останнього
здійснити перерахунок та виплату
державної пенсії у розмірі не нижчому 6
(шести) мінімальних пенсій за віком, а
також додаткової пенсії у розмірі 50
(п'ятдесяти) процентів мінімальної
пенсії за віком, відповідно до вимог
статей 50, 54 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» починаючи з 09 березня 2014
року по дату прийняття судом рішення (17
вересня 2014 року).

В решті позовних вимог, на думку
колегії суддів, слід відмовити.

Враховуючи викладене, оцінивши докази,
які є у справі за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, та
враховуючи всі наведені обставини,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийняв рішення з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є зокрема:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважає встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання, а так
само розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні постанови судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
які викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
постанови не тим суддею, який розглянув
справу.

Оскільки судове рішення ухвалене судом
першої інстанції з порушенням норм
матеріального права, то колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
постанова скасуванню.

Керуючись ст.ст. 198, 202, 205, 207, 212, 254, 267 КАС
України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Деснянського районного суду міста
Києва від 17 вересня 2014 року у справі за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
управління Пенсійного фонду України в
Деснянському районі міста Києва про
визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити дії - задовольнити
частково.

Постанову Деснянського районного суду
міста Києва від 17 вересня 2014 року -
скасувати.

Позовні вимоги за період з 01 січня 2005
року по 08 березня 2014 року - залишити без
розгляду.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії управління
Пенсійного фонду України в
Деснянському районі міста Києва щодо
невиплати ОСОБА_2 державної пенсії, а
також додаткової пенсії у розмірі
визначеному статтями 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
за період з 09 березня 2014 року по 17
вересня 2014 року.

Зобов'язати управління Пенсійного
фонду України в Деснянському районі
міста Києва здійснити перерахунок та
виплату ОСОБА_2 державної пенсії у
розмірі не нижчому 6 (шести) мінімальних
пенсій за віком, а також додаткової
пенсії у розмірі 50 (п'ятдесяти)
процентів мінімальної пенсії за віком,
відповідно до вимог статей 50, 54 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
починаючи з 09 березня 2014 року по 17
вересня 2014 року, з урахуванням
проведених виплат.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня складення
Постанови в повному обсязі.

Головуючий
суддя В.О.
Аліменко

Судді
Н.В. Безименна

О.В. Карпушова

Головуючий суддя

Аліменко В.О.

Судді:

Безименна Н.В.

Карпушова О.В.