Справа № 2а-8772/11
Суддя: Обрізко І.М.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року
Справа №
48291/12/9104

Львівський апеляційний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Обрізко І.М.,

суддів
Іщук Л.П., Левицької Н.Г.

розглянувши в порядку письмового
провадження в місті Львові апеляційну
скаргу управління праці, соціальних
питань та у справах захисту населення
від наслідків Чорнобильської
катастрофи Камінь - Каширської
районної державної адміністрації
Волинської області на постанову Камінь
- Каширського районного суду
Волинської області від 15 липня 2011 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до
управління праці, соціальних питань та
у справах захисту населення від
наслідків Чорнобильської катастрофи
Камінь - Каширської районної державної
адміністрації Волинської області про
визнання незаконними дій відповідача
та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В
И В :

Сторона позивача звернулася 16.05.2011 року
в суд з адміністративним позовом, в
якому просив стягнути з відповідача на
його користь недоплачені кошти,
передбачені ст.37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали від наслідків
Чорнобильської катастрофи» в межах
строку позовної давності до зміни
законодавства, яке передбачає такі
виплати.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що сторона
відповідача повинна йому виплачувати
щомісячну грошову допомогу у зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства в
розмірі 40 відсотків від мінімальної
заробітної плати.

Постановою Камінь - Каширського
районного суду Волинської області від
15 липня 2011 року в порядку скороченого
провадження позовні вимоги задоволено.
Визнано неправомірними дії
відповідача та зобов'язано здійснити
нарахування та виплату позивачу
грошової допомоги в зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства у
розмірі 40 відсотків мінімальної
заробітної плати за період з 16
листопада 2010 року до настання обставин,
з якими закон пов'язує припинення
виплати згаданої допомоги у вказаному
розмірі з урахуванням виплачених сум
на підставі положень ст. 37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Не погодившись із зазначеним судовим
рішенням сторона відповідача подала
апеляційну скаргу, з якої із-за
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить його
скасувати та постановити рішення, яким
відмовити позивачу в задоволенні
позову.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив, оцінив обставини по
справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Колегією суддів встановлено та
підтверджено наявними у справі
матеріалами, що позивач є потерпілою
особою від Чорнобильської катастрофи,
проживає в населеному пункті, який
відповідно до Переліку населених
пунктів відноситься до радіоактивно
забруднених внаслідок Чорнобильської
катастрофи затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 106 від 23
липня 1991 року до зон гарантованого
добровільного відселення.

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що позивач є особою,
віднесеною до 3-ої категорії громадян,
які постраждали внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України
«Про статус та соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи»
громадянам, які проживають на
територіях радіоактивного
забруднення, виплачується щомісячна
грошова допомога у зв'язку з обмеженням
споживання продуктів харчування
місцевого виробництва та особистого
підсобного господарства - у зоні
гарантованого добровільного
відселення в розмірі 40 відсотків від
мінімальної заробітної плати.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 152
Конституції України закони, інші
правові акти або їх окремі положення,
що визнані неконституційними,
втрачають чинність з дня ухвалення
Конституційним Судом України рішення
про їх неконституційність.

Рішенням Конституційного Суду України
від 22.05.2008 року у справі № 1-28/2008, визнано
неконституційними зазначені положення
Закону України «Про державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України»,
тому з 22 травня 2008 року позивач має
право на отримання грошової допомоги,
передбаченої ст. 37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Згідно з положеннями частини 4 ст. 9 КАС
України, у разі невідповідності
нормативно-правового акта Конституції
України, закону України, міжнародному
договору, згода на обов'язковість якого
надана Верховною Радою України, або
іншому правовому акту суд застосовує
правовий акт, який має вищу юридичну
силу.

Отже, за конституційними нормами,
виходячи з пріоритетності законів над
підзаконними актами, безпідставними є
покликання апелянта, що при визначенні
розміру належної позивачу грошової
допомоги, слід застосовувати не ст. 37
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи», а постанову Кабінету
Міністрів України «Про компенсаційні
виплати особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
від 26 липня 1996 року № 830, оскільки
остання істотно звужує обсяг
встановлених законом прав позивача.

Надання законодавцем Кабінету
Міністрів України права визначати
порядок виплат особам, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи,
не означає, що останній, встановлюючи
такий порядок, може допустити звуження
змісту та обсягу прав таких осіб,
встановлених цим же Законом. Тобто,
Кабінет Міністрів України повинен був
встановити зазначений порядок, не
порушуючи положень цього Закону.

Із змісту статті 37 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» випливає,
що під час визначення розміру належної
позивачу грошової допомоги за основу
береться мінімальна заробітна плата,
розмір якої встановлюється
спеціальним законом або законом про
Державний бюджет України на
відповідний рік, в даному випадку
Законом України «Про державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України».

Разом з тим, згідно із Положенням про
Міністерство соціальної політики
України, затвердженим Указом
Президента України від 06 квітня 2011 року
№ 389/2011, Мінсоцполітики України є
головним органом у системі центральних
органів виконавчої влади із
забезпечення реалізації державної
політики у сфері соціального захисту
населення і соціального
обслуговування населення та згідно ст.
22 Бюджетного кодексу України є
головним розпорядником бюджетних
коштів. Міністерство соціальної
політики України відповідно до
покладених на нього завдань, зокрема,
організовує роботу щодо виплати
передбачених законодавством України
компенсацій та допомоги громадянам,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи.

Відтак, колегія суддів приходить до
висновку про те, що саме на управління
праці, соціальних питань та у справах
захисту населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи покладено
обов'язок проводити виплату щорічної
допомоги на оздоровлення.

Отже з урахуванням наведеного, та
враховуючи ч. 2 ст. 99 КАС України, суд
першої інстанції правильно прийшов до
висновку, зобов'язавши відповідача
здійснити нарахування та виплату
позивачу грошової допомоги в зв'язку з
обмеженням споживання продуктів
харчування місцевого виробництва та
особистого підсобного господарства у
розмірі 40 відсотків мінімальної
заробітної плати за період з 16
листопада 2010 року до настання обставин,
з якими закон пов'язує припинення
виплати згаданої допомоги у вказаному
розмірі з урахуванням виплачених сум
на підставі положень ст. 37 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи, а також відсутня
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 183-2, 195, 196, 197, 198 п.1 ч.1, 200,
205, 206, 254 КАС України, Львівський
апеляційний адміністративний суд,-

У Х В А Л И
В :

Апеляційну скаргу управління праці,
соціальних питань та у справах захисту
населення від наслідків
Чорнобильської катастрофи Камінь -
Каширської районної державної
адміністрації Волинської області
залишити без задоволення, постанову
Камінь - Каширського районного суду
Волинської області від 15 липня 2011 року
по справі № 2а-8772/11, без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному
оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя
І.М. Обрізко

Судді
Л.П. Іщук

Н.Г. Левицька