Справа № 2а-10075/12/1370
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року м. Київ
К/800/37220/13

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі Головуючого судді Малиніна
В.В.,суддів Загороднього А.Ф., Швеця
В.В. розглянувши у попередньому
судовому засіданні касаційні скарги
Кам'янка-Бузької районної державної
адміністрації Львівської області,
представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5
на постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 червня 2013
року (додаткову постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 10 грудня 2013 року) у справі за
позовом ОСОБА_4 до Кам'янка-Бузької
районної державної адміністрації
Львівської області про скасування
розпорядження та поновлення на роботі,
-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до Львівського
окружного адміністративного суду з
позовом до Кам'янка-Бузької районної
державної адміністрації Львівської
області про скасування розпорядження
та поновлення на роботі.

Постановою Львівського окружного
адміністративного суду від 09 березня
2013 року у задоволені позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 червня 2013
року, доповненою додатковою постановою
Львівського апеляційного
адміністративного суду від 10 грудня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано, позов задоволено частково:
визнано протиправним і скасовано
розпорядження голови Кам'янка-Бузької
райдержадміністрації від 9 жовтня 2012
року № 152/01-05 «Про оголошення догани
начальникові служби у справах дітей
райдержадміністрації ОСОБА_4.»; визнано
протиправним і скасовано
розпорядження голови Кам'янка-Бузької
райдержадміністрації від 9 жовтня 2012
року № 153/01-05 «Про звільнення ОСОБА_4.»;
поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника
служби у справах дітей Кам'янка-Бузької
райдержадміністрації; стягнуто з
Кам'янка-Бузької райдержадміністрації
на користь ОСОБА_4 седньомісячну
заробітну плату за час вимушеного
прогулу за період з 9 жовтня 2012 року по 25
червня 2013 року в розмірі 2 766 грн. 56 коп. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вважаючи, що рішення апеляційної
інстанцій прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
відповідач через свого представника
звернувся до Вищого адміністративного
суду України із касаційною скаргою, в
якій просять його скасувати, залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Представник позивача, в свою чергу
оскаржує додаткове рішення
апеляційної інстанції, яким було
обраховано суму середньомісячної
заборгованості за час вимушеного
прогулу, посилаючись у касаційній
скарзі на допущення судом порушень
вимог матеріального права при його
ухваленні та просить його скасувати та
задовольнити первісні вимоги, щодо
суми такого стягнення у повному обсязі.

Письмових заперечень на касаційні
скарги, від позивача та відповідача до
Вищого адміністративного суду України
не надходило.

Відповідно до частини першої
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд касаційної
інстанції перевіряє правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні та вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Перевіривши правильність застосування
судами попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
юридичної оцінки обставин справи,
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
приходить до висновку, що касаційна
скарга заявника не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що згідно
розпорядження голови Кам'янка-Бузької
РДА № 36-317 від 2 липня 2001 року «Про
прийняття на роботу» ОСОБА_4 була
прийнята з 2 липня 2001 року на посаду
начальника служби у справах
неповнолітніх Кам'янка-Бузької РДА із
збереженням 14-го рангу державного
службовця.

3 квітня 2012 року розпорядженням голови
Кам'янка-Бузької райдержадміністрації
ОСОБА_4 оголошено догану за неналежне
здійснення керівництва діяльністю
служби у справах дітей і допущені
порушення закону. Підстава: подання
прокурора Кам'янка-Бузького району від
21.03.2012 року № 512.

Відповідно до розпорядження голови
Кам'янка-Бузької райдержадміністрації
від 9 жовтня 2012 року №152/01-05 «Про
оголошення догани начальникові служби
у справах дітей райдержадміністрації
ОСОБА_4.» позивачу за неналежне
здійснення керівництва діяльністю
служби у справах дітей і допущені
порушення закону знову оголошено
догану.

Того ж дня, розпорядженням голови
Кам'янка-Бузької райдержадміністрації
№153/01-05 «Про звільнення ОСОБА_4.»
позивач, на підставі п. 3 ст. 40 Кодексу
законів про працю України, була
звільнена з займаної посади на
підставі погодження служби у справах
дітей Львівської ОДА від 16.07.2012 року №
609/3 та погодження заступника голови
Львівської ОДА від 03.08.2012 року №
5/13-67788/0/2-12/6-25.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи частково
позов, суд апеляційної інстанції
прийшов до висновку, з чим погоджується
колегія суддів, що в спірному
розпорядженні не зазначено, у чому
конкретно виявилося порушення, яке
стало приводом до звільнення позивача,
та коли мало місце таке порушення, не
зазначені підстави для звільнення.
Крім того, відповідачем допущено
порушення порядку притягнення
позивача до дисциплінарної
відповідальності, що вказує на
відсутність причинно-наслідкового
зв'язку виникнення системності,
визначеної у п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 40
КЗпП України трудовий договір
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності,
можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадках
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Пунктом 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
необхідно з'ясувати, в чому конкретно
виявилося порушення, яке стало
приводом до звільнення; чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за п. 3 ст.40 КЗпП; чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом передбачених статтями 147,
148,149 КЗпП правил і порядку застосування
дисциплінарних стягнень.

Дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку. (стаття 148 КЗпП).

Відповідно до частин 2, 3,4 статті 149
КЗпП за кожне порушення трудової
дисципліни може бути застосовано лише
одне дисциплінарне стягнення. При
обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника.

Стягнення оголошується в наказі
(розпорядженні) і повідомляється
працівникові під розписку.

Частиною першою та статті 151 КЗпП
передбачено, якщо протягом року з дня
накладення дисциплінарного стягнення
працівника не буде піддано новому
дисциплінарному стягненню, то він
вважається таким, що не мав
дисциплінарного стягнення.

Якщо працівник не допустив нового
порушення трудової дисципліни і до
того ж проявив себе як сумлінний
працівник, то стягнення може бути зняте
до закінчення одного року.

З системного аналізу зазначених
положень, вбачається, що позивача було
протиправно звільнено, так як
систематичності невиконання позивачем
без поважних причин своїх обов'язків,
про яку вказує відповідач, як на
підставу для звільнення не було. При
цому, остатній наказ про притягнення
позивача до дисциплінарної
відповідальності і став, фактично
підставою для її звільнення, відтак
була застосована подвійна санкція за
одне і теж правопорушення, що виключено
чинним законодавством України.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновками суду
апеляційної інстанції в частині
визначення суми заборгованості за час
вимушеного прогулу, так як в рішенні, на
виконання частини другої статті 235
Кодексу законів про працю України та
на підставі Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 не була обрахована відповідна
сума.

Вказана у рішенні сума заборгованості
(24 137 грн. 75 коп.) без вирахування
отриманого позивачем доходу (21371 грн. 19
коп.) є відмінною від суми вказаною у
розрахунку від 09.12.2013 року № 14 (20 208 грн.
09 коп. - а.с.140), що підлягає дослідженню в
суді, шляхом визначення
середньомісячної заробітної плати за
місяць, та за робочий день, а також
кількості таких робочих днів
помножених на визначену суму.

Також суду апеляційної інстанції
необхідно врахувати, що негайно
виконуються постанови суду про
присудження виплати заробітної плати,
іншого грошового утримання у
відносинах публічної служби - у межах
суми стягнення за один місяць.

Частиною 1 статті 11 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що розгляд і вирішення справ
в адміністративних судах здійснюється
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, а частиною 1 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України зазначено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У зв'язку із зазначеним колегія
суддів вважає, що справу необхідно
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції для з'ясування
питання заборгованості по
середньомісячній заробітній платі за
час вимушеного прогулу в судовому
засіданні.

Відповідно до частини першої статті 220
КАС України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин у
справі і не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 222, 227, 231 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Кам'янка-Бузької
районної державної адміністрації
Львівської області залишити без
задоволення.

Постанову Львівського апеляційного
адміністративного суду від 25 червня 2013
року у справі № 2а-10075/12/1370 залишити без
змін.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Додаткову постанову Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 10 грудня 2013 року у справі №
2а-10075/12/1370 скасувати, а справу направити
до суду апеляційної інстанції на новий
розгляд, для вирішення питання
заборгованості по заробітній платі за
час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі, та
може бути переглянута з підстав,
встановлених статтею 237 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя
В.В. Малинін

Судді:
А.Ф. Загородній

В.В. Швець