Справа № 826/5436/14
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5436/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

Іменем України

09 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді суддів при
секретаріБорисюк Л.П., Петрика І.Й.,
Собківа Я.М. Чайка О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні адміністративну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 19 червня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до Кабінету
Міністрів України, Міністерства
соціальної політики України про
визнання постанови Кабінету Міністрів
України № 102 від 16.04.2014 недійсною в
частині, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до
Окружного адміністративного суду м.
Києва із позовом до Кабінету Міністрів
України, Міністерства соціальної
політики України в якому просив:

- визнати Постанову Кабінету Міністрів
України № 102 від 16.04.2014 в частині
встановлення меншого розміру
одноразової грошової допомоги
інвалідам війни І групи, ніж
передбачено ч. 5 ст. 13 Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» недійсною;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України
забезпечити фінансування перерахунку
та виплати ОСОБА_5 одноразової допомоги
за 2014 рік у відповідності з ч. 5 ст. 13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» у розмірі 10 мінімальних
пенсій за віком, у відповідності з ч. 1
ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування»;

- зобов'язати Міністерство соціальної
політики України виконати перерахунок
коштів структурним підрозділам
соціального захисту для перерахунку та
виплати ОСОБА_5 одноразової допомоги за
2014 рік у відповідності з ч. 5 ст. 13 Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту» у
розмірі 10 мінімальних пенсій за віком,
у відповідності з ч. 1 ст. 28 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування».

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 19
червня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим
рішенням суду, звернувся з апеляційною
скаргою, в якій зазначає, що
оскаржувана постанова суду не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права, а саме, судом
першої інстанції неповно з'ясовано та
не доведено обставини, що мають
значення для справи, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, в зв'язку з чим
просить скасувати постанову суду та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
правильного вирішення апеляційної
скарги, а особиста участь сторін в
судовому засіданні - не обов'язкова,
колегія суддів у відповідності до ч. 4
ст. 196 КАС України визнала можливим
проводити апеляційний розгляд справи
за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
відповідно до посвідчення серії
НОМЕР_1, виданого 22.05.2013 Управлінням
праці та соціального захисту населення
Самарської районної ради м.
Дніпропетровська, ОСОБА_5 є інвалідом
війни першої групи.

16 квітня 2014 року Кабінетом Міністрів
України прийнято Постанову «Деякі
питання виплати у 2014 році разової
грошової допомоги, передбаченої
Законами України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту» і «Про жертви нацистських
переслідувань»» № 102 (далі - Постанова
№ 102), якою з метою забезпечення виплати
разової грошової допомоги ветеранам
війни та особам, на яких поширюється
дія Законів України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» і «Про жертви
нацистських переслідувань», Кабінетом
Міністрів України постановлено,
зокрема, установити, що у 2014 році
виплату разової грошової допомоги до 5
травня, передбаченої Законами України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту» і «Про жертви
нацистських переслідувань», здійснює
Міністерство соціальної політики
шляхом перерахування коштів на
зазначені цілі структурним
підрозділам з питань соціального
захисту населення обласних, Київської
міської державної адміністрації, які
через відділення зв'язку або установи
банків перераховують їх на особові
рахунки громадян за місцем отримання
пенсії (особам, що не є пенсіонерами, -
за місцем їх проживання), у таких
розмірах: інвалідам війни та колишнім
малолітнім (яким на момент ув'язнення
не виповнилося 14 років) в'язням
концентраційних таборів, гетто та
інших місць примусового тримання,
визнаним інвалідами від загального
захворювання, трудового каліцтва та з
інших причин I групи - 2 575 гривень.

Вважаючи зазначені вище положення
Постанови № 102 протиправними та такими,
що порушують законні права та інтереси
позивача, останній звернувся до суду з
вищевказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що видання Кабінетом Міністрів
України постанови, якою визначені
розміри разової грошової допомоги
ветеранам війни, в тому числі інвалідам
війни першої групи, вчинено на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

З таким висновком суду колегія суддів
погоджується, виходячи з наступного.

Зі змісту ст. ст. 113, 116 Конституції
України вбачається, що Кабінет
Міністрів України як вищий орган у
системі органів виконавчої влади
забезпечує державний суверенітет і
економічну самостійність України,
здійснення внутрішньої і зовнішньої
політики держави, виконання
Конституції і законів України, актів
Президента України; вживає заходів
щодо забезпечення прав і свобод людини
і громадянина; забезпечує проведення
фінансової, цінової, інвестиційної та
податкової політики; політики у сферах
праці й зайнятості населення,
соціального захисту, освіти, науки і
культури, охорони природи, екологічної
безпеки і природокористування тощо.

Частиною 2 ст. 46 Конституції України
передбачено, що право на соціальний
захист гарантується, у тому числі,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Причому, як вбачається зі змісту
рішення Конституційного Суду України
від 25.01.2012 року № 3-рп/2012, за рахунок
бюджетних джерел забезпечується
соціальний захист широких верств
населення країни, серед яких особи, що
отримують пенсії та інші види
соціальних виплат та допомоги. Це
зобов'язує державу дотримуватися
частин першої, третьої статті 95
Основного Закону України, згідно з
якими бюджетна система України
будується на засадах справедливого і
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами і
територіальними громадами; держава
прагне до збалансованості бюджету
України.

Відповідно до правової позиції
Конституційного Суду України,
викладеної в рішенні від 26.12.2011 року №
20-рп/2011, передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними. Механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження балансу інтересів
усього суспільства. Крім того, такі
заходи можуть бути обумовлені
необхідністю запобігання чи усунення
реальних загроз економічній безпеці
України, що згідно з частиною першою
статті 17 Конституції України є
найважливішою функцією держави.

Отже, зміна механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги повинна
відбуватися відповідно до критеріїв
пропорційності та справедливості і є
конституційно допустимою до тих меж, за
якими ставиться під сумнів власне
сутність змісту права на соціальний
захист.

Крім того, у мотивувальній частині
рішення Конституційного Суду України
від 25.01.2012 року №3-рп/2012 зазначено, що
однією з ознак України як соціальної
держави є забезпечення
загальносуспільних потреб у сфері
соціального захисту за рахунок коштів
Державного бюджету України виходячи з
фінансових можливостей держави, яка
зобов'язана справедливо і неупереджено
розподіляти суспільне багатство між
громадянами і територіальними
громадами та прагнути до
збалансованості бюджету України. При
цьому рівень державних гарантій права
на соціальний захист має відповідати
Конституції України, а мета і засоби
зміни механізму нарахування
соціальних виплат та допомоги -
принципам пропорційності і
справедливості.

Згідно абз. 2, 3 ст. 1 Закону України «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії», державні
соціальні стандарти - це встановлені
законами, іншими нормативно-правовими
актами соціальні норми і нормативи або
їх комплекс, на базі яких визначаються
рівні основних державних соціальних
гарантій; державні соціальні гарантії -
це встановлені законами мінімальні
розміри оплати праці, доходів громадян,
пенсійного забезпечення, соціальної
допомоги, розміри інших видів
соціальних виплат, встановлені
законами та іншими
нормативно-правовими актами.

Тобто, державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії можуть
бути визначені як законами України, так
і іншими нормативно-правовими актами,
зокрема актами Кабінету Міністрів
України.

Колегією суддів враховується, що в
рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011,
Конституційний Суд України зауважив,
що невід'ємною складовою правового
регулювання відносин у сфері
соціального забезпечення є визначення
правового механізму та державних
органів, на які покладається обов'язок
виконання соціальної політики держави
у цій сфері.

При цьому, в рішенні від 25.01.2012 року
№3-рп/2012, Конституційний Суд України
прийшов до висновку, що Кабінет
Міністрів України регулює порядок та
розміри соціальних виплат та допомоги,
які фінансуються за рахунок коштів
Державного бюджету України, відповідно
до Конституції та законів України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 Бюджетного
кодексу України, будь-які бюджетні
зобов'язання та платежі з бюджету
здійснюються лише за наявності
відповідного бюджетного призначення,
якщо інше не передбачено законом про
Державний бюджет України.

Тобто, Кабінет Міністрів України,
приймаючи постанову № 102 та визначаючи
розміри разової щорічної допомоги у
межах бюджетних асигнувань, діяв у
межах повноважень та у спосіб,
визначені чинним законодавством
України.

Крім того, судовою колегією
враховується, що відповідно до ч. 5 ст. 13
Закону України «Про статус ветеранів
війни, гарантії їх соціального
захисту», щорічно до 5 травня інвалідам
війни виплачується разова грошова
допомога у розмірі, які визначаються
Кабінетом Міністрів України в межах
бюджетних призначень, встановлених
законом про Державний бюджет України.

Приписами ст. 2 Закону України «Про
прожитковий мінімум» визначено, що
прожитковий мінімум застосовується,
зокрема, для встановлення розмірів
мінімальної заробітної плати та
мінімальної пенсії за віком,
визначення розмірів соціальної
допомоги та інше.

Згідно ст. 1 Закону «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», мінімальна пенсія - це
державна соціальна гарантія, розмір
якої визначається цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 вказаного
Закону, мінімальний розмір пенсії за
віком за наявності у чоловіків 35 років,
а у жінок - 30 років страхового стажу
встановлюється у розмірі прожиткового
мінімуму для осіб, які втратили
працездатність, визначеного законом.

Частиною 3 ст. 28 цього ж Закону
визначено, що мінімальний розмір
пенсії за віком, встановлений абзацом 1
цієї статті, застосовується виключно
для визначення розмірів пенсій,
призначених згідно з цим Законом.

Отже, як вірно наголосив суд першої
інстанції, непоширення мінімального
розміру пенсії за віком, встановленого
вказаною правовою нормою, на
правовідносини, що виникають на
підставі інших законів, дає підстави
стверджувати про наявність прогалини у
законодавчому регулюванні виплат
ветеранам війни, особам, на яких
поширюється чинність Закону України
«Про статус ветеранів війни, гарантії
їх соціального захисту».

Наведене узгоджується з висновками
Конституційного Суду України,
викладеними в ухвалі Конституційного
Суду України від 19.05.2009 №27-у «Про
відмову у відкритті конституційного
провадження у справі за конституційним
поданням Пенсійного фонду України щодо
офіційного тлумачення терміна
(словосполучення) «мінімальна пенсія
за віком», що міститься у статті 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни», тлумачення терміна
(словосполучення) «мінімальний розмір
пенсії за віком», використаного в
частині першій статті 28 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування», статті 19 Закону
України «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії».

У вказаній ухвалі, Конституційний Суд
України відзначив про непоширення
мінімального розміру пенсії за віком,
встановленого у абзаці першому частини
першої статті 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» на правовідносини, що
виникають на підставі інших законів.

Вказане дає підстави для висновку про
те, що Кабінет Міністрів України,
встановивши оскаржуваною постановою
розмір виплати разової грошової
допомоги інвалідам війни до 5 травня, як
однієї із соціальних гарантій, діяв в
межах повноважень та з урахуванням
відсутності відповідного регулювання
такої виплати Законом та залежно від
прожиткового мінімуму, а відтак,
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
ухвалене судом відповідно до норм
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, дослідив наявні
докази, надав їм належну оцінку та
прийняв законне і обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212,
254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 19 червня 2014 року - залишити
без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду м. Києва від 19 червня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
в повному обсязі, шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
суддя суддя Л.П. Борисюк
І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст ухвали складено та
підписано - 12.12.2014

Головуючий суддя
Борисюк Л.П.

Судді:
Петрик І.Й.

Собків Я.М.