Справа № 1570/938/12
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року м. Київ
К/9991/73153/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України в
складі:

головуючого - судді суддівТракало
В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка
М.І.,розглянувши в порядку письмового
провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на постанову Одеського
окружного адміністративного суду від 23
червня 2012 року та ухвалу Одеського
апеляційного адміністративного суду
від 30 жовтня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Головного
управління державної міграційної
служби України в Одеській області про
визнання неправомірними і скасування
рішень та зобов'язання вчинити певні
дії,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року ОСОБА_4 та у
березні 2012 року ОСОБА_5 звернулись до
суду із вказаним позовом до
відповідача. Просили визнати нечинними
та скасувати рішення Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області від 17
січня 2012 року № 5 та від 17 лютого 2012 року
№ 15 про відмову в оформленні
документів для вирішення питання про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, та
зобов'язання прийняти рішення про
оформлення зазначених документів.

Посилались на те, що є
громадянами Узбекистану, але не можуть
повернутися до своєї країни, оскільки
мають обґрунтовані побоювання стати
жертвою переслідувань по причині
належності до певної соціальної групи,
а тому були змушені покинути країну.
Зазначали, що рішення відповідача про
відмову в оформленні документів для
вирішення питання про визнання їх
біженцями або особами, які потребують
додаткового захисту, є
необґрунтованими.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 23 червня 2012
року, залишеною без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від
30 жовтня 2012 року, відмовлено у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивачі,
посилаючись на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просять скасувати вказані судові
рішення та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Перевіривши правильність застосування
судами норм матеріального й
процесуального права, правової оцінки
обставин у справі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є
громадянами Узбекистану, подружжям.
Після Андижанських подій в 2005 році
батько ОСОБА_4 покинув країну. Згодом
позивачі дізнались, що батько
знаходиться в США, має статус біженця
та вирішили всією родиною переїхати до
США. Задля цього спочатку переїхали до
Росії та чекали там оформлення
документів 7 місяців. ОскількиҐ,
документи так і не були оформлені,
позивачі вирішили спробувати оформити
документи в Україні, тому і переїхали.

У січні 2011 року ОСОБА_5 та у грудні
2011 року ОСОБА_4 звернулись до Головного
управління Державної міграційної
служби України в Одеській області із
заявами про надання їм статусу біженця.
Проте рішеннями Головного управління
Державної міграційної служби в
Одеській області від 17 січня 2012 року № 5
та від 17 лютого 2012 року № 15 позивачам
відмовлено в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суди попередніх інстанцій виходили з
того, що позивачами не наведено
обґрунтованої аргументації своїх
побоювань щодо особистої небезпеки та
переслідувань на батьківщині.
Обставини залишення позивачами своєї
країни, які були ними повідомлені,
спростовують їх твердження про
переслідування за ознаками належності
до певної соціальної групи. Крім того,
позивачі не приховують факт, що Україна
є місцем тимчасового перебування під
час підготовки документів для виїзду
до США, а тому міграційна служба
прийшла до вірного висновку про
відсутність умов для оформлення
документів щодо розгляду питання
відносно отримання статусу біженця.

За правилами ст. ст. 2, 3 Закону України
"Про біженців" (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
біженцям гарантується захист державою
України, забезпечення гарантування
відповідних прав на рівні з
громадянами України.

Відповідно до абзацу 5 статті 10
вказаного Закону, статус біженця не
надається особі, стосовно якої
встановлено, що умови, передбачені
абзацом 2 статті 1 цього Закону,
відсутні.

Абзацом 2 статті 1 Закону України "Про
біженців" визначено, що біженець -
особа, яка не є громадянином України і
внаслідок цілком обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань, перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ст. 1 вищезазначеного
Закону особа, яка потребує додаткового
захисту, - особа, яка не є біженцем
відповідно до Конвенції про статус
біженців 1951 року і Протоколу щодо
статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання.

Судами обґрунтовано зазначено,
що заява позивачів є очевидно
необґрунтованою у зв'язку з
відсутністю обґрунтованих побоювань
стати жертвами переслідувань за
ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань та стосовно якої
встановлено, що загрози її життю,
безпеці чи свободі в країні походження
через побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність,
поводження чи покарання - не існує,
передбачених пунктами 1 чи 13
частини 1 статті 1 цього Закону
обставин.

Крім того, у даному випадку
відсутні обґрунтовані підстави
вважати, що мали місце переслідування,
оскільки після залишення своєї
батьківщини позивачі ще сім місяців
проживали в Росії, не намагаючись
повернутись до Узбекистану, до
офіційних органів цієї країни з
проханням про легалізацію їх на її
території не звертались. Основною
причиною їх перебування в Росії, а
також приїзду до України було
очікування оформлення документів для
переїзду до США, чого позивачі не
приховували та в анкеті заявляли, що
метою переїзду до США є краще життя та
з"єднання всієї родини. Отже, позивачі
не звернулись за отриманням статусу
біженця в першій безпечній країні, а
вибирали для себе країну кращого
проживання, що в свою чергу є
намаганням знайти країну з кращими
умовами життя, а тому позивачі є не
біженцями, а економічними іммігрантами
і на них розповсюджуються не норми
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту", а норми Закону
України "Про імміграцію".

За таких обставин, коли умов,
передбачених ст. 1 Закону України "Про
біженців", не встановлено, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, дійшов
обґрунтованого висновку про
правомірність відмови відповідача у
наданні позивачам статусу біженця.

Відповідно до вимог частини 1
статті 220 Кодексу адміністративного
судочинства України суд касаційної
інстанції не може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

За правилами статті 224 цього
Кодексу суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права безпідставні, не ґрунтуються на
доказах та спростовуються висновками
судів.

Тому колегія суддів, перевіривши у
межах доводів касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального та процесуального,
приходить до висновку, що касаційну
скаргу необхідно залишити без
задоволення, а судові рішення - без
змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
залишити без задоволення, а постанову
Одеського окружного адміністративного
суду від 23 червня 2012 року та ухвалу
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 30 жовтня 2012
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копій
особам, які беруть участь у справі,
оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В.
Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк