Справа № 2а-6145/09/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" жовтня 2014 р. м. Київ
К/9991/8910/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Титенко
М.П.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача -
Скрипнікової В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 лютого 2011
року

у справі № 2а-6145/09/2670

за позовом суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва

про визнання нечинними податкових
повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_1 (далі - позивач)
звернулась до суду з позовом до
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва
(далі - відповідач) про визнання
нечинними податкових
повідомлень-рішень від 30 вересня 2008
року № 1156/1704/, №1157/1704/.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 листопада 2009 року у задоволенні
позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 лютого 2011
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 листопада 2009 року скасовано в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
про визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва від 30
вересня 2008 року №1157/1704//. Прийнято
в цій частині нову постанову, якою
позов задоволено частково. Визнано
нечинним податкове
повідомлення-рішення ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва від 30
вересня 2008 року №1157/1704/. В решті
постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 листопада 2009
року залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального та матеріального права,
просить скасувати постанову
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 лютого 2011
року в частині задоволених позовних
вимог та залишити в силі постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 30 листопада 2009 року.

У запереченні на касаційну скаргу
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа ОСОБА_1, посилаючись на
те, що постанова Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 лютого 2011 року є законною та
обґрунтованою, а положення касаційної
скарги жодним чином це не спростовують,
просить відмовити в задоволенні
касаційної скарги та залишити без змін
рішення суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутніх у судовому
засіданні позивача та представника
відповідача, перевіривши доводи
касаційної скарги щодо дотримання
правильності застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню,
з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Шевченківському районі м. Києва
була проведена планова перевірка
дотримання вимог податкового
законодавства з питань оподаткування
фізичної особи - суб'єкта
підприємницької діяльності ОСОБА_1 за
період з 01 липня 2005 року по 30 червня 2008
року, за результатами якої складений
акт № 179/17-04/ від 17 вересня 2008 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені, зокрема:
вимоги підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8,
підпункту «а» пункту 19.1 статті 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», підпункту 4.1.4 пункту 4.1
статті 4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами», які полягали у
тому, що суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_1 не
подала до податкового органу
декларацію про доходи за 2007 рік та не
задекларувала доходи в розмірі 338000,00
грн.; вимоги підпунктів 16.3.3, 16.3.6 пункту
16.3 статті 16 Закону України «Про податок
з доходів фізичних осіб», які полягали
у тому, що суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_1 не
сплатила податок з доходів фізичних
осіб із доходу, який отримано із
порушенням правил, що встановлені
спеціальним законодавством, у сумі
253500,00 грн. (338000,00 грн. - 84500,00 грн.). В
результаті допущення вказаних
порушень підприємцю було донараховано
38025,00 грн. податку з доходів фізичних
осіб за 4 квартал 2007 року. Також, за
висновками акта перевірки, позивачем
були порушені, зокрема: вимоги
підпункту «а» пункту 19.1 статті 19 Закону
України «Про податок з доходів
фізичних осіб», підпункту «а» пункту 19.1
статті 19 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб», які полягали у
тому, що суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа ОСОБА_1 у
деклараціях за 1-2 квартали 2008 року
враховувала доходи не у повному обсязі,
що призвело до заниження валових
доходів на 1886,04 грн.; вимоги статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян»,
які полягали у тому, що суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_1 занизила оподатковуваний
дохід в 1 півріччі 2008 року на 9835,43 грн. В
результаті допущення вказаних
порушень підприємцю було донараховано
1475,31 грн. податку з доходів фізичних
осіб за 1 півріччя 2008 року. Крім іншого,
за висновками акта перевірки,
позивачем були порушені, зокрема:
вимоги підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2,
пунктів 9.3, 9.5 статті 9 Закону України
«Про податок на додану вартість», які
полягали у тому, що суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_1 не зареєструвалась
платником податку на додану вартість
та не надіслала до податкового органу
заяву про реєстрацію платником податку
на додану вартість; вимоги підпункту
4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Закону України
«Про порядок погашення зобов'язань
платників податків перед бюджетами та
державними цільовими фондами», які
полягали у тому, що суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_1 не подавала до
податкового органу декларації з
податку на додану вартість за період з
січня по червень 2008 року; підпункту 7.7.1
пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про
податок на додану вартість», які
полягали у тому, що суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа ОСОБА_1 занизила суму податку на
додану вартість, що підлягає сплаті до
бюджету, у сумі 2008,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано,
що позивач, перебуваючи у 2007 році на
спрощеній системі оподаткування,
обліку та звітності як платник єдиного
податку, отримала виручку від
реалізації товарів (робіт, послуг) у
розмірі 838000,00 грн., тобто перевищила
законодавчо визначений обсягу виручки
на 338000,00 грн., що є підставою для
переходу на загальну систему
оподаткування та сплати податкових
зобов'язань з встановлених
законодавством податків та зборів
(обов'язкових платежів), а також
підставою для реєстрації платником
податку на додану вартість. Також, у
акті перевірки було вказано, що
оскільки підприємцем не були надані
документи, які підтверджують вадові
витрати, які безпосередньо пов'язані з
одержанням доходу (за виключенням
витрат в сумі 526,85 грн., які не пов'язані
з одержанням доходу звітного періоду),
то вони були розраховані за нормами,
визначеними у відсотках до валового
доходу у відповідності до вимог
Інструкції «Про прибутковий податок з
громадян», затвердженої наказом
Головної ДПІ України від 21 квітня 1993
року № 12 (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин).

30 вересня 2008 року ДПІ у Шевченківському
районі м. Києва на підставі вказаного
акта перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення №1157/1704/,
яким на підставі 4.2.2 пункту 4.2 статті 4
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» визначила суб'єкту
підприємницької діяльності - фізичній
особі ОСОБА_1 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок з
доходів фізичних осіб у розмірі 39500,31
грн. - за основним платежем.

30 вересня 2008 року ДПІ у Шевченківському
районі м. Києва на підставі вказаного
акта перевірки прийняла податкове
повідомлення-рішення № 1156/1704/,
яким на підставі 4.2.2 пункту 4.2 статті 4,
підпунктів 17.1.1, 17.1.2 пункту 17.1 статті 17
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами» визначила суб'єкту
підприємницької діяльності - фізичній
особі ОСОБА_1 суму податкового
зобов'язання за платежем: податок на
додану вартість у розмірі 4032,00 грн., у
тому числі: 2008,00 грн. - за основним
платежем, 2024,00 грн. - за штрафними
(фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, виходив з
того, що враховуючи допущене у 4
кварталі 2007 року перевищення
граничного обсягу виручки від
здійснення підприємницької
діяльності, що дозволяє перебувати на
спрощеній системі оподаткування,
позивач, починаючи з 01 січня 2008 року,
повинен був перейти на загальну
систему оподаткування та, відповідно,
сплачувати податкові зобов'язання з
встановлених законодавством податків
та зборів (обов'язкових платежів).
Також, суд виходив з того, що
підприємцем був перевищений
встановлений підпунктом 2.3.1 пункту 2.3
статті 2 Закону України «Про податок на
додану вартість» граничний обсяг
оподатковуваних операцій, з огляду на
що з 01 січня 2008 року він повинен був
зареєструватися як платник податку на
додану вартість.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
частково задовольняючи позов, виходив
з того, що Указ Президента «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» не містить положень
щодо оподаткування сум доходу фізичної
особи - підприємця, які перевищують
500000,00 грн., а містить лише положення
щодо того, що платник єдиного податку,
перевищивши граничний розмір виручки,
повинен лише з наступного кварталу
перейти на загальну систему
оподаткування, що і було виконано
позивачем. В решті суд апеляційної
інстанції погодився з висновками суду
першої інстанції.

Однак, повністю погодитись із
висновками суду апеляційної інстанції
колегія суддів не може, з огляду на
наступне.

Указом Президента України «Про
спрощену систему оподаткування, обліку
та звітності суб'єктів малого
підприємництва» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) запроваджено спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності для суб'єктів малого
підприємництва, пунктом 1 статті 1 якого
передбачається надання фізичним
особам права перебувати на такій
системі оподаткування за умови, якщо
вони здійснюють підприємницьку
діяльність без створення юридичної
особи і у трудових відносинах з якими,
включаючи членів їх сімей, протягом
року перебуває не більше 10 осіб та
обсяг виручки від реалізації продукції
(товарів, робіт, послуг) за рік не
перевищує 500000,00 грн.

Відповідно до статті 5 Указу Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) у разі
порушення вимог, установлених статтею 1
цього Указу, платник єдиного податку
повинен перейти на загальну систему
оподаткування, обліку та звітності,
починаючи з наступного звітного
періоду (кварталу). Суб'єкти малого
підприємництва несуть
відповідальність за правильність
обчислення, своєчасність подання
розрахунків та сплати сум єдиного
податку згідно із законодавством
України.

У той же час, Указ Президента
України «Про спрощену систему
оподаткування, обліку та звітності
суб'єктів малого підприємництва» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) не містить
положень, які б регулювали питання
оподаткування сум, що перевищують
граничний розмір, встановлений
законодавцем.

Згідно положень пункту 22.10 статті 22
Прикінцевих положень Закону України
«Про податок з доходів фізичних осіб»
(в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин), до
набрання чинності спеціальним законом
з питань оподаткування фізичних осіб -
суб'єктів підприємницької дальності,
діє розділ IV Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян», який
застосовується з урахуванням положень
пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про
податок з доходів фізичних осіб».

Відповідно до підпункту 9.12.1 пункту 9.12
статті 9 Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) оподаткування доходів,
отриманих фізичною особою від продажу
нею товарів (надання послуг, виконання
робіт) у межах її підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи, а також фізичною особою, яка
сплачує ринковий збір, здійснюється за
правилами, встановленими спеціальним
законодавством з цих питань, з
урахуванням норм цього пункту.

Підпунктом 9.12.2 пункту 9.12 статті 9
Закону України «Про податок з доходів
фізичних осіб» (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлено, що якщо фізична особа -
суб'єкт підприємницької діяльності або
фізична особа, яка сплачує ринковий
збір, отримує інші доходи, ніж
визначені у підпункті 9.12.1 цього пункту,
то такі доходи оподатковуються за
загальними правилами, встановленими
цим Законом для платників податку, що
не є такими суб'єктами підприємницької
діяльності.

Положеннями частини 1 статті 13 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) встановлено, що
оподаткуванню підлягають доходи
громадян, одержані протягом
календарного року від здійснення
підприємницької діяльності без
створення юридичної особи, а також інші
доходи громадян, не передбачені як
об'єкти оподаткування у розділах II та III
цього Декрету.

Відповідно до частини 2 статті 13
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про прибутковий податок з громадян» (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин)
оподатковуваним доходом вважається
сукупний чистий доход, тобто різниця
між валовим доходом (виручки у грошовій
та натуральній формі) i документально
підтвердженими витратами,
безпосередньо пов'язаними з одержанням
доходу. Якщо ці витрати не можуть бути
підтверджені документально, то вони
враховуються податковими органами при
проведенні остаточних розрахунків за
нормами, визначеними Головною
державною податковою інспекцією
України за погодженням з Міністерством
економіки України та Державним
комітетом України по сприянню малим
підприємствам та підприємництву.

Частиною 3 статті 13 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про прибутковий
податок з громадян» (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) визначено, що до складу
витрат, безпосередньо пов'язаних з
одержанням доходів, належать витрати,
які включаються до складу валових
витрат виробництва (обігу) або
підлягають амортизації згідно з
Законом України «Про оподаткування
прибутку підприємств».

У відповідності до пункту 5.1. статті 5
Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) валові витрати
виробництва та обігу (далі - валові
витрати) - сума будь-яких витрат
платника податку у грошовій,
матеріальній або нематеріальній
формах, здійснюваних як компенсація
вартості товарів (робіт, послуг), які
придбаваються (виготовляються) таким
платником податку для їх подальшого
використання у власній господарській
діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті
5 Закону України «Про оподаткування
прибутку підприємств» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) до складу валових
витрат включаються суми будь-яких
витрат, сплачених (нарахованих)
протягом звітного періоду у зв'язку з
підготовкою, організацією, веденням
виробництва, продажем продукції (робіт,
послуг) і охороною праці, у тому числі
витрати з придбання електричної
енергії (включаючи реактивну), з
урахуванням обмежень, установлених
пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Виходячи з наведених вище правових
норм, оподатковуваним доходом
вважається сукупний чистий доход,
тобто різниця між валовим доходом
(виручки у грошовій та натуральній
формі) i документально підтвердженими
витратами, безпосередньо пов'язаними з
одержанням доходу.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про те, що оподаткування
доходів, отриманих платником єдиного
податку з порушенням умов перебування
на спрощеній системі оподаткування,
повинно здійснюватись із
застосуванням правил загальної
системи оподаткування, встановлених,
зокрема, Закону України «Про податок з
доходів фізичних осіб» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), з урахуванням
загальних принципів оподаткування,
закріплених Конституцією України та
Законом України «Про систему
оподаткування» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин).

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов неправомірного
висновку про наявність підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва від 30
вересня 2008 року №1157/1704/, з огляду
на що рішення суду апеляційної
інстанції підлягає скасуванню в цій
частині із залишенням в силі рішення
суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 2.3.1 пункту 2.3
статті 2 Закону України «Про податок на
додану вартість» (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) особа підлягає
обов'язковій реєстрації як платник
податку у разі коли загальна сума від
здійснення операцій з поставки товарів
(послуг), у тому числі з використанням
локальної або глобальної комп'ютерної
мережі, що підлягають оподаткуванню
згідно з цим Законом, нарахована
(сплачена, надана) такій особі або в
рахунок зобов'язань третім особам,
протягом останніх дванадцяти
календарних місяців сукупно перевищує
300000 гривень (без урахування податку на
додану вартість).

Згідно з пунктом 9.3 статті 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
особи, які підпадають під визначення
пункту 2.3 статті 2 цього Закону,
зобов'язані зареєструватися як платник
податку у податковому органі за їх
місцезнаходженням (місцем проживання).

Абзацами 2-4 пункту 9.4 статті 9 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (у редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
передбачено, що якщо обсяг
оподатковуваних операцій особи
протягом звітного податкового періоду
перевищує суму, визначену підпунктом
2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не
більше ніж у два рази, така

особа зобов'язана надіслати
податковому органу заяву про
реєстрацію протягом двадцяти
календарних днів, наступних за таким
звітним податковим періодом. Якщо
особа укладає одну чи більше
цивільно-правових угод (договорів),
унаслідок виконання яких планується
здійснення оподатковуваних операцій,
обсяг яких перевищуватиме протягом
звітного податкового періоду у два чи
більше разів суму, визначену
підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього
Закону, то така особа зобов'язана
зареєструватися як платник цього
податку до кінця такого звітного
податкового періоду. Особа, що не
надсилає таку заяву у таких випадках та
у такі строки, несе відповідальність за
ненарахування або несплату цього

податку на рівні зареєстрованого
платника без права нарахування
податкового кредиту та отримання
бюджетного відшкодування.

Системний аналіз наведених норм
законодавства дозволяє дійти висновку,
що до моменту перевищення платником
єдиного податку граничного обсягу
виручки, визначеного у статті 1
Президента України «Про спрощену
систему оподаткування, обліку та
звітності суб'єктів малого
підприємництва» (в редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) положення Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) щодо
оподаткування поставок товару (послуг)
не можуть поширюватися на такого
платника. З моменту перевищення обсягу
виручки, визначеного у статті 1 Указу,
починають розповсюджуватись положення
Закону України «Про податок на додану
вартість», зокрема підпункт 2.3.1 пункту
2.3 статті 2 Закону щодо підстав для
обов'язкової реєстрації платником
податку.

Таким чином, за підтвердження факту
перевищення позивачем встановленого
підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону
України «Про податок на додану
вартість» (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
граничного обсягу оподатковуваних
операцій після переходу на загальну
систему оподаткування, з досягненням
якого пов'язується обов'язок
зареєструватись платником податку на
додану вартість та з його сплати,
визначення податкових зобов'язань з
податку на додану вартість є
обгрунтованим.

За таких обставин, визначення
позивачеві суми грошового зобов'язання
(з урахуванням штрафних (фінансових)
санкцій) з податку на додану вартість у
сумі 4032,00 грн. є правомірним, у зв'язку з
чим колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок суду
апеляційної інстанції про відсутність
правових підстав для визнання нечинним
податкового повідомлення-рішення від 30
вересня 2008 року № 1156/1704/.

Відповідно до статті 226 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд касаційної інстанції скасовує
судове рішення суду апеляційної
інстанції та залишає в силі рішення
суду першої інстанції, яке ухвалено
відповідно до закону і скасоване або
змінене помилково.

Враховуючи вищевикладене, постанова
Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 лютого 2011
року підлягає скасуванню в частині
задоволених позовних вимог про
визнання нечинним податкового
повідомлення-рішення ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва від 30
вересня 2008 року №1157/1704/ із
залишенням в силі в цій частині
постанови Окружного адміністративного
суду міста Києва від 30 листопада 2009
року. В решті постанова Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 лютого 2011 року підлягає залишенню
без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 226, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової
інспекції у Шевченківському районі
міста Києва задовольнити.

Постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 03 лютого 2011
року скасувати в частині задоволених
позовних вимог про визнання нечинним
податкового повідомлення-рішення
Державної податкової інспекції у
Шевченківському районі міста Києва від
30 вересня 2008 року №1157/1704/ та
залишити в силі постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
30 листопада 2009 року в цій частині.

В решті постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 03 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна