Справа № 826/12353/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2014-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста
Каменєва 8, корпус 1П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2014 року №
Окружний адміністративний суд міста
Києва у складі: головуючого судді
Аблова Є.В., розглянувши у письмовому
провадженні адміністративну справу за
позовом ОСОБА_1 до відділу державної
виконавчої служби Оболонського
районного управління юстиції у м. Києві
про визнання незаконними та
неправомірними дій державного
З позовом до Окружного
адміністративного суду міста Києва
звернулася ОСОБА_1 до відділу державної
виконавчої служби Оболонського
районного управління юстиції у м. Києві
про визнання незаконними та
неправомірними дій державного
виконавця, обґрунтовуючи позовні
вимоги тим, що на час винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження діяла і діє до цього часу
заборона примусового звернення на
нерухоме житлове майно, яке є предметом
застави та/або іпотеки та виступає в
якості забезпечення виконання
зобов'язання за споживчими кредитами,
наданими в іноземній валюті, за умови,
що у боржника відсутнє інше житло та за
умови, що заставлене житло
використовується як місце постійного
проживання боржника.
У позовній заяві позивач просить суд
визнати виконавчі дії державного
виконавця Отрішко А.М. відділу
державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції в м. Києві щодо видання
постанови про відкриття виконавчого
провадження - неправомірними та
незаконними та зобов'язання її
скасувати дану постанову; визнати
виконавчі дії державного виконавця
Отрішко А.М. відділу державної
виконавчої служби Оболонського
районного управління юстиції в м. Києві
щодо видання постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження - неправомірними та
незаконними та зобов'язати її
скасувати дану постанову; зобов'язати
державного виконавця Отрішко А.М.
відділу державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції в м. Києві повернути стягувачу
виконавчий лист; стягнути з відділу
державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції в м. Києві на мою користь
сплачений збір у сумі 73,08 грн.
Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала повністю та просила
суд їх задовольнити.
В судове засідання представник
відповідача не з'явився, про час, місце
та дату розгляду справу був
повідомлений належним чином. Письмових
заперечень щодо суті позовних вимог не
Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу
адміністративного судочинства
України, якщо немає перешкод для
розгляду справи в судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином
повідомленні про дату, час і місце
судового розгляду, суд має право
розглянути справу у письмовому
провадженні у разі відсутності потреби
заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи зазначене, суд ухвалив
розглядати справу у порядку письмового
Розглянувши наявні матеріали справи,
суд встановив наступне.
21.07.2014 р. державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції у м. Києві Отрішко А.М. прийнято
постанову про відкриття виконавче
провадження (ВП №44083438) з примусового
виданого 13.05.2014 р. приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про звернення стягнення
на квартиру №92 загальною площею 39,80 кв.
м., жилою площею 18,90 кв. м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що
належить на праві власності ОСОБА_1
Державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Оболонського районного управління
юстиції у м. Києві Отрішко А.М. 31.07.2014 р.
при примусовому виконанні виконавчого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
прийнято постанову про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження, якою накладено арешт
на квартиру АДРЕСА_2, що належить
ОСОБА_1; заборонено здійснювати
відчуження будь-якого майна, яке
належить ОСОБА_1 лише в межах суми
Позивач, вважаючи дії державного
виконавця щодо прийняття постанови про
відкриття виконавчого провадження та
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
протиправними, такими, що порушують
вимоги чинного законодавства, її права
та законні інтереси, звернулась до суду
за їх захистом з даним
адміністративним позовом.
Спеціальним законом, що визначає умови
і порядок виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному порядку
є Закон України «Про виконавче
провадження» №606-XIV від 21.04.1999 р. (далі -
Закон №606-XIV).
Відповідно до статті 1 Закону №606-XIV
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень в Україні
покладається на Державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Відповідно до Закону України «Про
державну виконавчу службу» №202/98-ВР від
24.03.1998 р. примусове виконання рішень
здійснюють державні виконавці
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
відділів (управлінь) державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції Міністерства
юстиції України в Автономній
Республіці Крим, обласних, Київського
та Севастопольського міських
управлінь юстиції, районних, міських
(міст обласного значення), районних в
містах відділів державної виконавчої
служби відповідних управлінь юстиції.
В силу статті 11 Закону №606-XIV на
державного виконавця покладено
обов'язок вживати передбачених цих
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
Крім того, згідно з ч.1, 2 ст.17 Закону
№606-XIV примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Відповідно до цього ж Закону
підлягають виконанню державною
виконавчою службою, зокрема, виконавчі
Згідно ч. 1 ст. 19 Закону №606-XIV державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа, зазначеного в статті 17 цього
Закону: за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення; за заявою прокурора у випадках
представництва інтересів громадянина
або держави в суді; у разі якщо
виконавчий лист надійшов від суду на
підставі ухвали про надання дозволу на
примусове виконання рішення
іноземного суду в порядку,
встановленому законом; в інших
передбачених законом випадках.

Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 25 Закону №606-XIV
визначено, що державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

Як вбачається з матеріалів справи,
постанова про відкриття виконавчого
провадження (ВП №44083438) прийнята
державним виконавцем 21.07.2014 р. на
підставі виконавчого напису №11107,
виданого 13.05.2014 р. приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, що повністю
узгоджується з вимогами Закону №606-XIV.

Відповідно до ст. 57 Закону №606-XIV арешт
майна боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом, зокрема, винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Постановами, передбаченими частиною
другою цієї статті, може бути
накладений арешт у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.
Копії постанови, якою накладено арешт
на майно боржника та оголошено
заборону на його відчуження, державний
виконавець надсилає органам, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.

Позивач як на протиправність дій
державного виконавця посилається на
порушення останнім положень Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті».

Так, відповідно до ст. 1 протягом дії
цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно, яке вважається
предметом застави згідно із статтею 4
Закону України "Про заставу" та/або
предметом іпотеки згідно із статтею 5
Закону України "Про іпотеку", якщо таке
майно виступає як забезпечення
зобов'язань громадянина України
(позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника / майнового поручителя
або є об'єктом незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна, яке перебуває в іпотеці, за
умови, що у позичальника або майнового
поручителя у власності не знаходиться
інше нерухоме житлове майно; загальна
площа такого нерухомого житлового
майна (об'єкта незавершеного
будівництва нерухомого житлового
майна) не перевищує 140 кв. метрів для
квартири та 250 кв. метрів для житлового
будинку;

2) не може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавства або кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів, одержаних
стягувачем від реалізації (переоцінки)
предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити
(продати, передати) заборгованість або
борг, визначений у підпункті 1 цього
пункту, на користь (у власність) іншої
особи.

Позивач стверджує, що квартира АДРЕСА_2,
є житловою нерухомістю, яка
використовується як місце постійного
проживання позивача, що
підтверджується відміткою про
реєстрацію, наявною у паспорті
позивача. Крім того, загальна площа не
перевищує 140 кв. м., а квартира, що є
предметом стягнення, є єдиним наявним у
позивача житлом.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що
Законом України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» передбачено, що не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) нерухоме
житлове майно.

Водночас, відповідно до постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 31.07.2014
року заборонено здійснювати
відчуження будь-якого майна, яке
належить ОСОБА_1

В чому полягає порушення прав та
законних інтересів позивача при
прийнятті відповідачем даної
постанови суду не наведено. Крім того,
не зазначено як саме державним
виконавцем порушено вимоги чинного
законодавства про заборону
примусового стягнення (відчуження без
згоди власника) нерухомого житлового
майна при накладенні заборони
здійснювати відчуження будь-якого
майна, яке належить ОСОБА_1

Зважаючи на зазначене, суд приходить до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог в частині оскарження
виконавчих дій державного виконавця, а
відтак відсутність підстав для їх
задоволення в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині
зобов'язання державного виконавця
повернути стягувачу виконавчий лист,
суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону №606-XIV
виконавчий документ, на підставі якого
відкрито виконавче провадження, за
яким виконання не здійснювалося або
здійснено частково, повертається
стягувачу у разі, якщо, зокрема, наявна
встановлена законом заборона щодо
звернення стягнення на майно чи кошти
боржника, якщо у нього відсутнє інше
майно чи кошти, на які можливо звернути
стягнення, а також щодо проведення
інших виконавчих дій стосовно
боржника, що виключає можливість
виконання відповідного рішення.

Частиною ч.4 ст. 47 Закону №606-XIV
передбачено, що про повернення
стягувачу виконавчого документа та
авансового внеску державний
виконавець виносить постанову з
обов'язковим мотивуванням підстав її
винесення, яка затверджується
начальником відділу, якому він
безпосередньо підпорядкований.

Згідно Рекомендацій Комітету
Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно
здійснення адміністративними органами
влади дискреційних повноважень,
прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р.
на 316-й нараді, під дискреційними
повноваженнями слід розуміти
повноваження, які адміністративний
орган, приймаючи рішення, може
здійснювати з певною свободою розсуду,
тобто, коли такий орган може обирати з
кількох юридично допустимих рішень те,
яке він вважає найкращим за даних
обставин.

Суд також звертає увагу на положення
Постанови Вищого адміністративного
суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою
встановлено, що з огляду на положення
Кодексу адміністративного судочинства
України щодо компетенції
адміністративного суду, останній не
може підміняти інший орган державної
влади та перебирати на себе
повноваження щодо вирішення питань,
які законодавством віднесені до
компетенції цього органу державної
влади.

Отже, адміністративний суд, у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень, виконуючи завдання
адміністративного судочинства щодо
перевірки відповідності їх прийняття
(вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу
адміністративного судочинства
України, критеріям, не втручається та
не може втручатися у дискрецію (вільний
розсуд) суб'єкта владних повноважень
поза межами перевірки за названими
критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного
судочинства України свідчить про те, що
завдання адміністративного
судочинства полягає не у забезпеченні
ефективності державного управління, а
в гарантуванні дотримання прав та
вимог законодавства, інакше було б
порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує
надання адміністративному суду
адміністративно-дискреційних
повноважень, оскільки ключовим його
завданням є здійснення правосуддя.

Отже, під дискреційним повноваженням
суд розуміє таке повноваження, яке
надає певний ступінь свободи
адміністративному органу при
прийнятті рішення, тобто, коли у межах,
що визначені законом, адміністративний
орган має можливість самостійно (на
власний розсуд) вибрати один з кількох
варіантів рішення. Суд є
правозастосовуючим органом, тобто, не
створюючи нових правових норм, не
підміняючи собою органи виконавчої та
законодавчої влади, на підставі закону
у встановленому процесуальним законом
порядку вирішує справи.

Зважаючи, що виключно до повноважень
державного виконавця належить
прийняття постанови про повернення
виконавчого документа стягувачу, суд,
будучи правозастосовним органом, не
може втручатись в дискреційні
повноваження суб'єкта владних
повноважень та підміняти собою органи
виконавчої служби, а відтак позовні
вимоги в цій частині не підлягають
задоволенню.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах
щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України
розгляд і вирішення справ в
адміністративних судах здійснюються
на засадах змагальності сторін та
свободи в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
суд при вирішенні справи керується
принципом законності, відповідно до
якого вирішує справи відповідно до
Конституції України та законів
України, а також міжнародних договорів,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу. В
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Зважаючи, що суд прийшов до висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог, підстави для присудження
здійснених позивачем судових витрат з
Державного бюджету України, з
урахуванням вимог ст. 94 КАС України,
відсутні.

Керуючись ст.ст. 11, 94, 158-163 КАС України
суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку шляхом подачі в
Окружний адміністративний суд міста
Києва апеляційної скарги на постанову
протягом десяти днів з дня її
проголошення. Копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає до Київського апеляційного
адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у
строк, встановлений ст. 186 КАС України,
постанова набирає законної сили після
закінчення цього строку.

Суддя
Є.В. Аблов