Справа № 2-а-12855/10/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2014-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2014 року м. Київ
К/9991/11087/11

Колегія суддів Вищого
адміністративного суду України у
складі:

Головуючого: Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі міста Києва

на постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 лютого 2011
року

у справі № 2а-12855/10/2670

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Стандарт»

до Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі міста Києва

про визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Стандарт» (далі -
позивач) звернулось до суду з позовом
до Державної податкової інспекції у
Дніпровському районі міста Києва (далі
- відповідач) про визнання недійсним
податкового повідомлення-рішення №
/0 від 31 серпня 2010 року.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
09 грудня 2010 року у задоволені позову
відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 лютого 2011
року постанову Окружного
адміністративного суду міста Києва від
09 грудня 2010 року скасовано та прийнято
нову постанову, якою позов задоволено
повністю. Скасовано податкового
повідомлення-рішення № /0 від 31
серпня 2010 року.

В касаційній скарзі ДПІ у
Дніпровському районі м. Києва,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права, просить скасувати
постанову Київського апеляційного
адміністративного суду від 08 лютого 2011
року і ухвалити нове судове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги
щодо дотримання правильності
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин у справі,
колегія суддів, враховуючи межі
касаційної скарги, дійшла висновку, що
касаційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено наступне.

ДПІ у Дніпровському районі м. Києва
була проведена виїзна планова
перевірка ТОВ «Стандарт» з питань
дотримання вимог податкового
законодавства, валютного
законодавства та іншого законодавства
за період 01 жовтня 2005 року по 31 березня
2010 року, за результатами якої складений
акт № 3654/22-31954068 від 25 серпня 2010 року.

За висновками акта перевірки,
позивачем були порушені, зокрема,
вимоги пункту 2.7 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Правління НБУ від 15 грудня 2004 року № 637
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), в які полягали
у перевищенні 17 березня 2008 року ліміту
каси на суму 28819,06 грн., оскільки згідно
наказу ТОВ «Стандарт» № 15 від 29 грудня
2007 року ліміт каси товариства становив
1500,00 грн., тоді як згідно аркуша
50касової книги залишок готівкових
коштів на кінець дня становив 30318,06 грн.,
з яких: 318,06 грн. - кошти, які знаходились
в касі, 30000,00 грн. - кошти, які надійшли
згідно прибуткового касового ордера
від 17 березня 2008 року в якості оплати за
акції за договором № 1-Д від 17 березня
2008 року.

31 серпня 2010 року ДПІ у Дніпровському
районі міста Києва на підставі
вказаного акта перевірки прийняла
рішення № /0, яким на підставі
підпункту «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2
статті 4 Закону України «Про порядок
погашення зобов'язань платників
податків перед бюджетами та державними
цільовими фондами» визначила ТОВ
«Стандарт» податкові зобов'язання за
платежем: штрафні санкції за порушення
норм з регулювання обігу готівки у
розмірі 57636,12 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволені позову, виходив з того, що
під час перевірки позивачем не було
надано до перевірки наказ № 2 від 01
лютого 2008 року про встановлення ліміту
каси у розмірі 49653,00 грн.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої і задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що
позивачем не було допущено перевищення
ліміту каси, який згідно наказу ТОВ
«Стандарт» № 2 від 01 лютого 2008 року
становив 49653,00 грн., який, в свою чергу,
був наданий до перевірки разом із
книгою реєстрації наказів, що було
обумовлено порядком проведення
перевірки.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду апеляційної інстанції,
з огляду на наступне.

Пунктом 2.7 глави 2 Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Національного банку України від 15
грудня 2004 року № 637 (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин), визначено, що виходячи
з потреби прискорення обігу готівкових
коштів і своєчасного їх надходження до
кас банків для підприємств, що
здійснюють операції з готівкою в
національній валюті, установлюються
ліміт каси та строки здавання
готівкової виручки (готівки)
відповідно до вимог глави 5 цього
Положення. Банкам і підприємцям ліміт
каси та строки здавання готівкової
виручки (готівки) не встановлюються.

Згідно пункту 2.8 глави 2 цього Положення
(в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин)
підприємства можуть тримати в
позаробочий час у своїх касах
готівкову виручку (готівку) в межах, що
не перевищують установлений ліміт
каси. Готівкова виручка (готівка), що
перевищує встановлений ліміт каси,
обов'язково здається до банків для її
зарахування на банківські рахунки.
Відокремлені підрозділи підприємств -
юридичних осіб можуть здавати
готівкову виручку (готівку)
безпосередньо до кас таких юридичних
осіб або до будь-якого банку для її
переказу і зарахування на банківські
рахунки зазначених юридичних осіб. За
відсутності банків готівкова виручка
(готівка) може здаватися до операторів
поштового зв'язку для її переказу на
банківські рахунки підприємства.

Відповідно до абзацу 1 пункту 5.1 глави 5
вказаного Положення (в редакції, чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) строки здавання
підприємствами готівкової виручки
(готівки) для її зарахування на рахунки
в банках визначаються підприємством і
встановлюються за погодженням з
відповідним банком (у якому відкрито
рахунок підприємства, на який
зараховуються кошти) відповідно до
таких вимог, визначених цим пунктом.

Абзацами 1, 2 пункту 5.2 глави 5 вказаного
Положення (в редакції на момент
виникнення спірних правовідносин)
визначено, що установлення ліміту каси
проводиться підприємствами самостійно
на підставі розрахунку встановлення
ліміту залишку готівки в касі (додаток
2), що підписується головним (старшим)
бухгалтером та керівником
підприємства (або уповноваженою ним
особою). До розрахунку приймається
строк здавання підприємством
готівкової виручки (готівки) для її
зарахування на рахунки в банках,
визначений відповідним договором
банківського рахунку. Для кожного
підприємства та його відокремленого
підрозділу складається окремий
розрахунок встановлення ліміту
залишку готівки в касі. Установлений
ліміт каси затверджується внутрішніми
наказами (розпорядженнями)
підприємства. Для відокремлених
підрозділів ліміт каси встановлюється
і доводиться до їх відома відповідними
внутрішніми наказами (розпорядженнями)
підприємства - юридичної особи.

Пунктом 5.3 глави 5 цього Положення (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) визначено, що
ліміт каси підприємства встановлюють
на підставі розрахунку
середньоденного надходження готівки
до каси або її середньоденної видачі з
каси, за рішенням керівника
підприємства або уповноваженої ним
особи.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, наказом ТОВ
«Стандарт» № 2 від 01 лютого 2008 року було
встановлено розмір ліміту залишку в
касі товариства на 2008 рік у сумі 49653,00
грн. (арк. справи 36). Вказаний наказ було
надано позивачем до перевірки разом з
іншими наказами та журналом обліку
наказів ТОВ «Стандарт» за 2008 рік (арк.
справи 112).

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, з яким погоджується суд
касаційної інстанції, що позивачем не
було допущено перевищення
встановленого ліміту каси.

При цьому, суд апеляційної інстанції
правомірно відхилив як безпідставні
доводи податкового органу про те, що
вказаний наказ № 2 від 01 лютого 2008 року
не був наданий позивачем до перевірки,
оскільки належних та допустимих
доказів, які б підтверджували такі
обставини, як-то: довідка про загальну
інформацію щодо ТОВ «Стандарт» та
результати його діяльності за період,
що підлягав перевірці (додаток 2 до акта
перевірки); узагальнений перелік
документів, які було використано при
проведенні перевірки (додаток 3 до акта
перевірки), про які вказано у пунктах 2.6,
2.7 акту перевірки, податковим органом
судам надано не було.

Крім іншого, колегія суддів вказує про
неправомірність визначення ТОВ
«Стандарт» штрафних (фінансових)
санкцій, передбачених Указом
Президента України «Про застосування
штрафних санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин), податковим
зобов'язанням із направленням
податкового повідомлення-рішення,
оскільки фінансові санкції за
порушення вимог Положення про ведення
касових операцій у національній валюті
в Україні, затвердженого постановою
Правління НБУ від 15 грудня 2004 року № 637
(в редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин), не відносяться
до податків і зборів та, як наслідок, не
можуть бути визнані податковим
зобов'язанням відповідно до положень
Закону України «Про порядок погашення
зобов'язання платників податків перед
бюджетами та державними цільовими
фондами».

За своєю суттю передбачені Указом
Президента України «Про застосування
штрафних санкцій за порушення норм з
регулювання обігу готівки» (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) фінансові санкції є
адміністративно-господарськими
санкціями, а тому їх застосування
регулюється нормами глави 27
Господарського кодексу України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин).

Згідно частини 1 статті 238, частини 1
статті 250 Господарського кодексу
України (в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин) за
порушення встановлених законодавчими
актами правил здійснення
господарської діяльності до суб'єктів
господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків;
адміністративно-господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, податковим органом був
пропущений строк застосування до
суб'єкта господарювання
адміністративно-господарських
санкцій, визначений статтею 250
Господарського кодексу України(в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин).

За таких обставин, суд апеляційної
інстанцій дійшов обґрунтованого
висновку про неправомірність
оспорюваного податкового
повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги викладеного
не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224
Кодексу адміністративного судочинства
України суд касаційної інстанції
залишає касаційну скаргу без
задоволення, а судові рішення - без
змін, якщо визнає, що суди першої та
апеляційної інстанцій не допустили
порушень норм матеріального і
процесуального права при ухваленні
судових рішень чи вчиненні
процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна
скарга ДПІ у Дніпровському районі м.
Києва підлягає залишенню без
задоволення, а постанова Київського
апеляційного адміністративного суду
від 08 лютого 2011 року підлягає залишенню
без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230,
231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної
податкової інспекції у Дніпровському
районі міста Києва залишити без
задоволення, а постанову Київського
апеляційного адміністративного суду
від 08 лютого 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути переглянута
Верховним Судом України з підстав, у
строк та у порядку, визначеному
статтями 237, 238, 2391 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий: _____________________
Л.І. Бившева

Судді:
_____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна