Справа № 2а-884/11
Суддя: Яворський І.О.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року
Справа №
9104/27148/12

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Яворського І.О.,

суддів:
Кухтея Р.В., Клюби В.В.

з участю секретаря судового засідання
Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: представника
ОСОБА_1

відповідача по справі: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на постанову Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 13 грудня 2011 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Верхньовизницької
сільської ради Мукачівського району
Закарпатської області третя особа
ОСОБА_3 про визнання нечинними рішень
суб'єкта владних повноважень,-

В С Т А Н О
В И В:

Позивач, ОСОБА_2, в травні 2011 року
звернувся з позовом в суд до
Верхньовизницької сільської ради
Мукачівського району Закарпатської
області третя особа ОСОБА_3 та з
доповненням позовних вимог просив
визнати нечинним рішення виконавчого
комітету Верхньовизницької сільської
ради Мукачівського району
Закарпатської області від 30 вересня 2002
року №36 «Про оформлення права
власності та реєстрацію домоволодіння
в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3»; визнати нечинним
рішення 16-ї сесії 21-го скликання
Верхньовизницької сільської ради
Мукачівського району Закарпатської
області від 31 травня 1994 року про
надання ОСОБА_3 у приватну власність
земельну ділянку в с. В.Визниця площею
0,50 га, з них 0,25 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку та 0,25
га для ведення особистого підсобного
господарства; визнати нечинним рішення
виконавчого комітету
Верхньовизницької сільської ради
Мукачівського району Закарпатської
області від 27 січня 1994 року №4 «Про
приватизацію безоплатно землі
жителями села» в частині про надання
дозволу на безоплатну приватизацію
земельної ділянки в АДРЕСА_1 площею 0,50
га ОСОБА_3; визнати нечинним рішення 20-ї
сесії 21-го скликання Верхньовизницької
сільської ради Мукачівського району
Закарпатської області від 29 вересня 1992
року №5 «Про закріплення земельних
ділянок у довічне спадкове володіння»
в частині закріплення довічного
спадкового володіння за ОСОБА_3 на
земельну ділянку в АДРЕСА_1 площею 0,50
га.

В обґрунтування своїх вимог позивач
вважає, що більше 20 років він проживає
за адресою АДРЕСА_1. Разом з ним за
вказаною адресою проживає його син
ОСОБА_4 та проживала дружина ОСОБА_5, яка
померла. Крім них в цьому помешканні
зареєстрований син його колишньої
дружини від першого шлюбу ОСОБА_3, який
в даному помешканні не проживає та
ніякої участі в його утриманні не
приймає більше 15 років. За вказаною
адресою ОСОБА_2 побудував будинок в
якому на даний час і проживає. Однак
право власності ні на земельну ділянку,
ні на будинок вони з дружиною не
оформили. Після смерті дружини позивач
вирішив оформити документи на
домоволодіння та земельну ділянку. Для
цього він подав заяву до
Верхньовизницької сільської ради де
йому повідомили, що право власності
буде реєструватися на всіх
зареєстрованих в дворогосподарстві
осіб в тому числі і на ОСОБА_3 Для
визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право
на користування жилим приміщенням, а
саме будинком АДРЕСА_1 та зняття його з
реєстрації, позивач в листопаді 2010 року
подав позов до Мукачівського
міськрайонного суду. В процесі
розгляду даної справі дізнався про
оскаржувані рішення сільської ради.

Постановою Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 13 грудня 2011 року в справі
№813/2415/14 в задоволенні
адміністративного позову було
відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням ОСОБА_2 подано апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 13 грудня 2011 року в справі
№813/2415/14 та прийняти нову постанову,
якою адміністративний позов
задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних
вимог, апелянт, посилається на неповне
дослідження доказів, що знаходяться в
справі, неправильне застосування норм
матеріального права та виходить з тих
же мотивів, що наведене в позовній
заяві.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до висновку,
що апеляційну скаргу необхідно
залишити без задоволення, а
оскаржувану постанову без змін. При
цьому колегія суддів виходить з
наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
30 вересня 2002 року виконавчим комітетом
Верхньовизницької сільської ради
Мукачівського району Закарпатської
області було прийнято рішення №36 «Про
оформлення права власності та
реєстрацію домоволодіння в АДРЕСА_1 за
ОСОБА_3», що підтверджується копією
рішення від 30 вересня 2002 року.

ОСОБА_3 було надано у приватну
власність земельну ділянку площею 0,50
га, з яких 0,25 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку та 0,25
га для ведення особистого підсобного
господарства, що підтверджується
копією виписки.

ОСОБА_3 є власником будинку в АДРЕСА_1,
що підтверджується копією свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
від 05.04.2011 року.

Згідно довідки ВК Верхньовизницької
сільської ради Мукачівського району
Закарпатської області від 25 жовтня 2010
року №867, ОСОБА_3 прописаний в АДРЕСА_1,
але більше 10 років не проживає за цією
адресою.

Згідно довідки ВК Верхньовизницької
сільської ради Мукачівського району
Закарпатської області від 04 лютого 2011
року №120 (а.с. 11) ОСОБА_3 являвся головою
домогосподарства в АДРЕСА_1, але згідно
заочного рішення Мукачівського
міськрайонного суду №2-3902/10 від 17
грудня 2010 року, втратив право на
користування житловим приміщенням.

Згідно довідки ВК Верхньовизницької
сільської ради Мукачівського району
Закарпатської області від 04 лютого 2011
року №119 ОСОБА_3 дійсно проживає за
адресою АДРЕСА_1, де крім нього
прописані ОСОБА_6 та з 04.08.2008 року ОСОБА_2

На підставі показань свідків
встановлено, що спірне
домогосподарство на час будівництва
будинку (1985-1989 рр.) було колгоспним
двором і в цей момент за
домогосподарством було зареєстровано 4
осіб, а саме ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та
ОСОБА_3

Згідно постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22.12.1995 року №20 до
правовідносин, що виникли раніше,
застосовується діюче на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, ще
регулювали власність цього двору, а
саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що
втратили це право, вважаються
працездатні члени двору, які не менше
трьох років підряд до цієї дати не
брали участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору
(в цей строк не включається час
перебування на дійсній строковій
військовій службі, навчання в учбовому
закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.
Частку працездатного члена двору може
бути зменшено або відмовлено у її
виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили права на
частку в його майні, вона визначається
виходячи з того майна двору, яке було на
час їх вибуття і яке збереглося.

Передбачені Законом України «Про
власність» положення щодо спільної
власності громадян на майно, надбане
внаслідок їх спільної праці,
поширюються на придбання його як при
веденні особистого підсобного
господарства, в тому числі членами
колишнього колгоспного двору, так і в
інших випадках.

Згідно з цими положеннями право на
майно може бути визнано не лише за
громадянами, які є родичами, а й за
іншими особами, коли буде встановлено,
що вони входили до складу сім'ї і брали
трудову участь у його придбанні.

Оскільки згідно показань свідків
встановлено, що позивач по справі був
членом сім'ї та брав участь у
будівництві будинку, однак на деякий
час виїхав до Росії, то і останній
вправі реалізувати своє право на майно
(домоволодіння) подавши відповідну
позовну заяву в порядку цивільного
судочинства.

Застосування норм статей 120, 123 ЦК УРСР
залежить від з'ясування питання
правильності віднесення будинку до
суспільної групи господарств -
колгоспний двір.

Порядок ведення погосподарського
обліку в сільських радах визначався
Вказівками по введенню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими постановою Державного
комітету статистики СРСР від 12.05.85 №
5-24/26, а згодом - Вказівками,
затвердженими постановою Держкомстату
СРСР від 25.05.90 №69.

Згідно із Вказівками, суспільна група
господарства визначалася залежно від
роду занять голови господарства (сім'ї).
Особи, які працювали в колгоспі, але не
були членами колгоспу, відносилися до
суспільної групи робітників або
службовців залежно від займаної
посади.

Як встановлено судом першої інстанції
на підставі показань свідків та
підтверджується матеріалами справи,
ОСОБА_3 працював столяром в колгоспі
«100-річчя Леніна» (а.с.14) та був головою
домогосподарства (а.с. 13), а отже мав
право на реєстрацію права власності на
земельну ділянку та домогосподарство
за собою.

28 листопада 2014 року на адресу
Львівського апеляційного
адміністративного суду надійшла заява
позивача, в якій він зазначає та надає
докази про те, що на підставі протестів
прокуратури Мукачівського району
Закарпатської області №07-08/138 від 31.01.2012
року, №107-08/139 від 31.01.2012 року, №07-08/140 від
31.01.2012 року Верхньовизницькою
сільською радою Мукачівського району
Закарпатської області скасовано свої
рішення: №5 від 29.09.1992 року «Про
закріплення земельних ділянок у
довічне спадкове володіння» стосовно
ОСОБА_3», № 4 від 17.01.1994 року «Про
приватизацію безоплатно землі
жителями села» в частині приватизації
землі ОСОБА_3, №2 від 31.05.1994 року «Про
затвердження рішень №4 від 17.01.1994 року
та рішення №5 від 27.01.1994 року» стосовно
ОСОБА_3

Однак колегія суддів зазначає, що
скасування в подальшому оскаржуваних
рішень сільської ради не може
випливати на правомірність рішення
суду першої інстанції на момент його
прийняття, тому висновки суду
апеляційної інстанції не можуть
залежати від цих обставин.

Такі обставини на думку колегії суддів
впливають лише на подальші
правовідносини та ні в якому разі на
висновки суду першої інстанції, якщо
судом апеляційної інстанції за інших
обставин встановлено правомірність
рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів, вважає, що апеляційні вимоги є
неаргументованими та не підлягають до
задоволення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1
ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 13 грудня 2011 року в справі
№813/2415/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили, а у разі складення
ухвали в повному обсязі, відповідно до
ч.3 ст. 160 КАС України - з дня складення
ухвали в повному обсязі.

Головуючий
І.О. Яворський

Судді
Р.В. Кухтей

В.В. Клюба