Справа № 810/5425/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 810/5425/14
інстанції: Лисенко В.І.
Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого судді:
Саприкіної І.В.,

суддів:
Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

при секретарі:
Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві, без фіксації
судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС
України, апеляційну скаргу
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області на постанову Київського
окружного адміністративного суду від
16.10.2014 року по справі за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до
Білоцерківської об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування вимоги, податкових
повідомлень - рішень та рішення про
застосування штрафних санкцій, -

В С Т А Н О В И Л А :

ФОП ОСОБА_2 звернувся до Київського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до
Білоцерківської ОДПІ Головного
управління Міндоходів у Київській
області про визнання протиправними та
скасування: вимоги про сплату боргу
(недоїмки) від 27.06.2014 року № Ф-10/;
податкових повідомлень - рішень від
24.07.2014 року № 2568//174 і № 2569//175
та рішення про застосування штрафних
санкцій № 2570//176.

Постановою Київського окружного
адміністративного суду від 16.10.2014 року
позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим
рішенням, Білоцерківська ОДПІ
Головного управління Міндоходів у
Київській області подали апеляційну
скаргу, в якій просять скасувати
незаконну, на їх думку, постанову суду
першої інстанції та постановити нову
про відмову в задоволенні позову. При
цьому апелянт посилається на
незаконність, необґрунтованість та
необ'єктивність оскаржуваного рішення,
неповне з'ясування всіх обставин, що
мають значення для вирішення справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що є підставою для скасування
оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
колегія суддів знаходить, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову.
Апеляційна інстанція повністю
підтримує таку правову позицію з
огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що у
період з 30.05.2014 по 20.06.2014 посадовими
особами Білоцерківської ОДПІ ГУ
Міндоходів у Київській області
проведено документальну планову
виїзну перевірку
фінансово-господарської діяльності з
питань дотримання ФОП ОСОБА_2 вимог
податкового, валютного та іншого
законодавства за період з 01.01.2013 по
31.12.2013, за результатами якої складено
Акт від 27.06.2014 № 2175/17-3/НОМЕР_1/76.

Перевіркою встановлено порушення
позивачем:

- п. 177.2, п. 177.4 ст. 177, п.п.139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п.
138.2 ст. 138 ПК України, в результаті чого
занижено податок з доходів фізичних
осіб за 2013 рік на загальну суму 95 805,30
грн.;

- п. 198.3, п. 198.4 ст. 198 ПК України, в
результаті чого занижено податок на
додану вартість за травень 2013 року на
загальну суму 22167,00 грн.;

- п. 4.1 розділу 5 Порядку заповнення і
подання податкової звітності з податку
на додану вартість, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 25.11.2011 року № 1492, який зареєстровано
в Міністерстві юстиції України 20.12.2011
року за № 1490/20228;

- ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та
облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», в результаті
чого занижено суму єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, що підлягає
сплаті з отриманого чистого доходу, за
2013 рік на загальну суму 69 239,47 грн.

Зазначені вище обставини слугували
підставою для прийняття спірних
рішень, зокрема:

- податкового повідомлення-рішення від
24.07.2014 року № 2569//175, згідно з яким
позивачу визначено суму податкового
зобов'язання з податку на доходів
фізичних осіб, що сплачується
фізичними особами за результатами
річного декларування, в сумі 95 805,30 грн.
та застосовано штрафну санкцію в
розмірі 23 951,33 грн.;

- податкового повідомлення-рішення від
24.07.2014 року № 2568//174, згідно з яким
позивачу нараховано суму грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість в сумі 22 167,00 грн. та
застосовано фінансову санкцію в
розмірі 11 083,50 грн.;

- вимоги про сплату боргу (недоїмки) від
27.06.2014 року № Ф-10/, згідно з якою
нараховано єдиний соціальний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 69 239,47 грн.;

- рішення про застосування штрафних
санкцій від 24.07.2014 року № 2570//176,
згідно з яким до позивача застосовано
штрафну санкцію в розмірі 3 461,95 грн.

Так, ФОП ОСОБА_2 було включено до складу
витрат суму грошових коштів,
перерахованих ПАТ «Брокбізнесбанк», як
сплата відсотків та комісії за
кредитним договором від 02.08.2012 року №
1-ю/07/12, відповідно до банківських
виписок протягом січня - липня 2013 року
на загальну суму 10 615,88 грн.

Апеляційна інстанція приходить до
висновку про необгрунтованість
тверджень апелянта про те, що позивач
не мав право відносити такі витрати до
складу валових витрат, оскільки такі
витрати відносяться до складу інших
витрат, які не враховуються для
обчислення об'єкта оподаткування, з
огляду на слідуюче.

Оподаткування доходів, отриманих
фізичною особою-підприємцем від
здійснення господарської діяльності,
крім осіб, що обрали спрощену систему
оподаткування, регулюється статтею 177
Податкового кодексу України.

В силу приписів п. 177.2 ст. 177 ПК України
об'єктом оподаткування є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Відповідно до п. 177.4 ст. 177 ПК України до
переліку витрат, безпосередньо
пов'язаних з отриманням доходів,
належать документально підтверджені
витрати, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
розділом III цього Кодексу.

Згідно п.138.1 ст. 138 ПК України витрати, що
враховуються при обчисленні об'єкта
оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які
визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10,
пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з
пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6
пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї
статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею
141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3
цієї статті та у статті 139 цього
Кодексу.

За п.п.138.10.5 п. 138.10 ст. 138 ПК України до
складу інших витрат включаються
фінансові витрати, до яких належать
витрати на нарахування процентів (за
користування кредитами та позиками, за
випущеними облігаціями та фінансовою
орендою) та інші витрати підприємства в
межах норм, встановлених цим Кодексом,
пов'язані із запозиченнями (крім
фінансових витрат, які включені до
собівартості кваліфікаційних активів
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку).

Виходячи з положень п.141.1 ст. 141 ПК
України до складу витрат включаються
будь-які витрати, пов'язані з
нарахуванням процентів за борговими
зобов'язаннями (в тому числі за
будь-якими кредитами, позиками,
депозитами, крім фінансових витрат,
включених до собівартості
кваліфікаційних активів відповідно до
положень (стандартів) бухгалтерського
обліку) протягом звітного періоду, якщо
такі нарахування здійснюються у
зв'язку з провадженням господарської
діяльності платника податку.

Відповідно до п.п.14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК
України господарська діяльність -
діяльність особи, що пов'язана з
виробництвом (виготовленням) та/або
реалізацією товарів, виконанням робіт,
наданням послуг, спрямована на
отримання доходу і проводиться такою
особою самостійно та/або через свої
відокремлені підрозділи, а також через
будь-яку іншу особу, що діє на користь
першої особи, зокрема за договорами
комісії, доручення та агентськими
договорами.

02.08.2012 між ПАТ «Брокбізнесбанк» (банк)
та ФОП ОСОБА_2 (позичальник) укладено
кредитний договір № 1-ю/07/12, відповідно
до умов якого банк надає кредит
позичальнику в розмірі 190 000,00 грн. для
закупівлі сільгосппродукції (зерна
пшениці, гороху, ячменя, соняшника, сої,
кукурудзи, гречки та іншої). Крім того, в
даному договорі визначено, що
процентною ставкою за користування
кредитом є фіксованою та становить 22 %
річних.

При цьому апеляційна інстанція звертає
увагу на те, що основним видом
діяльності позивача є сааме оптова
торгівля зерном, насінням та кормами
для тварин; виробництво продуктів
борошномельно-круп'яної промисловості.

Таким чином, з наведеного слідує, що
позивач правомірно відніс до складу
валових витрат суми відсотків,
сплачених за користування кредитними
коштами, витраченими на купівлю
сільгосппродукції, оскільки укладання
даного договору пов'язано із
господарською діяльністю позивача.

Апеляційна інстанція не може не
погодитися з доводами суду першої
інстанції щодо правомірності
віднесення позивачем до складу валових
витрат витрати по страхуванню
автомобіля, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 ПК
України при визначенні об'єкта
оподаткування, серед іншого,
враховуються такі витрати подвійного
призначення, як, зокрема, будь-які
витрати із страхування ризиків
загибелі врожаю, транспортування
продукції платника податку; цивільної
відповідальності, пов'язаної з
експлуатацією транспортних засобів, що
перебувають у складі основних засобів
платника податку; будь-які витрати із
страхування ризиків, пов'язаних із
виробництвом національних фільмів (у
розмірі не більше 10 відсотків вартості
виробництва національного фільму);
екологічної та ядерної шкоди, що може
бути завдана платником податку іншим
особам; майна платника податку; об'єкта
фінансового лізингу, а також
оперативного лізингу, концесії
державного чи комунального майна за
умови, якщо це передбачено договором;
фінансових, кредитних та інших ризиків
платника податку, пов'язаних із
провадженням ним господарської
діяльності, в межах звичайної ціни
страхового тарифу відповідного виду
страхування, що діє на момент укладення
такого страхового договору, за
винятком страхування життя, здоров'я
або інших ризиків, пов'язаних з
діяльністю фізичних осіб, що
перебувають у трудових відносинах з
платником податку, обов'язковість
якого не передбачена законодавством,
або будь-яких витрат із страхування
сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

З матеріалів справи слідує, що 03.08.2012
року між Третьою Київською філією ПрАТ
«СК «Брокбізнесбанк» (страховик) та
ОСОБА_2 (страхувальник) та ПАТ
«Державний ощадний банк України»
(вигодонабувач) укладено договір №
006-42119/08НТ добровільного страхування
наземного транспорту - автомобіля
марки Кіа Sportage, державний знак НОМЕР_2.
Згідно умов даного договору, позивач,
повинен до 03.08.2013 року сплатити
страховий платіж в розмірі 12 216,00 грн.

За ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична
особа-підприємець відповідає за
зобов'язаннями пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення. Дана правова норма
кореспондується з ч. 2 ст. 128 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 ЦК України
власник має право використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності, крім випадків,
встановлених законом.

Суб'єктами права приватної власності є
фізичні та юридичні особи (ч. 1 ст. 325 ЦК
України).

Отже, чинне законодавство не
передбачає відокремлення майна, яке
використовується фізичною
особою-підприємцем для здійснення
підприємницької діяльності, від усього
належного такій фізичній особі майна.
Крім того, для провадження основного
виду господарської діяльності
позивачу необхідні транспортні засоби,
наявність яких відображена в акті
перевірки та представником
відповідача не заперечується.

Таким чином, оскільки позивач є
власником автомобіля марки Кіа Sportage,
державний знак НОМЕР_2, який
використовується у підприємницькій
діяльності та в оподатковуваних
операціях, він має право на включення
до складу витрат суми витрат, пов'язані
із страхуванням цього майна.

Колегія суддів також не може
погодитися з доводами апеллянта, що
позивач не мав право включати до складу
показника витрат собівартість товару,
придбаного у ТОВ «Чубинецький колос»
та у ТОВ «Олімп-Остриця». При цьому
апеляційна інстанція зважає на
слідуюче.

У ході перевірки встановлено, що
відповідні кредиторські
заборгованості по постачальникам
виникли протягом 2013 року.

Залишки товарно-матеріальних
цінностей станом на 31.12.2013 року
становлять 178 894,03 грн. (без ПДВ), в тому
числі вартість товару без ПДВ,
придбаного в 2012 році та неоплаченого
станом на 31.12.2013, що обліковується на
залишках товарно-матеріальних
цінностей становить 28 564,03грн.

ФОП ОСОБА_2 було включено до складу
показника суми витрат, яка
безпосередньо пов'язана з отриманням
доходу, собівартість товару, що був не
оплачений постачальникам у сумі 552 726,58
грн.

Апелянт безпідставно зазначає про
відсутність у ФОП ОСОБА_2 права
відносити суми витрат на придбання ТМЦ,
що використовуються в господарській
діяльності позивача, до складу валових
витрат на основі податкових та
видаткових накладних, оскільки
документальне підтвердження витрат
такими первинними документами, як
видаткова накладна чи акт виконаних
робіт, не дають права фізичній
особі-підприємцю на загальній системі
оподаткування зменшити свій дохід, з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 ПК України
об'єктом оподаткування фізичних
осіб-підприємців є чистий
оподатковуваний дохід, тобто різниця
між загальним оподатковуваним доходом
(виручка у грошовій та негрошовій
формі) і документально підтвердженими
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю такої фізичної особи -
підприємця.

Згідно п. 177.4 ст. 177 ПК України до витрат
підприємця на загальній системі
оподаткування відносяться
документально підтверджені витрати
безпосередньо пов'язані із отриманням
доходів, що включаються до витрат
операційної діяльності згідно з
Розділом ІІІ «Податок на прибуток
підприємств».

Перелік витрат операційної діяльності
визначено ст. 138 ПК України, з аналізу
приписів якої слідує, що для віднесення
витрат до складу валових, необхідно
дотримання наступних умов, а саме: такі
витрати повинні бути документально
підтверджені належним чином
оформленими первинними документами;
повинні бути пов'язані із
господарською діяльністю підприємця
та безпосередньо пов'язані із
отриманням доходів; товари повинні
фактично бути поставлені, а послуги -
фактично отримані; а також такі витрати
повинні включатися до витрат
операційної діяльності відповідно до
Розділу ІІІ ПК України.

Згідно п. 2 ст. 3 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» бухгалтерський
облік є обов'язковим видом обліку, який
ведеться підприємством. Даним Законом
не обмежене право фізичних
осіб-підприємців вести бухгалтерський
облік, а згідно з вимогами п.п.17.1.3 п. 17.1
ст. 17 ПК України платник податків має
право самостійно обирати метод ведення
обліку доходів і витрат.

За п.п.14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України витрати
- сума будь-яких витрат платника
податку у грошовій, матеріальній або
нематеріальній формах, здійснюваних
для провадження господарської
діяльності платника податку, в
результаті яких відбувається
зменшення економічних вигод у вигляді
вибуття активів або збільшення
зобов'язань, внаслідок чого
відбувається зменшення власного
капіталу (крім змін капіталу за рахунок
його вилучення або розподілу
власником).

Згідно приписів Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» активи - ресурси,
контрольовані підприємством у
результаті минулих подій, використання
яких, як очікується, приведе до
отримання економічних вигод у
майбутньому; зобов'язання -
заборгованість підприємства, що
виникла внаслідок минулих подій і
погашення якої в майбутньому, як
очікується, приведе до зменшення
ресурсів підприємства, що втілюють у
собі економічні вигоди.

Таким чином, коли фізична
особа-підприємець, яка перебуває на
загальній системі оподаткування,
отримує товар, у неї виникає
заборгованість (зобов'язання) перед
постачальником, а збільшення
зобов'язань і є витратами у розумінні
п.п.14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України.

До витрат операційної діяльності
згідно з п. 177.4 ст. 177 ПК України належать
витрати, перелічені у пунктах 138.4, 138.6 -
138.9, підпунктах 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11.

Судом першої інстанції правомірно було
зауважено на тому, що ПК України не
передбачена норма, яка б містила
положення про те, що до складу витрат
підприємця на загальній системі
оподаткування можна відносити тільки
ті витрати, по яким відбулася оплата.

Згідно з п.п.14.1.228 п. 14.1 ст. 14 ПК України
собівартість реалізованих товарів,
виконаних робіт, наданих послуг для
цілей розділу III цього Кодексу -
витрати, що прямо пов'язані з
виробництвом та/або придбанням
реалізованих протягом звітного
податкового періоду товарів, виконаних
робіт, наданих послуг, які визначаються
відповідно до положень (стандартів)
бухгалтерського обліку, що
застосовуються в частині, яка не
суперечить положенням цього розділу
(тобто вартість придбання товарів є їх
собівартістю. Собівартість
відноситься до витрат операційної
діяльності, на суму яких фізична особа -
підприємець на загальній системі має
право зменшити свій загальний
оподатковуваний дохід).

Відповідно до п. 138.4 ст. 134 ПК України
витрати, що формують собівартість
реалізованих товарів, виконаних робіт,
наданих послуг, визнаються витратами
того звітного періоду, в якому визнано
доходи від реалізації таких товарів,
виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно п. 138.6 ст. 138 ПК України
собівартість придбаних та
реалізованих товарів формується
відповідно до ціни їх придбання з
урахуванням ввізного мита і витрат на
доставку та доведення до стану,
придатного для продажу. При цьому
приписи ПК України не міститься вимог
про касовий метод визнання і
визначення витрат. Тобто, виходячи із
принципу, закріпленого в ст. 51 ЦК
України, фізична особа-підприємець на
загальній системі оподаткування має
право формувати валові витрати так
само як і юридичні особи - платники
податку на прибуток з урахуванням
обмежень, встановлених ст. 177 ПК
України.

Таким чином, зменшення економічних
вигод у вигляді збільшення зобов'язань
підприємця є його безпосередніми
витратами, пов'язаними з господарською
діяльністю, як це і передбачено в
Податковому кодексі України.

Крім того, п. 177.2 ст. 177 ПК України
передбачено касовий метод визначення
доходів підприємця, який перебуває на
загальній системі оподаткування, однак
норми про касовий метод визначення
витрат для фізичної особи-підприємця
на загальній системі оподаткування
жодне положення ПК України не містить.
При цьому, варто відзначити, що ФОП
ОСОБА_2 при визначенні валових витрат
підприємницької діяльності у
відповідності п.п.17.1.3 п.17.1 ст. 17 ПК
України застосовував метод нарахувань,
за яким дохід від реалізації товару
визначається за датою переходу
покупцеві права власності на такий
товар, а дохід від надання послуг та
виконання робіт визначається за датою
складення акта або іншого документа,
який підтверджує виконання робіт або
надання послуг. Витрати, що формують
собівартість товарів (робіт, послуг),
визнаються витратами того звітного
періоду, у якому визначено доходи від
реалізації таких товарів (робіт,
послуг).

Витрати позивача повністю
підтверджуються матеріалами справи
документально, а придбана
сільськогосподарська продукція у ТОВ
«Чубинецький колос» та у ТОВ
«Олімп-Остриця» у подальшому була
реалізована контрагентам-покупцям -
ТОВ «Олам Україна», ТОВ «Аграрна
трейдингова компанія», ТОВ
«Кернел-Трейд», ТОВ «Раздол», ТОВ
«Сояцентр», ТОВ «Транс Оіл», ТОВ
«Ферко», та безпосередньо пов'язані із
отриманням доходів, оскільки
посередництво в торгівлі
сільськогосподарською продукцією та
неспеціалізована оптова торгівля є
основними видами діяльності позивача
за КВЕД. Дані обставини
підтверджуються належним чином
завіреними копіями договорів, актів на
виконання робіт, накладних, видаткових
накладних, податкових накладних,
розрахунків переробки, квитанцій до
прибуткового касового ордеру,
банківських виписок по рахунку.

За таких обставин апеляційна інстанція
повністю погоджується з висновком суду
першої інстанції, що ФОП ОСОБА_2
дотримано вимоги Податкового кодексу
України, які надають йому повне право
віднести до складу валових витрат на
основі належним чином оформлених
первинних документів витрати по сплаті
відсотків та комісії за кредитним
договором в сумі 10 615,88 грн., витрати на
послуги страхування в сумі 12 216,00 грн.,
витрати собівартості товару,
придбаного у ТОВ «Чубинецький колос»
та у ТОВ «Олімп-Остриця», в сумі 552 726,58
грн. та враховано їх при визначенні
об'єкта оподаткування податком на
прибуток підприємств за відповідні
періоди.

Зважаючи на встановлення
неправомірності збільшення чистого
доходу позивача у 2013 році у зв'язку з
відсутністю порушень п.п. 177.2, 177.4 ст. 177
ПК України, правомірною є позиція суду
першої інстанції щодо відсутності
підстав для донарахування позивачу 69
239,47 грн. єдиного соціального внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування і накладення
штрафних санкцій у розмірі 3 461,95 грн..

Зазначене вище повністю спростовує
доводи апелянта щодо законності
прийняття спірних податкового
повідомлення-рішення від 24.07.2014 року №
2569//175, яким позивачу нараховано
зобов'язання по податку на доходи
фізичних осіб за підсумками річного
декларування в сумі 95 805,30 грн. та
застосування фінансової санкції у
розмірі 23 951,33 грн., вимоги про сплату
боргу (недоїмки) від 27.06.2014 року №
Ф-10/, якою нараховано єдиний
соціальний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування в сумі 69239,47 грн.,
та рішення про застосування штрафних
санкцій від 24.07.2014 № 2570//176, яким до
позивача застосовано штрафну санкцію в
розмірі 3461,95 грн., а тому суд першої
інстанції правомірно скасував вказані
рішення відповідача.

В апеляційній скарзі апелянт зауважує
на тому, що згідно видаткової накладної
від 31.05.2013 року № 98 на загальну суму 133
000,20 грн., в т.ч. ПДВ 22 166,70 грн., ФОП ОСОБА_2
було придбано у ТОВ «Чубинецький
колос» кукурудзу у кількості 73,889 тон.
Останнім на адресу ФОП ОСОБА_2 виписано
податкову накладну від 31.05.2013 року № 54/2
на загальну суму 133 000,20 грн., в т.ч. ПДВ 22
166,70 грн., яка відображена позивачем у
реєстрі отриманих податкових
накладних за травень 2013 року та суму
ПДВ у розмірі 22 166,70 грн. включено до
складу податкового кредиту за травень
2013 року.

Так, у 2013 році ФОП ОСОБА_2 здійснювався
продаж кукурудзи без ПДВ на підставі
пункту 15 підрозділу 2 розділу ХХ
Перехідних положень Податкового
кодексу України.

Апелянт вказує на те, що в порушення п.
198.3, п. 198.4 ст. 198 ПК України позивач
завищив податковий кредит за травень
2013 року в сумі 22 167,00 грн., оскільки
операція з придбання кукурудзи
звільняється від оподаткування
податком на додану вартість.

Апеляційна інстанція не може
погодитися з такими висновками
апелянта, з огляду на наступне.

Пунктом 15 підрозділу 2 розділу XX
Перехідних положень Податкового
кодексу України передбачено, що
тимчасово до 1 січня 2014 року операції з
постачання на митній території України
зернових культур товарних позицій 1001 -
1008 згідно з УКТ ЗЕД та технічних
культур товарних позицій 1205 і 1206 згідно
з УКТ ЗЕД, крім їх першого постачання
сільськогосподарськими
підприємствами-виробниками зазначених
товарів, звільняються від
оподаткування податком на додану
вартість. Тобто, відповідно до вказаної
норми, не звільняються від
оподаткування постачання зернових
культур товарних позицій 1001 - 1008 згідно
з УКТ ЗЕД та технічних культур товарних
позицій 1205 і 1206 згідно з УКТ ЗЕД
операції з першого постачання с/г
підприємствами-виробниками зазначених
товарів.

Таким чином, операції з постачання
зернових та технічних культур
сільськогосподарськими
підприємствами оподатковуються
податком на додану вартість за ставкою
20 відсотків.

Відповідно до пункту 209.6 статті 209
Податкового кодексу України
сільськогосподарським вважається
підприємство, основною діяльністю
якого є постачання вироблених (наданих)
ним сільськогосподарських товарів
(послуг) на власних або орендованих
виробничих потужностях, а також на
давальницьких умовах, в якій питома
вага вартості сільськогосподарських
товарів/послуг становить не менш як 75
відсотків вартості всіх
товарів/послуг, поставлених протягом
попередніх 12 послідовних звітних
податкових періодів сукупно.

Отже, якщо особа, яка не відповідає
вимогам пункту 209.6 статті 209
Податкового кодексу України (тобто не є
сільськогосподарським підприємством),
здійснює операції з постачання
зернових та технічних культур власного
виробництва на митній території
України, на такі операції з постачання
поширюється режим звільнення від
оподаткування відповідно до підпункту
15 підрозділу 2 розділу XX Кодексу.

Так, матеріали справи вказують на те, що
між ТОВ «Чубинецький колос» (продавець)
та ФОП ОСОБА_2 (покупець) укладено
договір поставки від 04.01.2012 року, згідно
умов якого продавець зобов'язується
поставити, а покупець прийняти та
оплатити товар в асортименті, у строки
і на умовах, передбачених у цьому
договорі.

В даному договорі також вказано, що ТОВ
«Чубинецький колос» є платником
фіксованого сільськогосподарського
податку, а, отже, є
сільськогосподарським підприємством.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає, серед іншого, у разі
здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що датою
виникнення права платника податку на
віднесення сум податку до податкового
кредиту вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового
кодексу України податковий кредит
звітного періоду визначається
виходячи з договірної (контрактної)
вартості товарів/послуг, але не вище
рівня звичайних цін, визначених
відповідно до статті 39 цього Кодексу,
та складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу
України податкова накладна
виписується на кожне повне або
часткове постачання товарів/послуг, а
також на суму коштів, що надійшли на
поточний рахунок як попередня оплата
(аванс).

У відповідності до п. 201.8 ст. 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.
При здійсненні операцій з постачання
товарів/послуг платник податку -
продавець товарів/послуг зобов'язаний
надати покупцю податкову накладну (п.
201.10 ст. 201 Податкового кодексу України).

Крім того Вищим адміністративним судом
України в листі від 02 червня 2011 року
№742/11/13-11 визначено, що з метою
встановлення факту здійснення
господарської операції, формування
витрат для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на прибуток або
податкового кредиту з податку на
додану вартість судам належить
з'ясовувати, зокрема, такі обставини:
рух активів у процесі здійснення
господарської операції; установлення
спеціальної податкової
правосуб'єктності учасників
господарської операції та
установлення зв'язку між фактом
придбання товарів (послуг),
спорудженням основних фондів, імпортом
товарів (послуг), понесенням інших
витрат із господарською діяльністю
платника податку.

Статтею 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій, а
якщо це неможливо - безпосередньо після
її закінчення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що для
формування податкового кредиту,
необхідно мати первинні документи, які
можуть довести реальність здійснення
господарської операції, підтвердити
факт використання придбаних
товарів/послуг в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку.

Перевіривши дійсність господарських
взаємовідносин позивача з
контрагентом, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про наявність правових
підстав для формування податкового
кредиту, з огляду на те, що надана
позивачем документація у повній мірі
відображає реальні наслідки, що
наступили після укладення договорів та
мають силу первинної документації в
розумінні Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в України».

Окрім вищевикладеного судова колегія
вважає за необхідне відзначити, що за
умови реального здійснення
господарської операції, яка призвела
до об'єктивної зміни складу активів
платника податків - покупця, будь-які
порушення постачальниками/продавцями
товару (послуг) податкового
законодавства чи правил ведення
господарської діяльності не можуть
бути підставою для позбавлення покупця
права на податковий кредит.

Платник податку на додану вартість
(покупець товару) не має обов'язку та
повноважень здійснювати контроль за
дотриманням постачальниками товару
(послуг) вимог законодавства щодо
здійснення господарської діяльності,
дотримання вимог податкового
законодавства тощо і в подальшому
зазнавати певних негативних наслідків
у вигляді позбавлення права на
податковий кредит за можливу
неправомірну діяльність будь-кого з
контрагентів. Такий платник не повинен
притягуватися до відповідальності в
тому випадку, якщо він здійснював
реальну господарську операцію.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
постачальниками з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями
постачальників чи сприяння ухиленню
постачальниками товару від виконання
податкових зобов'язань може слугувати
підставою для відмови у праві на
податковий кредит. При цьому такі
висновки не можуть ґрунтуватися на
припущеннях, а можуть ґрунтуватися
лише на належних, достатніх, а також тих
доказах, які одержані з дотриманням
закону.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 03.07.2013 року по справі №
К/800/27746/13.

Укладаючи угоду зі своїм контрагентом,
позивач мав всі документальні
підтвердження їх господарської
правосуб'єктності: здійснювати
господарську діяльність,
реалізовувати господарську
компетенцію, мати зобов'язання, нести
за ними відповідальність тощо.

Колегія суддів повністю підтримує
позицію суду першої інстанції, що
позивачем були вчинені всі необхідні
дії та досягнуто конкретних
результатів, які визначають саме
поняття господарської операції - факти
підприємницької та іншої діяльності.

Слід відмітити, що податковим органом
не було надано рішення суду у цивільній
чи господарській справі, або іншого
належного доказу на підтвердження
«фіктивності» здійснених позивачем
господарських операцій. Отже, спірні
податкові повідомлення-рішення
прийняті податковим органом
передчасно.

Не надано також добутих, у визначений
процесуальним законодавством спосіб,
доказів підробки документів або
складання фіктивних документів на
підтвердження здійснених позивачем
господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в
ухвалі Вищого адміністративного суду
України від 25.03.2008 року по справі №
К-23642/07.

Таким чином, апеляційна інстанція
приходить до аналогічного з судом
першої інстанції виновку, що позивачем
правомірно включено до складу
податкового кредиту за травень 2013 року
суму ПДВ у розмірі 22166,70 грн. на підставі
податкової накладної від 31.05.2013 № 54/2,
оскільки постачання кукурудзи було
здійснено сільськогосподарським
підприємством-виробником.

Доводи апелянта про порушення
позивачем вимог п. 198.3, п.198.4 ст. 198 ПК
України, що призвело до заниження
податку на додану вартість, є
необґрунтованими, у зв'язку з чим
позивачу було протиправно
донараховано суму податку на додану
вартість, а також застосовано штрафні
(фінансові) санкції за спірним
податковим повідомленням-рішенням від
24.07.2014 року № 2568//174.

Окрім вищевикладеного судова колегія
вважає за необхідне відзначити
слідуюче:

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього
Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 228 ЦК
України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України діє презумпція правомірності
правочину, тобто правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин
нікчемним являється його недійсність,
встановлена законом. Саме законом, а не
актами, які б факти в цьому акті не були
відображені. Вказані ж в акті висновки
є суто суб'єктивною думкою державного
податкового інспектора, оскільки були
зроблені за відсутності інформації,
яка надається в передбаченому
законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак
нікчемності правочину, податкові
органи мають право лише звертатися до
судів з позовами про стягнення в дохід
держави коштів, отриманих по
правочинах, здійснених з метою, що
свідомо суперечить інтересам держави і
суспільства, посилаючись на їх
нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть
можливість посадовим особам державних
органів на власний розсуд оголошувати
будь-який правочин недійсним
(нікчемним) без звернення до суду, що не
є правильним виходячи з загальних
засад судочинства.

Дана правова позиція викладена в
постанові Вищого адміністративного
суду України від 14.11.2012 року № К/9991/50772/12.

Крім того, викладені в актах обставини,
не є підставою вважати правочини
недійсними, або такими, що не відбулись,
та не спростовують реальності
виконання господарських операцій,
оскільки угоди не визнані недійсними
судами, а також позивач не може нести
відповідальності за дії своїх
контрагентів.

Зазначена позиція відповідає рішенню
Європейського суду з прав людини від
22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти
Болгарії» (заява № 3991/03), згідно якого
Європейський суд з прав людини визнав,
що «справедливий баланс» не
додержується, коли платника ПДВ
позбавляють права на податковий кредит
(бюджетне відшкодування) за
відсутності доказів його залучення до
протиправної діяльності, пов'язаної з
незаконним отриманням бюджетного
відшкодування, чи доказів того, що йому
було відомо про таку діяльність його
постачальників.

За ст. 71 КАС України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення,
крім випадків, встановлених статтею 72
цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних
справах про протиправність рішень, дій
чи бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладає на відповідача,
якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам апелянт, як
суб'єкт владних повноважень, не надав
суду апеляційної інстанції достатніх
беззаперечних доказів в обґрунтування
обставин, на яких ґрунтуються його
заперечення, і не довів правомірності
винесення ним спірних рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність залишення постанови суду
першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 41, 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Білоцерківської
об'єднаної державної податкової
інспекції Головного управління
Міндоходів у Київській області -
залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного
адміністративного суду від 16.10.2014 року -
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя
Саприкіна І.В.

Судді:
Аліменко В.О.

Безименна Н.В.