Справа № 809/3864/14
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р.
Справа № 809/3864/14

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді Матуляка Я.П.

Суддів: Остап'юка С.В.,

Микитюка Р.В.,

при секретарі Бойко Л.М.

за участю:

представника позивача - Ковалюк Г.І.

представника відповідача - Соповського
І.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду
адміністративну справу

за позовом: Державної
податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області

до відповідача: Державної
виконавчої служби України

про визнання дій неправомірними,
скасування постанови від 03.11.2014 року ВП
№45301531та зобов'язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

20.11.2014 року Державна податкова
інспекція у м. Івано-Франківську
Головного управління Міндоходів в
Івано-Франківській області звернулася
до суду з адміністративним позовом до
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
про визнання неправомірними дій
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
ДВС України щодо відмови у прийнятті до
провадження виконавчого документа та у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа №2а-2395/11/0970 виданого 10.10.2014 року,
скасування постанови від 03.11.2014 року та
зобов'язання повторно переглянути
заяву ДПІ у м. Івано-Франківську.

Ухвалою Івано-Франківського окружного
адміністративного суду від 01.12.2014 року
було проведено заміну відповідача
належним відповідачем - Державною
виконавчою службою України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
державним виконавцем безпідставно, в
порушення вимог статей 17, 19, 25 Закону
України «Про виконавче провадження»,
відмовлено у прийнятті до провадження
виконавчого документа та у відкритті
виконавчого провадження з примусового
виконання виконавчого листа від 10.10.2014
року за №2а-2395/11/0970, виданого
Івано-Франківським окружним
адміністративним судом. Позивач вважає
дії державного виконавця
неправомірними, а постанову від 03.11.2014
року ВП №45301531 про відмову у відкритті
виконавчого провадження такою, що
підлягає скасуванню, оскільки остання,
не містить передбачених законом
обставин, які виключають можливість
здійснення виконавчого провадження. У
зв'язку з наведеним, податковий орган
просив зобов'язати відповідача
повторно розглянути заяву ДПІ у м.
Івано-Франківську про відкриття
виконавчого провадження.

Представник позивача у судовому
засіданні заявлені вимоги підтримала з
підстав, викладених в
адміністративному позові.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив. З
посиланням на положення Закону України
«Про виконавче провадження», статті 95-99
Податкового кодексу України, суду
пояснив, що оскаржувана постанова
прийнята в зв'язку з тим, що чинне
законодавство передбачає окремий
порядок виконання судових рішень про
стягнення коштів у рахунок погашення
податкового боргу. При цьому органи
державної виконавчої служби до цієї
процедури не залучаються, так як
процедура погашення податкового боргу
є самостійною процедурою, яка
регулюється Податковим кодексом
України, а не Законом України «Про
виконавче провадження». На думку
відповідача, пред'явлений виконавчий
документ підлягає виконанню не
органами ДВС, а контролюючими органами
в розумінні Податкового кодексу
України. З цих підстав просив суд, в
задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали
адміністративної справи, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, колегією суддів встановлено
наступне.

Постановою Івано-Франківського
окружного адміністративного суду від
10.11.2014 року за №2а-2395/11/0970 стягнуто на
користь Державного бюджету України з
рахунків у банках, що обслуговують
Івано-Франківське обласне державне
об'єднання спиртової та
лікеро-горілчаної промисловості та за
рахунок готівки, що йому належить
податковий борг з сплати податку на
додану вартість та акцизного збору на
лікеро-горілчану продукцію в розмірі 13
660 840 гривень. Вказана постанова набрала
законної сили 19.08.2014 року.

На виконання даного судового рішення
10.10.2014 року Івано-Франківським окружним
адміністративним судом виданий
відповідний виконавчий лист за №
2а-2395/11/0970.

Судом встановлено, що вищевказаний
виконавчий лист направлено до відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України.

03.11.2014 року головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Кошкером І.А. винесено
постанову (ВП №45301531) про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа від 10.10.2014 року за № 2а-2395/11/0970.

Відділом примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
супровідним листом від 04.11.2014 року дану
постанову направлено до ДПІ у м.
Івано-Франківську, яку останньою
отримано 10.11.2014 року, що
підтверджується відтиском штампу на
супровідному листі.

Слід зазначити, що частиною 5 статті 124
Конституції України передбачено, що
судові рішення ухвалюються судами
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій території України.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 даного Закону
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Згідно частин 1, 2 статті 2 Закону
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України «Про державну виконавчу
службу».

Державний виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав та
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб (частина 1 статті 6
Закону).

Згідно частини 1, абзацу 2 частини 2
статті 11 цього Закону державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Відповідно до частини 1, пункту 8
частини 2 статті 17 Закону України «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом. Такими
виконавчими документами серед іншого
можуть бути виконавчі листи, що
видаються судами.

Статтею 25 Закону України «Про
виконавче провадження» визначено, що
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення такого документа до
виконання, він відповідає вимогам,
передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби (частина 1).

Відповідно до дослідженої судом
оскаржуваної постанови від 03.11.2014 року
головним державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень ДВС
України Кошкером І.А. відмовлено у
прийнятті до провадження виконавчого
документа та у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа від 10.10.2014 року за
№2а-2395/11/0970, виданого
Івано-Франківським окружним
адміністративним судом, з підстав
визначених пунктами 4, 8 частини 1 статті
26 Закону України «Про виконавче
провадження».

Пунктом 4 частини 1 статті 26 Закону
України «Про виконавче провадження»
встановлено, що державний виконавець
відмовляє у відкритті виконавчого
провадження у разі пред'явлення
виконавчого документа до органу
державної виконавчої служби не за
місцем або не за підвідомчістю
виконання рішення.

Згідно пункту 8 частини 1 статті 26
даного Закону державний виконавець
відмовляє у відкритті виконавчого
провадження у разі наявності інших
передбачених законом обставин, що
виключають здійснення виконавчого
провадження.

Як вбачається з оскаржуваної
постанови, вимоги п.4 ч.1 ст.26 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець пов?язує з іншими
передбаченими законом обставинами, що
виключають здійснення виконавчого
провадження (п.8 ч.1 ст.26 Закону), так як
окремих підстав визначених цим пунктом
(п.4 ч.1 ст.26 Закону) ним не наведено. В той
же час, як інші обставини державний
виконавець визначає положення статей
95-99 Податкового кодексу України, якими
визначено особливий порядок стягнення
податкового боргу платників податків -
юридичної особи. В силу приписів статті
95 цього Кодексу органами, на які
покладено обов'язок щодо виконання
рішень суду про стягнення коштів з
платника податків у рахунок погашення
його податкового боргу, є контролюючі
органи, у даному випадку податкові
органи. При цьому органи державної
виконавчої служби до цієї процедури не
залучаються.

Суд не може погодитись з таким
твердженням державного виконавця
враховуючи наступне.

Статтею 95 Податкового кодексу України
встановлено, що контролюючий орган
здійснює за платника податків і на
користь держави заходи щодо погашення
податкового боргу такого платника
податків шляхом стягнення коштів, які
перебувають у його власності, а в разі
їх недостатності - шляхом продажу майна
такого платника податків, яке
перебуває у податковій заставі (пункт
95.1).

Стягнення коштів з рахунків платника
податків у банках, обслуговуючих
такого платника податків, здійснюється
за рішенням суду, яке направляється до
виконання контролюючим органам, у
розмірі суми податкового боргу або
його частини (пункт 95.3).

Якщо достатні для погашення
податкового боргу кошти відсутні,
контролюючий орган відповідно до
абзацу 2 пункту 95.3 статті 95 Податкового
кодексу України звертається до суду з
позовом про надання дозволу на
погашення всієї суми податкового боргу
за рахунок майна платника податків, що
перебуває у податковій заставі. Таке
погашення здійснюється на підставі
зазначеного рішення суду та прийнятого
на його підставі рішення органу
доходів і зборів шляхом продажу майна
платника податків на публічних торгах
та/або торгівельними організаціями у
порядку визначеному пунктами 95.7-95.21
статті 95 Податкового кодексу України.

З аналізу наведеної норми випливає, що
Податковим кодексом України
встановлено окремий порядок виконання
судових рішень про стягнення коштів з
платника податків у рахунок погашення
податкового боргу. Органами стягнення
за такими рішеннями, які здійснюють за
платника податків і на користь держави
заходи щодо погашення податкового
боргу такого платника податків, є
контролюючі органи в розумінні
Податкового кодексу України, до яких
належить і ДПІ у м. Івано-Франківську.

Проте, вказані положення Податкового
кодексу України не виключають
можливості примусового виконання
державною виконавчою службою
виконавчого листа, виданого за судовим
рішенням, яке набрало законної сили, у
порядку, визначеному Законом України
"Про виконавче провадження", який є
спеціальним законом, що визначає умови
і порядок виконання рішень судів, що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку.

При цьому суд зазначає, що частиною 1
статті 258 Кодексу адміністративного
судочинства України встановлено, що за
кожним судовим рішенням, яке набрало
законної сили або яке належить
виконати негайно, за заявою осіб, на
користь яких воно ухвалено, чи
прокурора, який здійснював у цій справі
представництво інтересів громадянина
або держави в суді, видається один
виконавчий лист. Згідно частини 2 цієї
статті виконавчий лист видається судом
першої інстанції.

Вказана норма є імперативною, а відтак
посилання державного виконавця в
оскаржуваній постанові на те, що
адміністративні суди не повинні
видавати органам доходів і зборів
виконавчі листи для примусового
виконання судових рішень про стягнення
відповідних коштів у рахунок погашення
податкового боргу платника податків -
юридичної особи, суд вважає
безпідставними і необґрунтованими та
такими, що зроблені з перевищенням
наданих посадовій особі повноважень.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
головним державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кошкером І.А. в порушення вимог Закону
України «Про виконавче провадження»
безпідставно відмовлено у прийнятті до
провадження виконавчого документа та у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа від 10.10.2014 року за №2а-2395/11/0970,
визначених пунктами 4, 8 частини 1 статті
26 Закону України «Про виконавче
провадження». Як наслідок, постанова
про відмову у відкритті виконавчого
провадження від 03.11.2014 року є
протиправною та такою, що підлягає
скасуванню, а позовні вимоги у цій
частині - до задоволення.

Що стосується позовної вимоги про
зобов'язання відповідача повторно
переглянути заяву ДПІ у м.
Івано-Франківську, то слід зазначити
наступне.

Так, Законом України «Про виконавче
провадження» визначено, що примусове
виконання рішень здійснюють державні
виконавці. З цією метою останніх
наділено дискреційними повноваженнями
при прийнятті ними управлінського
рішення.

При цьому суд зазначає, що саме
державний виконавець до прийняття
виконавчого документа до виконання та
відкриття виконавчого провадження в
силу приписів частини 1 статті 25 Закону
України «Про виконавче провадження»
зобов'язаний вирішити питання про те,
чи не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, чи він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, та чи пред'явлений до
виконання до відповідного органу
державної виконавчої служби.

Таким чином, відкриттю виконавчого
провадження передує вирішення
державним виконавцем питання про
відповідність виконавчого документа -
виконавчого листа від 10.10.2014 року за
№2а-2395/11/0970, вимогам статей 18-25 Закону
України «Про виконавче провадження».
Відтак, тільки за відсутності
обставин, визначених Законом України
«Про виконавче провадження», які б
служили підставою для відмови у
відкритті виконавчого провадження,
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до провадження даний
виконавчий документ та відкрити
виконавче провадження.

Враховуючи вищевикладене та з
урахуванням висновків суду щодо
протиправності оскаржуваної
постанови, та як наслідок, її
скасування, суд дійшов висновку, що
позовна вимога про зобов'язання
відповідача повторно розглянути заяву
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області щодо
примусового виконання виконавчого
листа від 10.10.2014 року за №2а-2395/11/0970,
також підлягає до задоволення.

В той же час, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що позовна вимога
щодо визнання неправомірними дій
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
ДВС України щодо відмови у прийнятті до
провадження виконавчого документа та у
відкритті виконавчого провадження з
примусового виконання виконавчого
листа №2а-2395/11/0970 виданого 10.10.2014 року,
не підлягає до задоволення, оскільки,
винесення оскаржуваної є наслідком
таких дій та охоплюється визначенням
її протиправності. Як наслідок, колегія
суддів приходить до висновку, що в цій
частині, заявлений адміністративний
позов не підлягає до задоволення.

Частиною 2 статті 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Підсумовуючи все вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку,
що позов слід задовольнити частково.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та
скасувати постанову головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Кошкера І.А. від 03.11.2014 року ВП №45301531 про
відмову у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа від 14.10.2014 року за №
2а-2395/11/0970.

Зобов'язати Державну виконавчу службу
України повторно розглянути заяву
Державної податкової інспекції у м.
Івано-Франківську Головного
управління Міндоходів в
Івано-Франківській області щодо
примусового виконання виконавчого
листа від 10.10.2014 року за № 2а-2395/11/0970 про
стягнення з рахунків у банках, що
обслуговують Івано-Франківське
обласне державне об'єднання спиртової
та лікеро-горілчаної промисловості та
за рахунок готівки, що йому належать,
податковий борг з сплати податку на
додану вартість та акцизного збору на
лікеро-горілчану продукцію в розмірі
13660840 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку. Відповідно до
статті 186 Кодексу адміністративного
судочинства України, апеляційна скарга
на постанову суду першої інстанції
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до
Львівського апеляційного
адміністративного суду через
Івано-Франківський окружний
адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, встановленого Кодексом
адміністративного судочинства
України, якщо таку скаргу не було
подано.

Головуючий суддя:
/підпис/ Матуляк Я.П.

Судді:
/підпис/ Остап'юк С.В.

/підпис/ Микитюк Р.В.

Постанова складена в повному
обсязі 08.12.2014 року.