Справа № К/9991/24050/12-С
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" грудня 2014 р. м. Київ
К/9991/24050/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Горбатюка С.А.

розглянувши у порядку письмового
провадження за наявними у справі
матеріалами адміністративну справу за
касаційною скаргою Донецької міської
ради на постанову Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 23
листопада 2011 року та ухвалу Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 25 січня 2012 року у справі
№2а-8672/11/0508 за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до Донецької
міської ради про скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2011 року ФОП ОСОБА_4 звернулась
з позовом до Донецької міської ради про
визнання протиправним та скасування
рішення Донецької міської ради від 17
червня 2011 року №6/76 «Про розгляд
питання щодо розірвання договору
оренди земельної ділянки, укладеного з
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4».

В обґрунтування позову ФОП ОСОБА_4
зазначила, що добросовісно виконує
обов'язки орендаря, визначені п.30
договору, своєчасно вносить плату за
оренду земельної ділянки до місцевого
бюджету. Земельна ділянка
використовується як і передбачалося
проектом землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для розміщення
павільйону з продажу квітів та
супутніх товарів. Посилання
відповідача у спірному рішенні на
використання земельної ділянки
позивачем не за цільовим призначенням,
не підтверджено у встановленому
порядку. З огляду на це, позивач вважає
оскаржуване рішення неправомірним та
таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 23 листопада 2011
року, залишеною без змін ухвалою
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2012
року, позов задоволено. Визнано
протиправним та скасовано рішення
Донецької міської ради від 17.06.2011 №6/76
«Про розгляд питання щодо розірвання
договору оренди земельної ділянки,
укладеного з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4».

Не погоджуючись з рішеннями суду
першої та апеляційної інстанцій
Донецька міська рада звернулась з
касаційною скаргою, у якій просить
скасувати судові рішення першої та
апеляційної інстанції, та ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову,
посилаючись на те, що при прийнятті
зазначених судових рішень було
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги
та заперечень на неї, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що між Донецькою міською
радою та ФОП ОСОБА_4 28.10.2010 р. був
укладений договір оренди земельної
ділянки (кадастровий номер
:00:007:0175) площею 0,03 га для
розміщення павільйону з продажу квітів
та супутніх товарів, яка знаходиться по
АДРЕСА_1) у м. Донецьку. Договір був
зареєстрований 24.11.2010 р. в книзі
реєстрації договорів оренди землі за №
60.

Відповідно до п.7 Договору, договір
укладено строком до 22.10.2015 р. Після
закінчення строку договору орендар має
переважне право поновлення його на
новий строк. У цьому разі орендар
повинен не пізніше ніж за 3 місяці до
закінчення строку дії договору
повідомити письмово орендодавця про
намір продовжити його дію.

Рішенням Донецької міської ради від
17.06.2011 р. №6/76 ФОП ОСОБА_4 було припинено
право користування земельною ділянкою
площею 0,03 га для розміщення павільйону
з продажу квітів та супутніх товарів по
АДРЕСА_1) у Пролетарському району м.
Донецька на підставі вищевказаного
договору, у зв'язку з використанням
земельної ділянки не за цільовим
призначенням.

Суди всіх інстанцій виходили з того, що
вирішуваний спір належить до
адміністративної юрисдикції. Проте, із
цим висновком погодитися не можна з
огляду на нижченаведене.

Статтею 14 Конституції України
встановлено, що право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Згідно з частинами першою, другою
статті 2 Земельного кодексу України
земельні відносини - це суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження землею. Суб'єктами
земельних відносин є громадяни,
юридичні особи, органи місцевого
самоврядування та органи державної
влади.

За приписами частини другої статті 5
Конституції України носієм
суверенітету і єдиним джерелом влади в
Україні є народ. Народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування.

Відповідно до частини третьої статті
140, частини першої статті 144 Конституції
України місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою
в порядку, встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи; органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території.

Згідно ч.10 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" акти
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Статтею 80 Земельного кодексу України
встановлено, що суб'єктами права
власності на землю є, зокрема,
територіальні громади, які реалізують
це право безпосередньо або через
органи місцевого самоврядування, на
землі комунальної власності.

Частинами 1 та 2 ст. 83 цього Кодексу
встановлено, що землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю. У комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 17 КАС до компетенції
адміністративних судів віднесено
спори фізичних чи юридичних осіб із
суб'єктом владних повноважень щодо
оскарження його рішень
(нормативно-правових актів або
правових актів індивідуальної дії), дій
чи бездіяльності.

Так, термін «суб'єкт владних
повноважень» означає орган державної
влади, орган місцевого самоврядування,
їхню посадову чи службову особу, інший
суб'єкт при здійсненні ними владних
управлінських функцій на основі
законодавства, у тому числі на
виконання делегованих повноважень
(пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, до компетенції
адміністративних судів належать спори
фізичних чи юридичних осіб з органом
державної влади, органом місцевого
самоврядування, їхньою посадовою або
службовою особою, предметом яких є
перевірка законності рішень, дій чи
бездіяльності цих органів (осіб),
відповідно, прийнятих або вчинених
ними при здійсненні владних
управлінських функцій.

Земельні відносини поділяються на
публічні та приватні. Відповідно, і
спори в таких відносинах можуть бути як
публічно-правовими, так і
приватноправовими (цивільними,
господарськими).

Згідно з частиною другою статті 2
Цивільного кодексу України учасниками
цивільних відносин є: держава Україна,
Автономна Республіка Крим,
територіальні громади, іноземні
держави та інші суб'єкти публічного
права.

Статтею 172 цього Кодексу встановлено,
що територіальні громади набувають і
здійснюють цивільні права та обов'язки
через органи місцевого самоврядування
у межах їхньої компетенції,
встановленої законом.

Міська рада у справі, яка
розглядається, є суб'єктом цивільних
правовідносин і має такий самий
правовий статус, що й інші учасники цих
відносин.

Реалізуючи право розпорядження
земельною ділянкою, що перебувала у її
власності, міська рада відповідно до
статті 5 Земельного кодексу України має
рівні права з громадянами та
юридичними особами, з якими вона
вступає у відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.

Тобто, при здійсненні повноважень
власника землі відповідач є
рівноправним суб'єктом земельних
відносин, дії якого спрямовані на
реалізацію права розпоряджатися
землею. У цьому випадку відсутня
підпорядкованість одного учасника
земельних правовідносин іншому, яка
має місце під час здійснення органом
місцевого самоврядування владних
управлінських функцій.

Частиною четвертою статті 41
Конституції України встановлено, що
ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
власності є непорушним.

Зазначені положення Основного Закону
кореспондуються з пунктом "в" статті 5
Земельного кодексу України, згідно
якого земельне законодавство
базується на принципі невтручання
держави у здійснення громадянами,
юридичними особами та територіальними
громадами своїх прав щодо володіння,
користування і розпорядження землею,
крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини шостої статті 319
ЦК України держава не втручається у
здійснення власником права власності.

Тобто, пряме адміністрування з боку
органів влади є неприпустимим.

Суди не звернули уваги на те, що
правовідносини, які склалися між
сторонами, стосуються права та підстав
набуття права користування, а саме
права оренди на спірну земельну
ділянку.

Так, міська рада як власник землі
вільна у виборі суб'єкта щодо надання
йому цього права в порядку,
встановленому законом.

Водночас, відповідач владних
управлінських функцій не здійснював і
суб'єктом владних повноважень у цих
відносинах не був.

Аналогічна правова позиція висловлена
Верховним Судом України в постановах
від 14 лютого 2012 року, 06 листопада 2012
року та 01 жовтня 2013 року (справа
№21-345а13).

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

За нормою частини третьої статті 22
Закону України від 07 липня 2010 року
№ 2453-VI "Про судоустрій і статус
суддів" місцеві господарські суди
розглядають справи у спорах, що
виникають з господарських
правовідносин, а також інші справи,
віднесені процесуальним законом до їх
підсудності.

Враховуючи викладене, за суб`єктним
складом сторін та сутністю спору дана
справа підлягає розгляду
господарськими судами у порядку,
визначеному нормами Господарського
процесуального кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 157 КАС суд закриває провадження
у справі, якщо її не належить
розглядати в порядку
адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, суди дійшли
помилкового висновку про те, що позов,
предметом якого є перевірка
правильності формування волі однієї із
сторін стосовно розпорядження землею
та передачі відповідних прав на неї,
може бути розглянутий за правилами,
встановленими КАС України, а тому
рішення у цій справі підлягають
скасуванню внаслідок неправильного
застосування норм процесуального
закону із закриттям провадження у
справі, з роз'ясненням позивачеві про
право на звернення до суду на загальних
підставах в порядку господарського
судочинства.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 157, 222, 228, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Донецької міської
ради - задовольнити частково.

Постанову Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 23 листопада 2011 року
та ухвалу Донецького апеляційного
адміністративного суду від 25 січня 2012
року скасувати, а провадження в
адміністративній справі - закрити.

Роз'яснити позивачеві його право на
звернення до суду з даним позовом в
порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку
ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: