Справа № 2а-12874/12/2070
Суддя: Лиска Т.О.
Дата ухвалення: 2014-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2014 року
м. Київ К/800/20616/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів: Лиски Т.О. (доповідач),

Бутенка В.І.,

Олендера І.Я.,

провівши в порядку касаційного
провадження попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_3 до Головного управління
Державної казначейської служби
України в Харківській області,
Департаменту цивільного захисту
Харківської обласної державної
адміністрації про поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, касаційне
провадження в якій відкрито за
касаційною скаргою Департаменту
цивільного захисту Харківської
обласної державної адміністрації на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 09
січня 2013 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 20 березня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Головного управління
Державної казначейської служби
України в Харківській області,
Департаменту цивільного захисту
Харківської обласної державної
адміністрації про поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 09 січня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
Харківського апеляційного
адміністративного суду від 20 березня
2013 року, позов задоволено. Скасовано
наказ Головного управління з питань
надзвичайних ситуацій Харківської
обласної державної адміністрації від 01
жовтня 2012 року № 98-к «Про звільнення
ОСОБА_3.».

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на раніше
займаній посаді начальника відділу
господарського забезпечення
Департаменту цивільного захисту
Харківської обласної державної
адміністрації та стягнуто на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 7597,29 грн.

Не погоджуючись з рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій у
справі, Департамент цивільного захисту
Харківської обласної державної
адміністрації звернувся з касаційною
скаргою, в якій просить рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
скасувати та направити справу на новий
розгляд, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
Вищого адміністративного суду України
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач з 10 листопада
1998 року працював в Управлінні з питань
надзвичайних ситуацій та цивільного
захисту населення Харківської
обласної державної адміністрації на
різних посадах. На час звільнення,
позивач обіймав посаду начальника
відділу господарського забезпечення
Головного управління з питань
надзвичайних ситуацій Харківської
обласної державної адміністрації.

Наказом Головного управління з питань
надзвичайних ситуацій Харківської
обласної державної адміністрації від 01
жовтня 2012 року № 98-к «Про звільнення
ОСОБА_3.», позивача було звільнено з
займаної ним посади.

Оскаржуваний наказ прийнято в зв'язку
із зміною структури та реорганізацією
Головного управління з питань
надзвичайних ситуацій Харківської
обласної державної адміністрації з
посиланням на п. 1 ст. 40, ст. 44 КЗпП
України.

При виданні спірного наказу відповідач
керувався тим, що для удосконалення та
оптимізації штатної структури
Головного управління з питань
надзвичайних ситуацій Харківської
обласної державної адміністрації,
головою обласної адміністрації
затверджений та введений в дію з 01
липня 2012 року новий штатний розпис
управління, згідно якого посада
начальника відділу господарського
забезпечення, яку займав позивач,
скорочувалась.

При цьому, згідно наказу начальника
Головного управління з питань
надзвичайних ситуацій Харківської
обласної державної адміністрації від 05
липня 2012 року № 50к «Про попередження
працівників Головного управління»
працівники зазначеного управління
попереджувались про скорочення посад.
По закінченні двомісячного терміну
попередження 05 вересня 2012 року позивач
не був звільнений, оскільки знаходився
на лікарняному з 03 по 28 вересня 2012 року.
Після виходу на роботу 01 жовтня 2012 року
позивач був звільнений. При цьому
відповідач вважав, що позивач є таким,
якому було запропоновано іншу
підходящу посаду, наявну згідно
зміненого штатного розпису - головний
спеціаліст, від якої позивач
відмовився.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40
КЗпП, допускається, якщо неможливо
перевести працівника, за його згодою,
на іншу роботу (частина друга статті 40
КЗпП), що відповідачем дотримано не
було.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів попередніх інстанцій,
з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 та
частини 2 статті 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Згідно з положеннями статті 49-2 КЗпП
України про наступне вивільнення
працівників персонально попереджають
не пізніше ніж за два місяці. Одночасно
з попередженням про звільнення у
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці власник або
уповноважений ним орган пропонує
працівникові іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.
При відсутності роботи за відповідною
професією чи спеціальністю, а також у
разі відмови працівника від
переведення на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації
працівник, за своїм розсудом,
звертається за допомогою до державної
служби зайнятості або
працевлаштовується самостійно.

У пункті 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» (далі -
постанова № 9) містяться роз'яснення,
згідно з якими при розгляді спорів про
звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП
України суди зобов'язані з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, з нормативного тлумачення
частини першої статті 40, частин першої
та третьої статті 49-2 КЗпП України
вбачається, що власник або
уповноважений ним орган одночасно з
попередженням про звільнення у зв'язку
зі змінами в організації виробництва і
праці зобов'язаний запропонувати
працівникові всі наявні вакантні
посади, які він може обіймати
відповідно до своєї кваліфікації.

Як було встановлено судами попередніх
інстанцій, доказів надіслання позивачу
та отримання ним пропозиції щодо
переведення його на вакантну посаду
головного спеціаліста, а також
повідомлення його іншим шляхом про
зазначені обставини не встановлено.

Враховуючи вказане, колегія суддів
погоджується з висновком судів
попередніх інстанцій, що звільнення з
підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6
статті 40 КЗпП, допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу (частина
друга статті 40 КЗпП), що відповідачем
дотримано не було.

Відповідно до частини третьою статті
2201 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу Департаменту
цивільного захисту Харківської
обласної державної адміністрації
відхилити, а постанову Харківського
окружного адміністративного суду від 09
січня 2013 року та ухвалу Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 20 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: