Справа № 818/2065/14
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 р.Справа № 818/2065/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання
Губарь А.С.

представника позивача ОСОБА_1

представника ДМС України Борисенка В.А.

розглянувши в порядку письмового
провадження у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на постанову Сумського
окружного адміністративного суду від
17.09.2014р. по справі № 818/2065/14

за позовом ОСОБА_2

до Державної міграційної служби
України , Управління Державної
міграційної служби України в Сумській
області

про скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач)
звернувся до Сумського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Державної
міграційної служби України (далі по
тексту - ДМС України), Управління
Державної міграційної служби України в
Сумській області (далі по тексту - УДМС
України в Сумській області), в якому
просив суд:

- скасувати рішення Державної
міграційної служби України від 18.07.2014
року № 388-14;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України переглянути рішення про
відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захист.

Постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 17.09.2014 року
по справі № 818/2065/14 в задоволенні
адміністративного позову ОСОБА_2 до
Державної міграційної служби України,
Управління Державної міграційної
служби України в Сумській області про
скасування рішення та зобов'язання
вчинити дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із постановою
суду першої інстанції, подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом першої інстанції
при прийнятті оскаржуваної постанови
норм матеріального та процесуального
права, неповне з'ясування обставин
справи, просить суд апеляційної
інстанції скасувати постанову
Сумського окружного адміністративного
суду від 17.09.2014 року по справі № 818/2065/14
та задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги ОСОБА_2, зокрема, посилається на
порушення судом першої інстанції при
прийнятті оскаржуваної постанови
приписів Закону України "Про біженців
та осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту", ст. ст. 2, 10, 159
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, представника
позивача та представника ДМС України,
перевіривши в межах апеляційної скарги
рішення суду першої інстанції та
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено судом апеляційної
інстанції, що ОСОБА_2 народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Насирія, Ті-Кар,
Ірак, є громадянином Іраку, араб за
національністю.

21.03.2011 р. позивач звертався до сектору
міграційної служби у Сумській області
із заявою про визнання біженцем (на час
звернення діяв Закон України "Про
біженців" від 21.06.2001 р.), однак, Рішенням
Державного комітету України у справах
національностей та релігій № 631-11 від
31.10.2011 р. йому було відмовлено у
визнанні біженцем, не погодившись з
таким рішенням ОСОБА_2 оскаржив його до
суду, постановою Сумського окружного
адміністративного суду від 03 травня 2012
року відмовлено, оскарження в
апеляційному та касаційному порядку
позитивних результатів для позивача не
дало.

25 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Управління Державної міграційної
служби України в Сумській області із
заявою про визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту (а.с.10).

Із копій протоколів від 02.04.2014р. та від
10.02.2014 р. вбачається, що з метою більш
досконалого вивчення обставин, за яких
позивач повторно звернувся із заявою
про надання йому статусу біженця 25.03.2014
р. були проведені співбесіди з
позивачем, в ході яких ОСОБА_2
повідомляв, що він змінив віру, однак
офіційно ще християнство не прийняв,
вважає, що в разі повернення його до
Іраку йому загрожує смертельна
небезпека, тому він просить надати
статус біженця в Україні (а.с. 28-36, 40-41).

З копії висновку від 14.04.2014 р.
вбачається, що завідувачем сектора у
справах біженців та соціальної
інтеграції УДМС України в Сумській
області було визнано доцільним
прийняти рішення про оформлення
документів для вирішення питання щодо
надання статусу біженця ОСОБА_2 (а.с.
37-38).

Копією наказу № 57 від 14.04.2014 р.
підтверджується, що оформлення
необхідних документів УДМС України в
Сумській області для вирішення питання
щодо надання статусу біженця ОСОБА_2,
висновок щодо визнання чи відмови у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
зобов'язано надати до 14 червня 2014 року,
а з копії висновку від 13.06.2014 р. (а.с. 42-48),
слідує, що після перевірки УДМС України
в Сумській області було зроблено
висновок, що ОСОБА_2 слідує відмовити у
визнанні його біженцем або у визнанні
особою, яка потребує додаткового
захисту в Україні.

18.07.2014 р. Державною міграційною службою
України було прийнято рішення № 388-14,
яким за результатами розгляду особової
справи ОСОБА_2, було підтримано
вказаний вище висновок завідувача
сектора у справах біженців та
соціальної інтеграції УДМС України в
Сумській області та відмовлено
позивачу у визнанні біженцем,
відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" як особі, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
п.1 ч.1 п.1 ст. 1 цього Закону відсутні (а.с.
49).

29.07.2014 р. за повідомленням Державної
міграційної служби в Сумській області
№ 25 (а.с. 50) позивача повідомлено про
відмову у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
оскільки відсутні умови, передбачені
п.п.1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
на підставі рішення Державної
міграційної служби України за № 388-14
від 18.07.2014 року про відмову у визнанні
біженцем.

Не погодившись із рішенням ДМС України
від 18 липня 2014 року № 388 - 14, позивач
оскаржив його до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
Управлінням Державної міграційної
служби України в Сумській області було
вжито всіх заходів для встановлення
обставин, за якими ОСОБА_2 звернувся із
заявою про надання статусу біженця та
прийнято обґрунтований висновок, а
рішення Державної міграційної служби
України про відмову у визнанні
біженцем ОСОБА_2 є правомірним.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, з
огляду на наступне.

Правовий статус біженця в Україні,
порядок його надання, втрати та
позбавлення цього статусу, а також
питання державних гарантій захисту
біженців регулюються Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" біженець - особа,
яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" встановлено, що
особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий
статус біженця або особи, яка потребує
додаткового захисту, не надається,
визначені статтею 6 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту",
зокрема, не може бути визнана біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, особа, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
Законом України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", відсутні.

У відповідності до частини 1 статті 7
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" оформлення
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
проводиться на підставі заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту. Така
заява особисто подається іноземцем чи
особою без громадянства або її
законним представником до органу
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах Києві
та Севастополі за місцем тимчасового
перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося
вісімнадцять років, подає заяву про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, в якій
викладає основні відомості про себе та
обставини, що змусили його залишити
країну походження. До заяви про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
додаються документи, що посвідчують
особу заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту (ч. 7 ст. 7 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до пунктів п. 45, 66
Керівництва з процедур і критеріїв
визначення статусу біженця Управління
Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у
справах біженців для того, щоб
вважитися біженцем, особа, яка клопоче
про отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування, надати свідчення
повністю обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Законом
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" передбачено, що
особа, яка звернулася за наданням
статусу біженця чи додаткового захисту
і стосовно якої прийнято рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, зобов'язана: подати
відповідному органу міграційної
служби відомості, необхідні для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН
"Про обов'язки та стандарти доказів у
біженців" 1998 року факти в підтвердження
заяв біженців визначаються шляхом
надання підтвердження або доказів
викладеного. Докази можуть бути як
усні, так і документальні. Загальними
правовими принципами доказового права,
обов'язок доказу покладається на особу,
яка висловлює це твердження. Таким
чином, у заяві про надання статусу
біженця заявник повинен довести
достовірність своїх тверджень і
точність фактів, на яких ґрунтується
його заява.

Обов'язок доказування покладається на
заявника, який повинен надавати
правдиві обґрунтування фактів,
викладених у заяві, і щоб на підставі
цих фактів могло бути прийняте належне
рішення. Це означає, що заявник повинен
переконати посадову особу органу
міграційної служби в правдивості своїх
фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа, уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів зазначає, що позивач не
звільнений від обов'язку надавати
докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1
ст. 1 Закону України "Про біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту" та беручи до уваги
положення Пленуму Вищого
адміністративного суду від 26.06.2011 року
№3 (із змінами та доповненнями), колегія
суддів зазначає, що згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року і
Протоколом 1967 року поняття "біженець"
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної
групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання
статусу біженця, повинні враховуватися
всі чотири підстави. Немає значення, чи
склалися обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідування за однією
з наведених ознак чи за декількома.

Щодо релігійних переконань позивача,
колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що на співбесідах,
проведених з ним працівниками УДМС
України в Сумській області, позивач
проявив себе як людину обізнану у
поняттях християнства, однак позивачем
не надано жодних доказів дійсно зміни
віри, проходження обряду хрещення.

Колегія суддів зазначає, що побоювання
позивача щодо існування загрози його
життю при поверненні до Іраку, у зв'язку
зі зміною віри на християнство, є лише
припущенням позивача, оскільки, як
вбачається з протоколів співбесід,
проведених спеціалістами УДМС України
в Сумській області, жорстокого або
принизливого ставлення до нього в
Іраку не застосовувалось.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням
інформації по краї походження,
індивідуальних обставин і досвіду
заявника, а також досвіду осіб, які
знаходяться в подібному положенні в
країні громадянської належності
свідчить, що не існує розумної
можливості того, що саме заявнику буде
причинено шкоду або неприйнятні
страждання у разі його повернення в
країну громадянської належності.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що обставини, викладені
позивачем при зверненні 25.03.2014 року
УДМС в Сумській області, не є такими, що
свідчать про обґрунтованість
побоювань стати жертвою переслідувань
за будь-якою з конвенційних ознак, та
про неможливість користуватися
захистом країни свого походження.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
розгляд заяви про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, здійснюється центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері біженців та
осіб, які потребують додаткового або
тимчасового захисту, протягом двох
місяців з дня прийняття рішення про
оформлення документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту. Строк розгляду може бути
продовжено уповноваженою посадовою
особою центрального органу виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
за вмотивованим поданням працівника,
який розглядає заяву, але не більш як до
трьох місяців.

Працівником центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, проводяться
співбесіди із заявником або його
законним представником, які мають на
меті виявити додаткову інформацію,
необхідну для оцінки справжності
фактів, повідомлених заявником або
його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за
правилами, встановленими частинами
другою і третьою статті 8 цього Закону.

Як встановлено частиною 6 статті 9
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту" центральний орган
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту, спільно з
органами Служби безпеки України
проводить перевірку обставин, за
наявності яких заявника не може бути
визнано біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідно до абзаців другого -
четвертого частини першої статті 6
цього Закону.

Згідно ч.9 ст.9 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
направляє особу, яка подала заяву про
визнання її біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, на
медичне обстеження, що проводиться в
порядку, визначеному центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері охорони здоров'я.

Документи, отримані або підготовлені
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
під час розгляду заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, долучаються до
особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки
фактів, повідомлених особою, яка подала
заяву про визнання біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
готує письмовий висновок щодо визнання
або відмови у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

З матеріалів справи вбачається, що
працівниками УДМС України в Сумській
області проводилися співбесіди із
заявником, зокрема, 02.04.2012 року та 10.06.2012
року, видано позивачеві довідку про
звернення за захистом в Україні,
направлено позивача на медичне
обстеження, оформлено необхідні
документи для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідні документи, згідно вимог ст.
12 Закону "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", приєднано до
матеріалів особової справи позивача),
на підставі матеріалів якої складено
письмовий висновок щодо відмови у
визнанні позивача біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, в зв'язку з
відсутністю умов, передбачених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", а також ст. 1
Конвенції про статус біженця від 28
липня 1951 року та Протоколу від 31 січня
1967 року, враховуючи той факт, що не
встановлено обґрунтованих побоювань,
які змусили прибути та залишитись в
Україні внаслідок загрози життю,
безпеці чи свободі в країні походження,
через побоювань застосування смертної
кари, виконання вироку про смертну
кару, тортур, нелюдського або такого, що
принижує гідність поводження чи
покарання, відповідно до статті 6 Закон
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", УДМС України в
Сумській області вірно зазначено про
доцільність відмови громадянину Іраку
ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.12 ст.9 Закону України "Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту"
особова справа заявника разом з
письмовим висновком надсилається до
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
для прийняття остаточного рішення за
заявою.

У відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту" за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту,
приймає рішення про визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, чи про відмову у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що УДМС
України в Сумській області
неодноразово проводились співбесіди з
заявником з метою з'ясування всіх
обставин справи, необхідних для
прийняття рішення за поданою заявою,
проводився аналіз матеріалів
офіційних джерел по країни походження
позивача. При цьому, як встановлено
колегією суддів, перевірка фактів,
обставин та підстав, зазначених
позивачем у заяві про надання статусу
біженця здійснена відповідачем на
основі всебічного вивчення та оцінки
всіх документів і матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
набуття статусу біженця.

Враховуючи, що позивач не надав ані
свідчень ані документів на
підтвердження фактів загрози його
життю, безпеці чи свободі через
побоювання застосування щодо нього
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, які є
дискримінаційними, а відповідач не
виявив таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку про те, що у ОСОБА_2 не
склались умови, які зазначені у пунктах
1 та 13 частини першої статті 1 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового захисту".

З огляду на наведені правові норми та
встановлені обставини справи, колегія
суддів приходить до висновку про
обґрунтованість і законність
висновків оскаржуваного рішення
Державної міграційної служби України
від 18.07.2014 року № 388-14 про відмову ОСОБА_2
у визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини другої 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

З огляду на встановлені у справі
фактичні обставини та досліджені
докази, колегія суддів вважає, що
Державна міграційна служба України,
приймаючи рішення про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, діяла на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Законом України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового захисту", з дотриманням
вимог ч. 3 ст. 2 КАС України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що підстави для скасування
вищевказаного рішення Державної
міграційної служби України та для
зобов'язання останньої переглянути
рішення про відмову ОСОБА_2 у визнанні
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, - відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
підтверджує, що при прийнятті судового
рішення у справі суд першої інстанції
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених
підстав висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення.

Постанову Сумського окружного
адміністративного суду від 17.09.2014р. по
справі № 818/2065/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Жигилій
С.П.Судді(підпис) (підпис) Дюкарєва С.В.
Перцова Т.С. Повний текст ухвали
виготовлений 01.12.2014 р.