Справа № 2а-969/11
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2014 року м. Київ
К/800/23427/14

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Сороки М.О., Чумаченко Т.А.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні у касаційній інстанції
адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Львівської
міської ради, за участю третіх осіб -
ОСОБА_3, Управління Держкомзему у місті
Львові, ОСОБА_4, про визнання
протиправним рішення суб'єкта владних
повноважень про затвердження
технічних документів із землеустрою,
касаційне провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на постанову Галицького районного суду
міста Львова від 05 червня 2013 року та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 10 квітня 2014
року,

у с т а н о в и л а :

У липні 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду з адміністративним
позовом до Львівської міської ради про
визнання протиправним рішення
Львівської міської ради від 21 квітня
2011 року № 427 "Про затвердження
громадянам технічних документацій із
землеустрою щодо складання документів
на земельні ділянки і передачу
громадянам у власність, спільну
сумісну власність та оренду землі", в
частині затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку та передання
у власність ОСОБА_3 земельної ділянки у
місті Львові по АДРЕСА_1, площею 347 кв.
м, для обслуговування житлового
будинку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі
зазначають, що суб'єктом владних
повноважень всупереч вимог чинного
законодавства постановлена ухвала від
21 квітня 2011 року № 427, відповідно до
якої відповідачем вирішено:

- затвердити технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
ОСОБА_3 право на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 у місті Львові;

- передати у власність ОСОБА_3
земельну ділянку у місті Львові по
АДРЕСА_1, площею 347 кв. м.

Позивачі вказують, що Львівською
міською радою передано у власність
ОСОБА_3 земельну ділянку площею 347 кв. м
за рахунок земельної ділянки площею 203
кв. м, що розташована по АДРЕСА_2 та яка
надана позивачам у постійне
користування відповідно до ухвали
Львівської міської ради від 12 червня
1997 року № 775.

Позивачі вважають, що рішення суб'єкта
владних повноважень є незаконним та
таким, що порушує їхні законні права та
інтереси.

У зв'язку з цим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися в суд із вимогою про
визнання протиправним рішення
Львівської міської ради від 21 квітня
2011 року № 427 в частині передання у
власність ОСОБА_3 земельної ділянки у
місті Львові по АДРЕСА_1, площею 347 кв.
м.

17 січня 2012 року, розглянувши під час
судового засідання клопотання,
Галицьким районним судом міста Львова
залучено в якості третіх осіб до участі
в адміністративній справі Управління
Держкомзему у місті Львові та ОСОБА_4.

Постановою Галицького районного суду
міста Львова від 05 червня 2013 року,
залишеною без змін ухвалою Львівського
апеляційного адміністративного суду
від 10 квітня 2014 року, у задоволенні
позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

У своїй касаційній скарзі позивачі,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального права, просять скасувати
їх рішення та прийняти нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Касаційна скарга підлягає залишенню
без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що у відповідності до
ухвали Львівської міської ради № 775
від 12 червня 1997 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 передано у спільну сумісну
власність земельну ділянку, площею 600
кв. м, для обслуговування будинку
АДРЕСА_2 за рахунок ділянки, яка є у
фактичному користуванні. Решта
ділянки, площею 203 кв. м, в тому числі 60
кв. м в межах червоної лінії вулиці
Бенцаля залишена у постійному
користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
без права капітального будівництва і
посадки багаторічних насаджень.

09 липня 1998 року позивачам видано
Державний акт на право постійного
користування земельної ділянки, площею
0,0203 га, в межах відповідно до плану
зовнішніх меж землекористування.

Вищевказана земельна ділянка
знаходиться поряд із розташованим
житловим будинком АДРЕСА_1, який
належить ОСОБА_3 на праві приватної
власності.

Відповідно до плану земельної ділянки
індивідуального житлового будинку
АДРЕСА_1, загальна площа земельної
ділянки становить 194 кв. м.

Проте, згідно із рішенням Львівської
міської ради № 1506 від 13 жовтня 1953 року
виділено в користування за
вищезазначеним будинком присадибну
ділянку площею 500,0 кв. м.

Внаслідок звернення ОСОБА_3 із заявою,
Львівською міською радою видано
розпорядження № 486 від 30 червня 2005
року, згідно із яким створено комісію
для врегулювання відносин стосовно
землекористування.

Узгоджувальною комісією по вирішенню
земельних спорів встановлено, що
земельна ділянка, площею 203 кв. м, яка
перебуває у користуванні ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідно до ухвали
Львівської міської ради № 775 від 12
червня 1997 року, надана за рахунок
сусідньої земельної ділянки по
АДРЕСА_1, що перебувала у користуванні
мешканців будинку № 3.

Відповідно до рішення Франківського
районного суду міста Львова від 02
грудня 2008 року, залишеного без змін
ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 01 жовтня 2009 року:

- визнано незаконною ухвалу
Львівської міської ради від 12 червня
1997 року № 775;

- визнано незаконним Державний акт
на право постійного користування
земельною ділянкою, площею 0,0203 га, в
межах відповідно до плану зовнішніх
меж землекористування, який виданий
позивачам;

- визнано за ОСОБА_3 право
користування земельною ділянкою,
площею 0,0203 га, для обслуговування
житлового будинку АДРЕСА_1;

- зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 усунути перешкоди в
користуванні ділянки, площею 0,0203 га,
для обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1, демонтувавши огорожу,
встановлену на належній ОСОБА_3
земельній ділянці.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що обставини,
які встановлені судовим рішенням, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа щодо
якої встановлено ці обставини.

Зазначена позиція була підтримана і
Львівським апеляційним
адміністративним судом, який
переглянув постанову суду першої
інстанції та залишив її без змін.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
зазначені висновки судів вважає
вірними та такими, що зроблені на
підставі правильно застосованих норм
матеріального та процесуального права.

Частиною другою статті 19 Конституції
України встановлено, що органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Відповідно до статті 144 Конституції
України органи місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених законом, приймають рішення,
які є обов'язковими до виконання на
відповідній території. Рішення
органів місцевого самоврядування з
мотивів їх невідповідності
Конституції чи законам України
зупиняються у встановленому законом
порядку з одночасним зверненням до
суду.

Аналогічне положення міститься в
частині десятій статті 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні".

Статтею 13 Конституції України
встановлено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Відповідно до статей 11, 12 Земельного
кодексу України повноваження районних
у містах рад у галузі земельних
відносин визначаються міськими радами.

До повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить: розпорядження землями
територіальних громад; передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу; надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
вилучення земельних ділянок із земель
комунальної власності відповідно до
цього Кодексу; викуп земельних ділянок
для суспільних потреб відповідних
територіальних громад сіл, селищ, міст;
організація землеустрою; координація
діяльності місцевих органів земельних
ресурсів; здійснення контролю за
використанням та охороною земель
комунальної власності, додержанням
земельного та екологічного
законодавства; обмеження, тимчасова
заборона (зупинення) використання
земель громадянами і юридичними
особами у разі порушення ними вимог
земельного законодавства; підготовка
висновків щодо вилучення (викупу) та
надання земельних ділянок відповідно
до цього Кодексу; встановлення та зміна
меж районів у містах з районним
поділом; інформування населення щодо
вилучення (викупу), надання земельних
ділянок; внесення пропозицій до
районної ради щодо встановлення і
зміни меж сіл, селищ, міст; вирішення
земельних спорів; вирішення інших
питань у галузі земельних відносин
відповідно до закону.

Згідно із статтею 125 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Частинами першою та другою статті 120
Земельного Кодексу України
встановлено, що до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначено,
до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, наданій у користування, то в
разі їх відчуження до набувача
переходить право користування тією
частиною земельної ділянки, на якій
вони розміщені, та частиною ділянки,
яка необхідна для їх обслуговування.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 є законним власником житлового
будинку № 3, загальною площею 101,8 кв.
м, який розташований по АДРЕСА_1.

Рішенням Франківського районного суду
міста Львова від 02 грудня 2008 року
визнано за ОСОБА_3 право користування
земельною ділянкою, площею 0,0203 га, для
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_4 усунути перешкоди в
користуванні ділянки, площею 0,0203 га,
для обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1, демонтувавши огорожу,
встановлену на належній ОСОБА_3
земельній ділянці.

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України
звертає увагу на те, що позивачі
зверталися до Франківського районного
суду міста Львова із заявою про
перегляд рішення від 02 грудня 2008 року
за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування вищезазначеної заяви
надали довідку від 16 березня 2010 року,
видану ОКП "БТІ та ЕО", в якій зазначено,
що будинок АДРЕСА_2 розташований на
земельній ділянці, площею 803 кв. м,
тобто:

- 600 кв. м земельної ділянки надано
позивачам у власність;

- 203 кв. м - спірна земельна ділянка, яка
надана згідно із рішенням
Франківського районного суду міста
Львова від 02 грудня 2008 року для
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1.

Проте, ухвалою Франківського районного
суду міста Львова від 24 травня 2013 року
відмовлено в задоволенні заяви про
перегляд за нововиявленими
обставинами рішення від 02 грудня 2008
року.

Відповідно до статті 129 Конституції
України судові рішення обов'язкові до
виконання.

Частиною 1 статті 72 Кодексу
адміністративного судочинства
України, визначено, що обставини,
встановлені судовим рішенням в
адміністративній, цивільній або
господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на те, що рішенням
Франківського районного суду міста
Львова від 02 грудня 2008 року чітко
встановлено виникнення, перехід та
припинення права користування на
земельну ділянку, площею 203 кв. м,
Львівська міська рада на підставі
чинного законодавства зобов'язана
надати у користування вказану земельну
ділянку ОСОБА_3.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів Вищого адміністративного суду
України вважає, що відповідач, фактично
виконуючи судове рішення, під час
постановлення ним оскарженої ухвали в
частині земельної ділянки у місті
Львові по АДРЕСА_1, площею 347 кв. м, діяв
на підставі, в межах наданих
повноважень та у спосіб, що
передбачений чинним законодавством.

Відповідно до частини першої статті 224
КАС України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів
попередніх інстанцій є правильними,
обґрунтованими, відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
підстави для скасування чи зміни
оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків судів та обставин
справи не спростовують.

Керуючись статтями 2201, 223, 224, 231, 254
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
залишити без задоволення.

Постанову Галицького районного суду
міста Львова від 05 червня 2013 року та
ухвалу Львівського апеляційного
адміністративного суду від 10 квітня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
сторонам у справі та оскарженню не
підлягає.

Головуючий
М.І. Смокович

Судді
М.О. Сорока

Т.А. Чумаченко