Справа № 826/14307/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі колегії суддів:
головуючого судді Аблова Є.В., судді
Амельохіна В.В., судді Шулежко В.П.,
розглянувши у письмовому провадженні
адміністративну справу за позовом
ОСОБА_1 до Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України про визнання
незаконними дій, рішень та скасування
постанови, зобов'язання вчинити дії,-
Позивач звернувся до суду з
позовом до Відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України про визнання рішення,
дії посадових осіб відділу примусового
виконання рішень ДВС України щодо
видання постанови №44438311 від 18.08.2014р.
такими, що не базуються на законі, а
постанову скасувати, як незаконну;
зобов'язати ВПВР ДВС України винести
постанову, якою відкрити та за якою
провести виконавче провадження.
Позивач мотивує свої позовні
вимоги тим, що відмова в відкритті
виконавчого провадження є
протиправною оскільки, чинне
законодавство не містить виключного
переліку, які саме рішення суди мають
право направляти, та які рішення не
мають права направляти на примусове
виконання, видаючи виконавчі
документи. Разом з тим,позивач вказує
те, що рішення та дії держвиконавця при
відмові у відкритті ВП призвели до
порушення прав позивача, оскільки
невиконання вимог рішення суду,
викладеного у виконавчому листі,
призводить до провадження дії
незаконного наказу МВС про звільнення
позивача з ОВС України.
В судове засідання, позивач не
прибув, надавши заяву, через відділ
документообігу суду, про розгляд
справи без його участі.
Представник відповідача, в
судовому засіданні, проти позову
заперечував, посилаючись на те, що
резолютивна часина рішення викладена в
формі, яка не містить ознак заходів
примусового виконання рішення. Разом з
тим, відповідач зазначив, що у зв'язку з
відсутністю у виконавчому документі
будь-яких заходів примусового
виконання рішення, державний
виконавець після прийняття на
виконання такого виконавчого
документу та в ході здійснення
виконавчого провадження повинен
самостійно внести зміни до виконавчого
документу шляхом надання йому ознак
зобов'язального характеру, з метою
спонукання сторони виконати певні дії,
та як наслідок змінити і резолютивну
частину рішення суду, що є суворим
порушенням чинного законодавства, що
свідчить про відсутність законних
підстав для відкриття виконавчого
Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи зазначене, суд ухвалив
розглядати справу у порядку письмового
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про наступне.
Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 04
квітня 2013 року по справі №826/823/13-а за
позовом ОСОБА_1 до Міністерства
внутрішніх справ України про визнання
протиправним та скасування наказу,
зобов'язання вчинити певні дії,
залишеною без змін Ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 10 вересня 2013 року та Ухвалою Вищого
адміністративного суду України від
28.11.2013р., адміністративний позов ОСОБА_1
задоволено частково. Визнано
протиправним та скасувано наказ
Міністерства внутрішніх справ України
від 28 грудня 2012 року №1151 о/с "По
особовому складу". В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.
Окружним адміністративним судом міста
Києва по адміністративний справі
№826/823/13-а видано Виконавчий лист від
ОСОБА_1 подано до Державної виконавчої
служби України заяву від 11.08.14р. про
звернення до виконання рішення
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 04.04.2013р. по
адміністративній справі №826/823/13-а, в
якій просив відкрити виконавче
провадження і примусово виконати
рішення суду на підставі виконавчого
листа від 04.04.2013р.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1
від 11.08.14р., відповідач прийняв
постанову від 18.08.2014р. ВП №444438311 про
відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документа).

Відповідач відмовив у відкритті
виконавчого провадження керуючись п.8
ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче
провадження». При цьому державний
виконавець посилається на те, що
відповідно до резолютивної частини
рішення Окружного адміністративного
суду міста Києва у справі №826/823/13-а, на
підставі якого видано виконавчий лист
від 27.12.13р., судом визнано протиправним
та скасовано наказ Міністерства
внутрішніх справ України від 28.12.12р.
№1151 о/с «По особовому складу». Вказане
рішення суду не містить заходів
примусового виконання, в тому числі
визначених ст.32 Закону України «Про
виконавче провадження», які необхідно
застосувати до боржника, а лише
скасовує відповідні акти суб'єктів
владних повноважень. Таким чином,
пред'явлений на виконання виконавчий
документ не підлягає примусовому
виконанню органами державної
виконавчої служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено,
що суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого суд вирішує справи відповідно до
Конституції та законів України, а також
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України; суд застосовує інші
нормативно-правові акти, прийняті
відповідним органом на підставі, у
межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією та законами
України.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
визначає Закон України "Про виконавче
провадження" (далі - Закон № 606-XIV).

Статтею 1 Закону №606-XIV передбачено, що
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону № 606-XIV,
державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Частиною 1 статті 11 вказаного Закону
визначено, що державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пункт 1 ч.2 ст.17 Закону № 606-XIV передбачає
виконавчі листи, що видаються судами,
серед переліку виконавчих документів,
які відповідно до цього Закону
підлягають виконанню державною
виконавчою службою.

Державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа, зазначеного в
статті 17 цього Закону № 606-XIV, зокрема,
за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення (п.1 ч.1 ст.19 Закону № 606-XIV).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.25 Закону № 606-XIV,
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

Стаття 26 Закону № 606-XIV встановлює
перелік підстав за наявності яких
державний виконавець відмовляє у
відкритті виконавчого провадження.

Таким чином, протягом зазначеного
триденного строку державний
виконавець вирішує питання про
відкриття виконавчого провадження або
про відмову у відкритті. Аналогічна
правова позиція викладена в ухвалі
Вищого адміністративного суду України
від 17.02.2011 у справі № К-26985/10.

Згідно ч.2 ст.162 Кодексу
адміністративного судочинства
України, у разі задоволення
адміністративного позову суд може
прийняти постанову про: 1) визнання
протиправними рішення суб'єкта владних
повноважень чи окремих його положень,
дій чи бездіяльності і про скасування
або визнання нечинним рішення чи
окремих його положень, про поворот
виконання цього рішення чи окремих
його положень із зазначенням способу
його здійснення; 2) зобов'язання
відповідача вчинити певні дії; 3)
зобов'язання відповідача утриматися
від вчинення певних дій; 4) стягнення з
відповідача коштів; 5) тимчасову
заборону (зупинення) окремих видів або
всієї діяльності об'єднання громадян; 6)
примусовий розпуск (ліквідацію)
об'єднання громадян; 7) примусове
видворення іноземця чи особи без
громадянства за межі України; 8)
визнання наявності чи відсутності
компетенції (повноважень) суб'єкта
владних повноважень.

Встановлені статтями 105, 162 КАС України
способи захисту порушеного права не є
вичерпними. Разом з тим, деякі зі
встановлених способів захисту
порушеного права носять обмежений
характер і не можуть бути застосовані
при виникненні будь-якого спору у сфері
публічних правовідносин. Так, вимога
про визнання нечинним акта може
стосуватися лише нормативно-правового
акта, а про визнання протиправним
(недійсним, незаконним, неправомірним,
скасування) - індивідуального акта.

Нечинним нормативно-правовий акт стає
з дати набрання відповідним рішенням
суду законної сили, а протиправність
індивідуального акта виникає, у разі
набрання рішенням суду про задоволення
адміністративного позову законної
сили, з моменту прийняття такого акта
суб'єктом владних повноважень
(вчинення дії або бездіяльності).
Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 12.01.2010 у справі № К-3043/08.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду першої
інстанції, якщо інше не встановлено цим
Кодексом, набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого цим Кодексом,
якщо таку скаргу не було подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 Кодексу
адміністративного судочинства України
постанова або ухвала суду, яка набрала
законної сили, є обов'язковою для осіб,
які беруть участь у справі, для їхніх
правонаступників, а також для всіх
органів, підприємств, установ та
організацій, посадових чи службових
осіб, інших фізичних осіб і підлягає
виконанню на всій території України.

Як встановлено з матеріалів справи,
постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
04 квітня 2013 року по справі №826/823/13-а,
визнано протиправним та скасовано акт
індивідуальної дії - визнано
протиправним та скасувано наказ
Міністерства внутрішніх справ України
від 28 грудня 2012 року №1151 о/с "По
особовому складу".

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець відмовляє у відкритті
виконавчого провадження у разі
наявності інших передбачених законом
обставин, що виключають здійснення
виконавчого провадження.

Зважаючи на викладене, а також
враховуючи, що протиправність
вказаного наказу Міністерства
внутрішніх справ України виникла з
набранням рішення Окружного
адміністративного суду міста Києва
законної сили -10 вересня 2013 року, тобто
з моменту прийняття такого наказу,
останній є протиправним, суд приходить
до висновку про відсутність
необхідності у здійсненні будь-яких
заходів примусового виконання, що, в
свою чергу, дає підстави стверджувати
про наявність обставин, які виключають
здійснення виконавчого провадження.

Відповідно до ст.32 Закону № 606-XIV
заходами примусового виконання рішень
є: 1) звернення стягнення на кошти та
інше майно (майнові права) боржника, у
тому числі якщо вони перебувають в
інших осіб або належать боржникові від
інших осіб; 2) звернення стягнення на
заробітну плату (заробіток), доходи,
пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення
в боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; 4) інші
заходи, передбачені рішенням.

Виходячи з викладеного, вбачається, що
жоден з наведених заходів не може бути
застосований державним виконавцем при
виконанні даного виконавчого
документу, оскільки не передбачає
стягнення коштів з відповідача, не
передбачає зобов'язання боржника
вчинити певні дії, не передбачає
вилучення певних предметів та не
встановлює будь яких інших заходів, які
можуть бути передбачені рішенням, що
свідчить про правомірність дій
відповідача щодо відмови у відкритті
виконавчого провадження.

Таким чином, у суду відсутні правові
підстави для скасування оскаржуваної
постанови від 18.08.2014р. ВП №444438311 про
відмову у відкритті виконавчого
провадження (відмову в прийнятті до
провадження виконавчого документа).

Згідно із закріпленими Конституцією
України основами правового порядку в
Україні державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову;
органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених
Конституцією межах і відповідно до
законів України (ст.6 Конституції
України).

Метою функціонального поділу
державної влади на законодавчу,
виконавчу та судову є розмежування
повноважень між різними органами
державної влади та недопущення
привласнення повноти державної влади
однією з гілок влади. На зазначеному
наголосив Конституційний суд України у
рішенні від 24.06.1999 року № 6-рп/99.

Проте, адміністративний суд не
наділений повноваженнями втручатися у
дискреційні повноваження суб'єкта
владних повноважень поза межами
перевірки його дій та рішень за
критеріями, визначеними частиною 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у
забезпеченні ефективності державного
управління, а в гарантуванні
дотримання вимог права, інакше
порушується принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади не допускає
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень - єдиним критерієм
здійснення правосуддя є право. Тому
завданням адміністративного суду є
контроль за легітимністю прийняття
рішень.

Законодавством не визначено права
адміністративного суду переймати на
себе функції та повноваження інших
органів державної влади, які
реалізовуються відповідними
суб`єктами владних повноважень в межах
закону на власний розсуд (дискреційні
повноваження), без необхідності
узгодження у будь-якій формі своїх дій
з іншими суб`єктами.

При цьому суб`єкта владних повноважень
можна зобов`язати виконати лише ті
обов`язки (вчинити певні дії), які
покладені на нього відповідним
нормативно-правовим актом.

Таким чином, позовна вимога щодо
зобов'язання ВПВР ДВС України винести
постанову, якою відкрити та за якою
провести виконавче провадження є
формою втручання в дискреційні
повноваження відповідача та виходить
за межі завдань адміністративного
судочинства, а тому задоволенню також
не підлягає.

За таких обставин, Окружний
адміністративний суд міста Києва, за
правилами, встановленими ст.86 Кодексу
адміністративного судочинства
України, перевіривши наявні у справі
докази та заслухавши пояснення
представників сторін, вважає заявлені
позовні вимоги необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт
владних повноважень, виконав
покладений на нього обов'язок щодо
доказування правомірності прийнятого
ним оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного
судочинства України, Окружний
адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня отримання
копії постанови. Копія апеляційної
скарги одночасно надсилаються особою,
яка її подає, до Київського
апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст.186 Кодексу
адміністративного судочинства
України, постанова набирає законної
сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя
Є.В.Аблов

Суддя
В.В.
Амельохін

Суддя
В.П.
Шулежко