Справа № 826/10391/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 грудня 2014 року №
826/10391/14

Окружний адміністративний суд міста
Києва, у складі колегії суддів:
головуючого судді Добрянської Я.І.,
суддів: Бояринцевої М.А., Літвінової
А.В., розглянув відповідно до вимог ч. 6
ст. 128 КАС України в порядку письмового
провадження адміністративну справу:

за позовомГромадянина Ірану ОСОБА_1до
Державної міграційної служби
Українипровизнання незаконним та
скасування рішення, зобов'язання
вчинити певні дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач Громадянин Ірану ОСОБА_1
звернувся в Окружний адміністративний
суд м. Києва з позовом до відповідача
Державної міграційної служби України
про визнання незаконним та скасування
рішення, зобов'язання вчинити певні
дії.

Ухвалою Окружного адміністративного
суду м. Києва від 05.08.2014 р. суддею
Добрянською Я.І. було відкрито
провадження в адміністративній справі
№ 826/10391/14, що буде розглядатися по суті
колегією суддів, та призначено справу
до попереднього судового розгляду на
16.09.2014 р.

У попередньому судовому засіданні
16.09.2014 р. позивач заявлені позовні
вимоги підтримав повністю та просив
суд їх задовольнити з підстав,
визначених у позовній заяві.

Натомість представник відповідача в
попередньому судовому засіданні 16.09.2014
року проти задоволення позовних вимог
позивача заперечив повністю, та просив
суд у позові відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
документи, та заслухавши пояснення
представників сторін, суд прийшов до
висновку, що спір не може бути
врегульовано в порядку, визначеному ч. 3
ст. 111 КАС України.

Зважаючи на таке, ухвалою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
16.09.2014 р. було закінчено підготовче
провадження у справі № 826/10391/14 та
призначено справу до судового розгляду
колегією суддів.

Так, у судове засідання 27.11.2014 р. позивач
не прибув та не скерував свого
представника, хоча останній належним
чином був повідомлений про дату, час та
місце судового засідання, докази чого
наявні в матеріалах справи.

Судова кореспонденція, що
скеровувалася позивачу на адресу його
реєстрації (перебування), яка зазначена
самим позивачем в адресній частині
позовної заяви - повернулася до суду з
відміткою поштового відділення «за
закінченням строку зберігання».

Відповідно до заявлених у позовній
заяві позовних вимог, позивач просить
суд:

- визнати незаконним та скасувати
рішення Державної міграційної служби
України № 11-14 від 11.02.2014 р.;

- зобов'язати Державну міграційну
службу України повторно розглянути
заяву-анкету громадянина Ірану ОСОБА_1
про визнання біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту, в
порядку, встановленому чинним
законодавством.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач у своїй позовній заяві
зазначає про те, що Державною
міграційною службою України було
безпідставно та протиправно
відмовлено громадянину Ірану ОСОБА_1 у
визнанні останнього біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, оскільки позивач має цілком
обґрунтовані побоювання стати жертвою
переслідування у країні свого
походження (Ірані).

Відповідачем, у свою чергу, до
матеріалів справи були подані письмові
заперечення на позовну заяву, в яких
Державна міграційна служба України
зазначає про правомірність її дій щодо
відмови громадянину Ірану ОСОБА_1 у
визнанні останнього біженцем або
особою, що потребує додаткового
захисту, оскільки умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту» - відсутні.

В судовому засіданні 27.11.2014 р.
представник відповідача проти
задоволення позовних вимог позивача
також заперечив повністю, та просив суд
відмовити у позові з підстав, наведених
у письмовому запереченні.

Зважаючи на неприбуття позивача по
справі в судове засідання 27.11.2014 року,
що був повідомлений належним чином про
слухання справи, суд, на підставі вимог
ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного
судочинства України, ухвалив
розглядати дану адміністративну
справу № 826/10391/14 в порядку письмового
провадження, проти чого також не
заперечив представник відповідача.

За наслідками переходу судом до
розгляду адміністративної справи №
826/10391/14 в порядку письмового
провадження, інших документів з
приводу даного спору станом на 08.12.2014 р.
від сторін до канцелярії суду не
надходило.

Отже, розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, заслухавши
пояснення представників сторін в
минулих попередніх судових засіданнях,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Окружний адміністративний суд м.
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з наявних матеріалів
справи, зокрема матеріалів особової
справи позивача, громадянин Ірану
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Ірані
(м. Абадан), за національністю -
перс-бахтіярі, за віросповіданням -
атеїст.

Як зазначає позивач у своїй позовній
заяві, він залишив Іран 13.05.2011 року
легально.

Проте, відповідно до наявних у справі
доказів, державний кордон України
позивач перетнув 16.05.2011 року
нелегально, а документи, які
підтверджують особу у позивача
відсутні.

За захистом до компетентних органів
міграційної служби України позивач
звернувся лише 28.11.2011 р., тобто через
півроку після незаконного перетинання
Державного кордону України, чим
порушив ч. 2 ст. 5 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
а відтак позивач не підпадає під
положення ч. 4 ст. 5 цього Закону.

У позовній заяві позивач зазначає, що
внаслідок особистих політичних
поглядів він буде переслідуватись в
Ірані, проте як відповідно до наявних у
справі доказів, позивач не був членом
політичних партій чи організацій, а
лише приймав участь під час
демонстрацій проти фальсифікації
виборів Президента Ірану в 2009 році.

Проте, після останнього випадку, про
які зазначає позивач щодо його
затримання у лютому 2010 року, він не
отримував погроз та не був об'єктом для
переслідування.

Рідні позивача також не отримували
погроз, а з Ірану позивач виїхав більше
ніж через рік після останнього
затримання.

Вищевказані факти вказують на те,
позивач міг вільно залишатись мешкати
в країні постійного проживання без
ризиків для його життя та свободи
пов'язаних із затриманням його
правоохоронними органами.

Окрім того, позивач до приїзду в
Україну перебував на території
Російської Федерації з 13 травня по 15
травня 2011 року та не звертався із
заявою про визнання біженцем до ФМС
Росії, хоча РФ ратифікувала усі
міжнародні угоди про захист прав
людини та підписала Конвенцію про
статус біженців (1951 р.) і відповідно
Протокол (1967 р.)

Тобто позивач мав реальну нагоду
звернутися за захистом своїх прав, як
біженця, ще перебуваючи на території
Російської Федерації, проте не
скористався даним правом, пояснюючи це
тим, що він мав намір потрапити в
Європу.

На момент звернення позивача до органу
міграційної служби України, останній
перебував на території України
нелегально.

Зважаючи на таке, 23.12.2013 року висновком
ГУДМС України в м. Києві було
рекомендовано ДМС України відмовити
позивачеві у визнанні останнього
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби
України № 11-14 від 11.02.2014 р. було
відмовлено громадянину Ірану ОСОБА_1 у
визнанні його біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту, оскільки
з інформації, наданої позивачем, не
вбачається підстав вважати, що він
переслідувався в Ірані за ознаками
раси, віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань.

Як вбачається з оскаржуваного рішення,
заявником не було надано конкретних
відомостей про його утиски у країні
походження та жодних документів, які б
підтверджували, що у заявника склались
умови, які зазначені у пунктах 1 та 13
частини першої статті 1 Закону України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту».

Однак, вважаючи протиправним таке
рішення Державної міграційної служби
України № 11-14 від 11.02.2014 р. щодо відмови
громадянину Ірану ОСОБА_1 у визнанні
його біженцем або особою, що потребує
додаткового захисту, позивач оскаржив
зазначене рішення відповідача в
судовому порядку до Окружного
адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази,
проаналізувавши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
сторін, суд дійшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог позивача, зважаючи
зокрема на наступне.

Спірні правовідносини врегульовано
нормами Конституції України; Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України); положеннями
Конвенції про статус біженців 1951 року;
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року; Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»
(далі - Закон № 3671-VI).

Згідно п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI,
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань; особа,
яка потребує додаткового захисту, -
особа, яка не є біженцем відповідно до
Конвенції про статус біженців 1951 року і
Протоколу щодо статусу біженців 1967
року та цього Закону, але потребує
захисту, оскільки така особа змушена
була прибути в Україну або залишитися в
Україні внаслідок загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Виходячи зі змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
№ 3671-VI, поняття «біженець» включає
чотири основні підстави, за наявності
яких, особі може бути наданий статус
біженця.

До таких підстав відносяться:
знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або якщо
особа не має визначеного громадянства
за межами країни свого попереднього
місця проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

Відповідно до норм ч. 6 ст. 8 Закону №
3671-VI, рішення про відмову в оформленні
документів для вирішення питань щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
приймаються за заявами: які є очевидно
необґрунтованими, тобто якщо у
заявника відсутні умови, зазначені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону; якщо заяви носять
характер зловживання: якщо заявник з
метою визнання його біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, видає себе за іншу особу; за
заявами, поданими особами, яким було
відмовлено у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, у зв'язку з відсутністю
підстав, передбачених для визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, встановлених
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, якщо зазначені умови не
змінилися.

Положеннями частини 5 ст. 10 Закону №
3671-VI передбачено, що за результатами
всебічного вивчення і оцінки всіх
документів та матеріалів, що можуть
бути доказом наявності умов для
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Згідно вимог ст. 6 Закону № 3671-VI, не може
бути визнана біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, особа:
стосовно якої встановлено, що умови,
передбачені пунктами 1 чи 13 частини
першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, з інформації, наданої позивачем,
судом не вбачається підстав вважати, що
останній переслідувався в Ірані за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності, до певної
соціальної групи, або політичних
переконань.

З даного приводу позивачем не було
надано жодних конкретних відомостей
про його утиски у країні походження та
жодних документів, які б
підтверджували, що у нього склались
умови, які зазначені у пунктах 1 та 13
частини першої статті 1.

Твердження позивача щодо існування
загрози його життю на батьківщині не є
обґрунтованими, а наявність
конвенційних ознак є його особистим
припущенням.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням
інформації по країні походження,
індивідуальних обставин і досвіду
позивача, а також досвіду осіб, які
знаходяться в подібному положенні в
країні походження позивача свідчить,
що не існує розумної можливості того,
що позивачу буде причинено шкоду або
неприйнятні страждання у разі його
повернення у країну громадянської
належності.

Так, під час дослідження наявних
матеріалів справи простежується
основна мета звернення позивача за
захистом, а саме - легалізація на
території України.

Проте вказаний намір позивача немає
нічого спільного з підставами, за яких
іноземця може бути визнано біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Крім того, цілком очевидно, що у разі
реального побоювання позивача
повернутися у країну свого походження
(Іран), останній мав би звернутися за
своїм захистом як біженця ще на
території Російської Федерації, де
останній перебував ще в травні 2013 року,
проте не скористався даним правом

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 р. № 3 звернуто увагу судів на те,
що згідно з Конвенцією про статус
біженців 1951 року і Протоколом 1967 року
поняття «біженець» включає в себе
чотири основні підстави, за наявності
яких особі може бути надано статус
біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Також ВАСУ звернуто увагу суддів, що
при розгляді зазначених справ судам
слід ураховувати, що обґрунтоване
побоювання стати жертвою
переслідувань є визначальним у
переліку критеріїв щодо визначення
біженця. Цей критерій складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду
України також звернув увагу та чітко
зазначив, що об'єктивна сторона
пов'язана з наявністю обґрунтованого
побоювання переслідування і означає
наявність фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

В даному випадку, з матеріалів особової
справи позивача вбачається
відсутність у останнього об'єктивної
сторони критерію побоювань стати
жертвою переслідувань, який є
визначальним, оскільки позивачем не
надано жодного доказу того, що ці
побоювання є реальними.

Разом з тим, після вивчення матеріалів
особової справи, є обґрунтовані
підстави вважати, що апелянт має ознаки
особи, яка відповідно до пункту 62
Керівництва з процедур і критеріїв з
визначення статусу біженця Управління
Верховного Комісара ООН у справах
біженців (згідно з Конвенцією про
статус біженців 1951 року та Протоколом
щодо статусу біженців 1967 року), є
економічним мігрантом.

Пункт 62 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року) дає визначення відмінності
економічного мігранта від біженця, а
саме: якщо особа добровільно залишає
свою країну, щоб поселитися в іншому
місці. Така особа може керуватися в
своїх діях бажанням змін або пригод,
сімейними або іншими причинами
особистого характеру. Якщо особа
переїжджає виключно з економічних
міркувань, то вона є економічним
мігрантом, а не біженцем.

Частиною сьомою статті 7 Закону
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців
(далі-Керівництво) особа, яка клопоче
про отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців» від 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва, у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

Проте, як підтверджується наявними у
справі доказами та не було належним
чином спростовано позивачем,
інформація про побоювання
переслідувань, що була надана
заявником, ґрунтується виключно на
його особистих твердженнях і не має
ніякого документального
підтвердження.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виписані у статті
6 Закону.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону, не
може бути визнана біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
особа, стосовно якої встановлено, що
умови, передбачені пунктами 1 чи 13
частини першої статті 1 цього Закону
відсутні.

Отже, при розгляді заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
відповідачем було вивчено матеріали
особової справи шукача притулку, дано
оцінку та досліджено інформацію по
країні його походження.

На підставі вказаного та з урахуванням
імперативних приписів статті 6 Закону,
суб'єкт владних повноважень, на думку
суду, правомірно відмовив позивачу у
визнанні останнього біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, оскільки встановлено умови, за
яких такий статус не надається.

Крім того, як було зазначено вище,
позивач звернувся до ДМС України
тільки через півроку нелегального
перебування на території України, а
також до приїзду в Україну позивач
перебував на території Російської
Федерації (третя безпечна країна),
проте як за своїм захистом до ФМС Росії
не звертався.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Згідно ст. 86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд оцінює докази, які є у
справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні. Ніякі
докази не мають для суду наперед
встановленої сили. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони:

1) на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою,
з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням
усіх обставин, що мають значення для
прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності
перед законом, запобігаючи
несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія);

9) з урахуванням права особи на участь
у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд
при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач, як суб'єкт
владних повноважень, надав суду
обґрунтовані пояснення та допустимі
докази на їх підтвердження, щодо
правомірності прийняття оскаржуваного
рішення № 11-14 від 11.02.2014 р., яким
відмовлено громадянину Ірану ОСОБА_1 у
визнанні його біженцем або особою, що
потребує додаткового захисту, оскільки
умови, передбачені пунктами 1 та 13
частини 1 статті 1 Закону України «Про
біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
у позивача відсутні.

Натомість позивач, не надав суду
обґрунтованих пояснень та допустимих
доказів на їх підтвердження, щодо
заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності,
та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС
України, Окружний адміністративний суд
м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В адміністративному позові
відмовити.

Строк і порядок набрання судовим
рішенням законної сили встановлені у
статті 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду
апеляційної інстанції за правилами,
встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя:
Я.І. Добрянська

Судді:
М.А. Бояринцева

А.В. Літвінова

Дата складання та підписання в повному
обсязі постанови - 08.12.2014 р.