Справа № 05-21/28
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року
м. Київ К/9991/47160/12

К/9991/22909/12

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т. Розваляєвої Т.С.
Горбатюка С.А.

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за
касаційними скаргами Державного
підприємства "Конструкторське бюро
"Південне" ім. М.К.Янгеля" до Державної
фінансової інспекції в
Дніпропетровській області
(правонаступника
Контрольно-ревізійного управління в
Дніпропетровській області) на
постанову Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
18.08.2010р. та постанову
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 06.03.2012р. у
справі № 2а-14511/09/0470 за позовом
Державного підприємства
"Конструкторське бюро "Південне" ім.
М.К.Янгеля" до Контрольно-ревізійного
управління в Дніпропетровській
області про визнання вимог недійсними,
-

ВСТАНОВИЛА:

Державне підприємство Конструкторське
бюро Південне ім. М.К. Янгеля
звернулося з позовом до
Контрольно-ревізійного управління в
Дніпропетровській області про
визнання недійсними п.2, п.4, п.5, п.6, п.7,
п.8, п.9, п.10, п.11 вимог про усунення
порушень, виявлених ревізією від
18.06.2009р. № 05-05-15/4967, з моменту їх
прийняття.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що встановлені
порушення фінансово-господарської
діяльності позивача ґрунтуються на
необґрунтованих висновках зроблених
КРУ під час здійснення ревізії.

Постановою Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
18.08.2010р. позов задоволено частково.
Визнано недійсними пункти 4, 5, пункт 6 - в
частині відшкодування витрат
земельного податку під будівлі, які
належать фізичним особам, пункти 7, 8, 9, 10
вимог про усунення порушень виявлених
ревізією від 18.06.2009р. №05-05-15/4967
Контрольно-ревізійного правління в
Дніпропетровській області з моменту
їх прийняття. В іншій частині
відмовлено.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 06.03.2012р. постанову
Дніпропетровського окружного
адміністративного суду від 18.08.2010р.
скасовано в частині визнання
недійсними пункту 6 в частині
відшкодування витрат земельного
податку під будівлі, які належать
фізичним особам, пунктів 7, 8, 9, 10 вимог
«Про усунення порушень, виявлених
ревізією» від 18.06.2009 року № 05-05-15/4967
Контрольно-ревізійного управління в
Дніпропетровській області та
відмовлено в задоволенні позову в цій
частині. В решті постанову
суду першої інстанції залишено без
змін.

На постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 06.03.2012р. надійшла касаційна скарга
Державного підприємства
"Конструкторське бюро "Південне" ім.
М.К.Янгеля", в якій, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
ставиться питання про її скасування та
залишення в силі рішення суду першої
інстанції.

Державною фінансовою інспекцією в
Дніпропетровській області також
подано касаційну скаргу, у якій
ставиться питання про скасування
постанови Дніпропетровського
окружного адміністративного суду від
18.08.2010р. та постанови
Дніпропетровського апеляційного
адміністративного суду від 06.03.2012р., та
прийняття нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційні скарги не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що в період з 23.03.2009р. по
05.05.2009р. відповідно до плану роботи
контрольного - ревізійного управління
в Дніпропетровській області на І
квартал 2009р. було проведено ревізію
фінансово -господарської діяльності
Державного підприємства
Конструкторське бюро Південне ім. М.К.
Янгеля за період з 01.07.2007р. по 31.12.2008р.

В результаті перевірки був складений
акт Про результати ревізії
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства
Конструкторське бюро Південне ім. М.К.
Янгеля за період з 01.07.2007р. по 31.12.2008 р.
від 05.05.2009р. № 05-21/28 за
період з 01.07.2007р. по 31.12.2008р., в якому
зазначені відповідні зауваження, щодо
діяльності підприємства.

Отже, предметом оскарження є письмова
вимога «Про усунення порушень,
виявлених ревізією» від 18.06.2009р.
№05-05-15/4967.

Щодо п.2 вказаних вимог, позивача
зобов'язано забезпечити відшкодування
витрат, проведених всупереч
законодавству, пов'язаних з наданням
благодійної та безповоротної
фінансової допомоги, представницьких
витрат, оплатою консультаційних,
інформаційних юридичних послуг
протягом II півріччя 2007 року - 2008 рік на
загальну суму 453197, грн., які не були
затвердженні фінансовими планами на 2007
-2008 роки, у тому числі рахунок винних
осіб шляхом подання цивільних позовів
до суду.

Суди попередніх інстанцій дійшли
висновку, що дана вимога є правомірною,
оскільки при відсутності затверджених
фінпланами на 2007-2008р.р. витрат на
надання благодійної допомоги,
представницькі цілі та при наявності
збитку у 2008р., підприємством за період з
01.04.2007р. по 31.12.2008р. надано благодійної
допомоги на загальну суму 125378,70 грн. та
здійснено представницькі витрати на
суму 20818,81 грн., чим було порушено вимоги
п.1 ст.75 ГК України, в частині проведення
витрат на надання благодійної
допомоги, які не затверджені у
фінансових планах.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками з огляду на те, що
відповідно до ч. 1, 2 ст. 75 Господарського
кодексу України державне комерційне
підприємство зобов'язане складати і
виконувати річний та з поквартальною
розбивкою фінансовий план на кожен
наступний рік, який є основним плановим
документом державного комерційного
підприємства, відповідно до якого
підприємство отримує доходи і здійснює
видатки, визначає обсяг та спрямування
коштів для виконання своїх функцій
протягом року відповідно до установчих
документів.

Щодо п.4 вимоги, то нею зобов'язано
позивача відшкодувати зайво
нараховану та виплачену заробітну
плату працівникам підприємства у
загальній сумі 56 490,75 грн., за рахунок
винних осіб, та зменшити розрахунки з
державними цільовими фондами на суму 23
905,09 грн.

Суди попередніх інстанцій дійшли
висновку про безпідставність цієї
вимоги, посилаючись на те, що надбавки
молодим спеціалістам виплачуються на
підставі п. 4.8. Колективного договору,
наказу по підприємству № 314 від 19.02.2007
року та на підставі строкових трудових
договорів залежно, в тому числі, від
особистого внеску молодого
спеціаліста в роботу з тематики
підрозділу, який не визначається
фактично відпрацьованим часом.

Колегія суддів погоджується з правовою
позицією суду першої інстанції з цього
питання, з огляду на норми ст.97 Кодексу
законів про працю України, яка
передбачає, що розміри надбавок,
доплат, премій, винагород і інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно в
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральними і
галузевими (регіональними) угодами.
Механізм розрахунку і нарахування
надбавок встановлений на підприємстві
за узгодженням зі всіма зацікавленими
сторонами, і не суперечить
нормативно-правовим актам України,
врегульований п. 4.8. Колективного
договору та наказом по підприємству №
314 від 19.02.2007 року.

Отже, підстав для скасування постанови
суду в цій частині відсутні.

Щодо п.5 вимоги, то нею зобов'язано
позивача забезпечити стягнення з ПП
ОСОБА_4 орендної плати у сумі 23 824,66
грн., з якої перерахувати до державного
бюджету 13574,4 грн. за кодом доходів 22080300
«Плата за оренду іншого державного
майна», та до фонду, утвореного міською
радою, за експлуатацію платної
автостоянки у сумі 757,01 грн., прийняти
відповідні заходи щодо відшкодування
приватним підприємцем ОСОБА_4 витрат
за використану автостоянкою
електроенергію у сумі 2688,59 грн.

Суди дійшли висновку про помилковість
вимоги КРУ в цій частині, оскільки
укладений договір експлуатації
автостоянки від 01.07.2007р. №15/1п,
відповідно до якого відносини, що
виникли між сторонами договору, не є
відносинами з оренди.

Відповідач оскаржує постанову суду в
цій частині та посилаючись на пункт 1
ст. 283 Господарського кодексу України,
зазначає, що приватному підприємцю
ОСОБА_4 надано у строкове платне
користування майно автостоянки
(асфальтоване покриття, сторожка,
металеві та залізобетонні огорожі,
ворота) для здійснення підприємницької
діяльності, що фактично є орендою.

Однак, договір експлуатації
автостоянки від 01.07.2007 року був
укладений між УПТК ДП КБ «Південне» та
приватним підприємцем ОСОБА_4 З
матеріалів справи не можливо
встановити, який статус має та якими
повноваженнями наділено УПКТ, та чи
створює укладений договір правові
наслідки для позивача. Крім того,
відповідач посилається на ст. 5 Закону
України «Про оренду державного і
комунального майна», зазначаючи, що
належним орендодавцем мав бути РВ ФДМУ.
Тому, колегія суддів, погоджуючись з
доводами відповідача щодо виникнення
орендних відносин між сторонами
договору, вважає, що суб'єктом владних
повноважень не доведено
обґрунтованість рішення. За таких
обставин підстави для скасування
постанови суду в цій частині відсутні.

Пунктом 6 вимог КРУ зобов'язано
позивача прийняти відповідні заходи
щодо відшкодування, у тому числі, за
рахунок винних осіб, витрати
земельного податку під будівлями, які
належать фізичній особі у сумі 63 379,51
грн.

Суди дійшли висновку, що вимога в цій
частині є неправомірною, виходячи з
того, що до оформлення
правовстановлюючих документів на
землю попередній власник земельної
ділянки або землекористувач сплачує
земельний податок або орендну плату за
землю, якщо інше на обумовлено в
договорі купівлі - продажу побудови.

Відповідно до п.3 ст.126 ЗК України, право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державним
актом на право постійного користування
земельною ділянкою. Доти, поки не
будуть внесені зміни в земельний
кадастр підприємство зобов'язано
сплачувати податок на землю.

Згідно з ст. 15 Закону України «Про плату
за землю» у разі припинення права
власності або права користування
земельною ділянкою податок, а також
орендна плата за земельні ділянки
державної та комунальної власності
сплачується за фактичний період
перебування землі у власності або
користуванні у поточному році. В
договорі купівлі-продажу майна мало
бути обумовлено питання щодо
відшкодування витрат на оплату
земельної плати.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов
вірного висновку, що КРУ вимагає
«прийняти відповідні заходи щодо
відшкодування втрат», що передбачає
з'ясування причин, з яких не було
переоформлено належним чином
правовстановлювальні документи, в тому
числі - винних в цьому осіб. Якщо
переплата податку сталася не з вини
підприємства, це може бути підставою
для відшкодування зайво сплачених
коштів, в тому числі, за рахунок
набувача права користування земельною
ділянкою.

Щодо п.6 вимоги, то нею зобов'язано
позивача прийняти відповідні заходи
щодо відшкодування, у тому числі за
рахунок винних осіб витрат на
перевезення багажу на загальну суму
19193,37 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що в цій частині вимога відповідача є
правомірною, оскільки пункт 6 постанови
КМУ від 23.04.1999р. №663 «Про норми
відшкодування витрат на відрядження в
межах України та закордон» та п.1.4
розділу ІІ Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від
13.03.1998р. №59, передбачено відшкодування
витрат на проїзд (включаючи
перевезення вантажу) до місця
відрядження й назад, а також по місцю
відрядження. Тобто, згідно з цими
пунктами, витрати на послуги камер
схову не відносяться до витрат на
перевезення вантажу. Це також
підтверджено роз'ясненнями
Міністерства фінансів України від
17.08.2005р. №31-03173-07/8/17365, де вказано, що
квитанції камери схову до вантажних
квитанцій не відносяться.

Позивач, оскаржуючи постанову суду в
цій частині, посилається на п. 6
Постанови Кабінету Міністрів № 663 від
23.04.99р. «Про норми відшкодування витрат
на відрядження в межах України та за
кордон», п. 5.4.8 Закону України «Про
оподаткування прибутку підприємств»,
який передбачає, що витрати
компенсуються при наявності
підтверджуючих документів.

Колегія суддів погоджується з
висновками судів, що витрати на
користування камерами схову з дозволу
власника підприємства, можуть бути
відшкодовані за рахунок прибутку, що
залишається на підприємстві після
сплати податків, зборів та інших
платежів до бюджету. Такі витрати
повинні передбачатися у фінансовому
плані підприємства та окремими
наказами, але таких доказів позивач не
надав. Отже, в цій частині вимога КРУ є
правомірною та постанова суду
скасуванню не підлягає.

Пунктом 7 вимог зобов'язано позивача
прийняти заходи щодо відшкодування
понадлімітних витрат мобільного
зв'язку на суму 7823,8 грн., однак оскільки
в матеріалах справи відсутні накази
керівника стосовно понадлімітних
розмов, які б підтверджували дозвіл
керівника на оплату понадлімітних
витрат з оплати мобільного зв'язку,
колегія суддів погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо необґрунтованості позовних вимог
в цій частині.

Пунктом 8 вимог КРУ зобов'язано
позивача списати з активів
підприємства дебіторську
заборгованість, по якій існує
впевненість про її неповернення
боржником та за якою минув строк
позовної давності на суму 564 513,98 грн.
згідно п. 5. Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська
заборгованість», затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 08.10.1999р. № 237.

Суд апеляційної інстанції дійшов
вірного висновку, що позивачем на
момент направлення вимоги не було
усунуте дане порушення після отримання
листа НБУ від 16.04.2009 року № 44-012/4506, яким
офіційно повідомлено про завершення
ліквідаційної процедури АКБ «Україна»,
що стало остаточною підставою для
списання з активів підприємства
дебіторської заборгованості на суму 564
513,98 грн. В подальшому
Позивач погодився з даним порушенням і
виконав зазначену вимогу, що
підтверджує її законність.

Щодо п.9 вимоги, то нею зобов'язано
позивача зменшити вартість
нематеріальних активів на суму обліку
комп'ютерних програм без наявності на
них авторських прав на загальну суму 402
471,97 грн., як передбачено п. 5. Положенням
(стандарту) бухгалтерського обліку 8
«Нематеріальні активи», затвердженого
наказом Міністерства. За висновками
акта, ДП "КБ "Південне" завищує вартість
активів та занижує витрати на
вищезгадану суму.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в цій частині суд апеляційної
інстанції обґрунтовано зазначив, що
договори на придбання КБ «Південне»
майнових прав на об'єкти
інтелектуальної власності відсутні,
тому підприємство не мало підстав
вважати придбане програмне
забезпечення своїми нематеріальними
активами та обліковувати їх у складі
нематеріальних активів. Отже,
завищення нематеріальних активів на
суму, придбаних комп'ютерних програм у
розмірі 402 471,97 грн. без наявності
авторських прав на них, підтверджено
діючою нормативно-законодавчою базою.

Пунктом 10 вимог зобов'язано позивача
зменшити вартість активів на суму
виконаних у 1998 р. для АКБ «Україна»
ремонтно-будівельних робіт - 215 520,00 грн.

Суд апеляційної інстанції дійшов
вірного висновку щодо відсутності
підстав для задоволення позовних вимог
в цій частині, оскільки вимога
відповідача датована 18.06.2009 року, акт
перевірки від 05.05.2009 року - тобто після
виникнення підстав для зменшення
вартості активів, проте на той час
відповідні дії позивачем вчинені не
були, а виконанні тільки після
направлення вимоги.

Щодо пункту 11 вимоги, якою зобов'язано
позивача вартість прийнятого в
експлуатацію житлового будинку у сумі 3
989 455,0 грн. відобразити у відповідності
з вимогами п.7 Положення (стандарту)
бухгалтерського обліку 7«Основні
засоби», затвердженого наказом
Міністерства фінансів України від
27.04.2000 № 92 (надалі -П(С)БО 7 "Основні
засоби"), слід зазначити наступне.

Відповідно до п.1 розділу ІІ Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 27
"Необоротні активи, утримувані для
продажу, та припинена діяльність",
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України N 617 від 07.11.2003 року,
необоротний актив та група вибуття
визнаються утримуваними для продажу у
разі, якщо: економічні вигоди
очікується отримати від їх продажу, а
не від їх використання за призначенням;
вони готові до продажу у їх
теперішньому стані; їх продаж, як
очікується, буде завершено протягом
року з дати визнання їх такими, що
утримуються для продажу; умови їх
продажу відповідають звичайним умовам
продажу для подібних активів;
здійснення їх продажу має високу
ймовірність, зокрема якщо керівництвом
підприємства підготовлено відповідний
план або укладено твердий контракт про
продаж, здійснюється їх активна
пропозиція на ринку за ціною, що
відповідає справедливій вартості.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем було заплановано подальшу
реалізацію житла молодим спеціалістам
підприємства на підставі договорів
купівлі-продажу за собівартістю
виготовленої продукції.

Отже, суд апеляційної інстанції вірно
зазначив, що такі умови продажу не
можуть вважатися звичайними, а тому
вважає твердження позивача
необґрунтованим.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судом апеляційної
інстанції повно і правильно
встановлені фактичні обставини справи,
характер правовідносин сторін і вірно
застосовано до них норми матеріального
права.

Згідно із ст. 220 КАС України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі і не
може досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
судовому рішенні, та вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231
Кодексу адміністративного судочинства
України, колегія суддів Вищого
адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Державного
підприємства "Конструкторське бюро
"Південне" ім. М.К.Янгеля" відхилити.

Касаційну скаргу Державної фінансової
інспекції в Дніпропетровській області
відхилити.

Постанову Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
від 06.03.2012р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути переглянута в порядку ст.ст.
235-2391 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Судді: