Справа № 810/5260/14
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/5260/14
1-й інстанції: Лиска І.Г.
Суддя-доповідач: Бужак Н.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді Бужак Н. П.,

Суддів Костюк Л.О., Троян Н.М.,

За участю секретаря Савін І.В.

розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу Київського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів на
постанову Київського окружного
адміністративного суду від 23 вересня
2014 року в справі за позовом Київського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Липовецький
елеватор» про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені,-

В С Т А Н О В И В:

Київське обласне відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
звернулось з адміністративним позовом
до Київського окружного
адміністративного суду про стягнення з
ТОВ «Липовецький елеватор»
адміністративно-господарських санкцій
та пені в розмірі 36793,05 грн, що виникла
на підставі поданого відповідачем
звіту про зайнятість і
працевлаштування інвалідів за 2013 рік.

Відповідно до постанови Київського
окружного адміністративного суду від 23
вересня 2014 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись із постановою суду
першої інстанції, Київське обласне
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів подало апеляційну скаргу в
якій просить скасувати постанову
Київського окружного
адміністративного суду та прийняти
нову постанову, якою позовні вимоги
задовольнити.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів відповідно до ч.4 ст. 196
КАС України визнала можливим проводити
апеляційний розгляд справи за
відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
26 лютого 2014 року відповідачем до
Київського обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів подано
звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2013 рік
форми №10-ПІ №3547, згідно якого
середньооблікова кількість штатних
працівників облікового складу у 2013
році на підприємстві відповідача
становила 51 осіб. Кількість інвалідів -
штатних працівників, які повинні
працювати на робочих місцях, створених
відповідачем відповідно до статті 19
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»,
становить - 2 особи, проте на
підприємстві працевлаштовано 1 особу,
якій встановлено інвалідність.

На підставі вказаного звіту Київським
обласним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів
накладено на відповідача
адміністративно-господарські санкції
та пеню у загальному розмірі 36793, 05 грн.

Однак, із звітів відповідача
вбачається, що у ТОВ «Липовецький
елеватор» було створено дві посади
робітника зернових складів із
заробітною платою 1600 грн. - машиніста
зернових
навантажувально-розвантажувальних
машин, - для працевлаштування
інвалідів.

Крім того, з матеріалів справи
встановлено, що направлення для
працевлаштування особам із
інвалідністю на підприємство ТОВ
«Липовецький елеватор» Липовецьким та
Києво-Святошинським районним центром
зайнятості не надавалося, а також, що на
обліку з числа зареєстрованих
інвалідів не було осіб, які б
відповідали вимогам відповідних
вакансій. Доказів відмови у
працевлаштуванні інвалідів позивачем
не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанцій дійшов висновку про
те, що відповідачем були виконані
вимоги Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» щодо прийняття заходів для
працевлаштування інвалідів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що
склалися між сторонами, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджуться з
висновком суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні позовних вимог, з
огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 17 цього
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» з
метою реалізації творчих і виробничих
здібностей інвалідів та з урахуванням
індивідуальних програм реабілітації
їм забезпечується право працювати на
підприємствах, в установах,
організаціях, а також займатися
підприємницькою та іншою трудовою
діяльністю, яка не заборонена законом.
Право інвалідів на працю, їх
працевлаштування реалізується шляхом
створення спеціального робочого місця,
адаптацією основного і додаткового
обладнання, технічного оснащення і
пристосування тощо з урахуванням
обмежених можливостей інваліда.
Відмова в укладенні трудового договору
з мотивів інвалідності не
допускається, за винятком випадків,
коли за висновком медико-соціальної
експертизи стан його здоров'я
перешкоджає виконанню професійних
обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці
праці інших осіб, або продовження
трудової діяльності чи зміна її
характеру та обсягу загрожує
погіршенню здоров'я інвалідів.

Частиною першої статті 4 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» передбачено, що
держава створює правові, економічні,
політичні, соціально-побутові та
соціально-психологічні умови для
задоволення потреб інвалідів у
відновленні здоров'я, матеріального
забезпечення, посильній трудовій та
громадській діяльності.

За приписами частини першої статті 18
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні»
забезпечення прав інвалідів на
працевлаштування та оплачувану роботу,
в тому числі з умовою про виконання
роботи вдома, здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості.

Положеннями частини третьої цієї ж
статті встановлено обов'язок
підприємства, що використовує найману
працю виділяти та створювати робочі
місця для працевлаштування інвалідів,
у тому числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Як закріплено частиною третьою статті
18-1 згаданого Закону державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

За правилами частини дев'ятої статті 19
Закону підприємства, установи,
організації, у тому числі підприємства,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичні особи, в яких за
основним місцем роботи працює 8 і
більше осіб, реєструються у
відповідних відділеннях Фонду
соціального захисту інвалідів за своїм
місцезнаходженням і щороку подають цим
відділенням звіт про зайнятість та
працевлаштування інвалідів.

За положеннями частин першої та другої
вказаної статті Закону «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» для підприємств, установ,
організацій, у тому числі підприємств,
організацій громадських організацій
інвалідів, фізичних осіб, які
використовують найману працю,
установлюється норматив робочих місць
для працевлаштування інвалідів у
розмірі 4 відсотків середньооблікової
чисельності штатних працівників
облікового складу за рік.

Статтею 20 Закону «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» встановлено обов'язок
підприємств, установ, організацій, у
тому числі підприємств, організацій
громадських організацій інвалідів,
фізичних осіб, які використовують
найману працю, де середньооблікова
чисельність працюючих інвалідів менша,
ніж установлено нормативом,
передбаченим статтею 19 цього Закону,
щороку сплачувати відповідним
відділенням Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції,
сума яких визначається в розмірі
середньої річної заробітної плати на
відповідному підприємстві, установі,
організації, у тому числі підприємстві,
організації громадських організацій
інвалідів, фізичної особи, яка
використовує найману працю, за кожне
робоче місце, призначене для
працевлаштування інваліда і не зайняте
інвалідом.

Відповідно до наказу Міністерства
праці та соціальної політики України
від 19.12.2005 №420 «Про затвердження форм
звітності та інструкцій щодо їх
заповнення» формою звітності про
наявність вакантних місць на
підприємстві є форма № 3-ПН «Звіт про
наявність вакансій», яка подається
підприємствами у разі потреби до
державної служби зайнятості. Згідно з
приписами Інструкції щодо заповнення
форм звітності №3-ПН, затвердженої
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України від 19.12.2005
№420, ця форма використовується для
інформування населення про наявність
вакансій, сприяння працевлаштуванню
громадян, зареєстрованих у центрах
зайнятості як такі, що шукають роботу,
для підбору персоналу на замовлення
роботодавців, для оцінки поточної
потреби в кадрах та організації
професійної підготовки населення
відповідно до потреб ринку праці.

Тобто, за своїм змістом звіт за формою
3-ПН є актом інформування органів
працевлаштування про створені на
підприємстві робочі місця для
працевлаштування інвалідів і,
водночас, запитом про направлення на
підприємство інвалідів для
працевлаштування.

Крім того, колегія суддів апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої інстанції, що
адміністративно-господарські санкції
за незайняті інвалідами робочі місця
не є податком або ж збором (обов'язковим
платежем), і розцінює їх як захід впливу
до правопорушника у сфері
господарювання у зв'язку зі скоєнням
правопорушення.

Статтею 218 Господарського кодексу
України встановлено, що підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
При цьому учасник господарських
відносин відповідає, зокрема за
порушення правил здійснення
господарської діяльності, якщо не
доведе, що ним вжито усіх залежних від
нього заходів для недопущення
господарського правопорушення.

Отже, обов'язок підприємства зі
створення робочих місць для інвалідів
не супроводжується його обов'язком
займатись пошуком інвалідів для
працевлаштування, тому у діях
відповідача відсутній склад
правопорушення, унаслідок чого на
нього не може бути покладена
відповідальність за відсутність
інвалідів, які бажають
працевлаштуватись, за відмову
інвалідів, направлених на
працевлаштування, від роботи, а також
за не направлення уповноваженими
органами необхідної кількості
інвалідів для працевлаштування,
відсутність у населеному пункті за
місцем знаходження відповідача
інвалідів, які бажають
працевлаштуватись на створені робочі
місця.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що
постанова суду є законною і
обґрунтованою, ухвалена з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, а тому підстав для її скасування
не має.

Викладені в апеляційній скарзі
апелянтом доводи, висновків суду
першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 198,200 КАС України, суд
апеляційної інстанції має право за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду залишити
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову суду - без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга
підлягає залишенню без задоволення, а
постанова суду першої інстанції - без
змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 41,160,197,198,200,205,206,212,254 КАС України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Київського
обласного відділення Фонду
соціального захисту інвалідів
залишити без задоволення, а постанову
Київського окружного
адміністративного суду від 23 вересня
2014 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте на неї
може бути подано касаційну скаргу до
Вищого адміністративного суду України
у порядку та в строки, визначені ст. 212
КАС України.

Головуючий суддя:
Бужак Н.П.

судді:
Костюк Л.О.

Троян Н.М.

Головуючий суддя
Бужак Н.П.

Судді:
Костюк Л.О.

Троян Н.М.