Справа № 2а-13510/12/2670
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року м. Київ
К/800/18181/13

Вищий адміністративний суд України у
складі колегії суддів:

Малиніна В.В. (доповідач), Загороднього
А.Ф., Швеця В.В.,

провівши попередній розгляд
касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 21 листопада 2012 року та
ухвалу Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Державної міграційної служби України
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Іраку ОСОБА_1 (далі-
позивач) звернувся до суду з позовом до
Державної міграційної служби України
(далі - відповідач) про визнання
неправомірним та скасування рішення
відповідача від 10 серпня 2012 року № 46-12
про відмову у визнанні позивача
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні, а також
зобов'язання відповідача повторно
розглянути заяву позивача про визнання
його біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту в Україні,
відповідно до чинного законодавства.

В обґрунтування позову
представник позивача зазначила, що
оскаржуване рішення прийнято з
порушенням положень Закону України
"Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасово захисту" , а
тому є таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 21
листопада 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить їх рішення скасувати та
постановити рішення, яким задовольнити
позов.

Заслухавши доповідь судді Вищого
адміністративного суду України
стосовно обставин, необхідних для
прийняття рішення судом касаційної
інстанції, перевіривши і обговоривши
доводи касаційної скарги, правильність
правової оцінки обставин справи та
застосування судами норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.223 КАС
України, суд касаційної інстанції за
наслідками розгляду касаційної скарги
має право залишити касаційну скаргу
без задоволення, а судові рішення - без
змін.

Відмовляючи в позові, суди
виходили з того, що позовні вимоги є
необґрунтованими, недоведеними, а тому
не підлягають задоволенню у повному
обсязі. Доказів про обґрунтованість
побоювань за особисту небезпеку та
переслідувань на батьківщині
позивачем не наведено.

Із зазначеним висновком колегія
суддів погоджується і вважає
необхідним зауважити на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що позивач є громадянином
Іраку, віросповідання - іслам, суніт.
Позивач з Іраку вперше виїхав у 1991 році
через проблеми на роботі, оскільки він
працював на посаді виконавчого
інженера складу, що забезпечував
технікою Адміністрацію Президента. У
період із 1991 по 2001 роки декілька разів
повертався та знову залишав Ірак.
Країну громадянської належності
залишив легально, до України прибув
нелегально у січні 2003 року. До прибуття
в Україну у 2003 році жив та працював в
Йорданії (із 2001 по 2003 роки), також 3 дні
перебував у Сирії (м.Дамаск) та 10 днів у
Російській Федерації (м.Москва). До
відповідних органів за набуттям
статусу біженця не звертався. Основною
причиною виїзду назвав проблеми, що
мали місце 24 роки тому, а саме:
накладення штрафу через зіпсоване
електричне обладнання на центральному
складі, на якому працював інженером у
період із 1980 по 1988 роки для
забезпечення Адміністрації
Президента. Про факти переслідування
або наявності погроз не повідомив.

Судами встановлено, що позивач,
прибувши до України у 2003 році з причин,
про які він зазначив у заяві про
надання йому статусу біженця або особи,
що потребує додаткового захисту,
звернувся до органів ДМС України
тільки у січні 2012 року, що суперечить,
зокрема, умовам, визначеним Директивою
Європейського Союзу "Про мінімальні
стандарти кваліфікації громадян
третіх країн та осіб без громадянства
як біженців чи осіб, що потребують
іншої форми міжнародного захисту, та
суть захисту, що надається".

Позивач не довів обставин його
переслідування за ознаками раси,
віросповідання, національності,
громадянства (підданства), належності
до певної соціальної групи або
політичних переконань у Іраку.

Згідно із заявою від 23 січня 2012
року № 10 позивач, звернувся до
Управління у справах біженців
Головного управління Державної
міграційної служби України в місті
Києві для отримання статусу біженця
або особи, яка потребує додаткового
захисту.

Рішенням відповідача від 17 травня
2012 року № 46-12 підтримано висновок ГУ
ДМС в місті Києві та відмовлено
позивачу у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, про що позивача повідомлено ГУ
ДМС України в місті Києві від 21
червня 2012 року за № 24.

Відповідно до ст. 14 Загальної
декларації прав людини від 10 грудня 1948
року, кожна людина має право шукати
притулку від переслідувань в інших
країнах.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод від 4 листопада 1950
року (текст ратифіковано із заявами та
застереженнями 17 липня 1997
року), нікого не може бути піддано
катуванню або нелюдському чи такому, що
принижує гідність, поводженню або
покаранню.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються Законом України
«Про біженців та осіб, які потребують
додаткового або тимчасового захисту»,
відповідно до статті 1 якого біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутись до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту,
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування
наявності умов для надання статусу
біженця знаходить своє підтвердження у
міжнародно-правових документах. Згідно
з п. 195 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року), у кожному окремому випадку всі
необхідні факти повинні бути надані в
першу чергу самим заявником, і тільки
після цього особа, уповноважена
здійснювати процедуру надання статусу
біженця (перевіряючий), повинна оцінити
всі твердження і достовірність
переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про
статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону
України «Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту», поняття
«біженець» включає чотири основні
підстави, за наявності яких особі може
бути наданий статус біженця. До таких
підстав відносяться: знаходження особи
за межами країни своєї національної
належності або, якщо особа не має
визначеного громадянства - за межами
країни свого колишнього місця
проживання; неможливість або
побоювання користуватись захистом
країни походження; наявність цілком
обґрунтованих побоювань стати жертвою
переслідувань; побоювання стати
жертвою переслідувань повинно бути
пов'язано з причинами, які вказані в
Конвенції про статус біженців 1951 року,
а саме: расова належність, релігія,
національність (громадянство),
належність до певної соціальної групи,
політичні погляди.

При цьому, «побоювання стати
жертвою переслідувань» складається із
суб'єктивної та об'єктивної сторін.
Суб'єктивна сторона полягає у
наявності в особи «побоювання».
«Побоювання» є оціночним судженням,
яке свідчить про психологічну оцінку
особою ситуації, що склалась навколо
неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної
оцінки особа вирішила покинути країну
і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними. Факти
обґрунтованості побоювань
переслідування (загальну інформацію в
країні походження біженця) можуть
отримуватись від біженця, та незалежно
від нього - з різних достовірних джерел
інформації, наприклад, з публікацій у
засобах масової інформації, з
повідомлень національних чи
міжнародних неурядових правозахисних
організацій, із звітів Міністерства
закордонних справ тощо.

Суди дійшли висновку, що позивач
звернувся до відповідача не з метою
отримання міжнародного захисту, а
виключно в пошуках легалізації на
території України.

З огляду на вищевикладене,
обставини, на які посилається позивач,
як на підставу для надання їй статусу
біженця в Україні, не вказують на
наявність у нього об'єктивних причин
для побоювання стати жертвою
переслідувань у країні походження за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань.

Вище зазначене свідчить про
відсутність умов для надання позивачу
статусу біженця.

Посилаючись на викладене, суди
попередніх інстанцій прийшли до
обґрунтованих висновків, що Державна
міграційна служба України діяла в
межах повноважень та у спосіб,
передбачений законодавством України,
та правомірно відмовила позивачу у
наданні статусу біженця.

Висновки судів попередніх
інстанцій є правильними,
обґрунтованими, відповідають нормам
матеріального та процесуального права,
підстави для скасування чи зміни
оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи, які містяться в касаційній
скарзі, висновків судів та обставин
справи не спростовують.

Відповідно до частини першої
статті 224 КАС України суд касаційної
інстанції залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
21 листопада 2012 року та ухвалу
Київського апеляційного
адміністративного суду від 28 лютого 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі і
оскарженню не підлягає.

Судді:

В.В.Малинін

А.Ф.Загородній

В.В.Швець