Справа № 296/907/12-а
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач:Франовська К.С.
УХВАЛА

іменем України

"08" грудня 2014 р.
Справа № 296/907/12-а

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Франовської К.С.

суддів:
Моніча Б.С.

Хаюка С.М.,

при секретарі
Лялевич С.С. ,

за участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на постанову Корольовського
районного суду м. Житомира від "09"
жовтня 2014 р. у справі за позовом ОСОБА_5
до Житомирської міської ради, треті
особи- ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання
нечинним рішення ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до
Житомирської міської ради, у якому
просив визнати нечинним рішення
Житомирської міської ради від 24.10.2011
року № 220 у частині передачі у приватну
власність третій особі ОСОБА_4
земельної ділянки площею 0,0671 га за
адресою: АДРЕСА_3 для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Позов ОСОБА_5 мотивував тим, що з 1972
року є власником незакінченого
будівництвом жилого будинку у АДРЕСА_3.
В липні 2012 року дізнався, що земельна
ділянка, яка належала йому на праві
безстрокового користування, передана у
власність іншій особі.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Останнім рішенням Корольовського
районного суду м.Житомира від 09 жовтня
2014 року позов задоволено. Визнано
нечинним рішення Житомирської міської
ради від 24 жовтня 2011 року №220 в частині
передачі у приватну власність ОСОБА_4
земельної ділянки площею 0,0671 га за
адресою : АДРЕСА_3 для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, треті особи ОСОБА_3
та ОСОБА_4 оскаржила його в
апеляційному порядку, вважають, що
висновки суду не відповідають дійсним
обставинам справи, а постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Так, зазначається в апеляційних
скаргах, суд першої інстанції
безпідставно застосував до
правовідносин ст.89 ЗК України , яка
унормовує передачу будівель і споруд
лише державними підприємствами та
організаціями, та не врахував приписи
ст.90 цього ж кодексу, в редакції 1970 року
щодо переходу права користування
земельною ділянкою при переході права
власності на будівлі. Оскільки
незакінчений будівництвом будинок за
ступенем готовності не може бути
визнаний будівлею, ст.90 ЗК також не може
бути застосована. Помилковими вважають
висновки суду щодо порушення права
власності позивача, оскільки земельна
ділянка на праві власності йому ніколи
не належала, та щодо вільності спірної
ділянки.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг у їх сукупності,
колегія суддів приходить до
переконання, що подана скарга не
підлягає задоволенню з наступних
мотивів.

Постановляючи оскаржуване рішення, та
умотивовуючи свої висновки, суд першої
інстанції виходив з того, що при
прийнятті оспорюваного рішення було
порушено право власності позивача на
незакінчений будівництвом жилий
будинок та право землекористування.

Такі висновки суду першої інстанції, на
переконання колегії суддів,
відповідають нормам матеріального
права та фактичним обставинам справи і
є правильними з огляду на таке.

Правосуддя за своєю суттю визнається
таким лише за умови, що воно відповідає
вимогам справедливості і забезпечує
ефективне поновлення в правах (абзац 10
п.9 Рішення Конституційного Суду
України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 КАС України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до адміністративного суду, якщо вважає,
що рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу
завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, у тому
числі на виконання делегованих
повноважень.

Із наведених положень убачається, що
суд захищає лише порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи та
інтереси учасників адміністративних
правовідносин. Визнання протиправним
рішення суб'єкта владних повноважень
можливе лише за позовом особи, право
або законний інтерес якої порушені цим
рішенням.

Таким чином, підставами для визнання
актів недійсними, є невідповідність
його вимогам чинного законодавства
та/або визначеної законом компетенції
органу, який видав (затвердив) цей акт.
Крім того, обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є порушення у зв'язку з
прийняттям відповідного акта прав та
законних інтересів позивача. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, у
адміністративного суду відсутні
підстави для задоволення позову.

Згідно зі ст.13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст.ст.142-145 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Згідно з ст.40 ЗК України (2001 року) (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) громадянам України
за рішенням органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування
можуть передаватися безоплатно у
власність або надаватися в оренду
земельні ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і гаражного
будівництва в межах норм, визначених
цим Кодексом.

Статтею 116 цього ж Кодексу встановлено,
що громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом або за
результатами аукціону. Надання у
користування земельної ділянки, що
перебуває у власності або у
користуванні, провадиться лише після
вилучення (викупу) її в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Отже, розпорядження землями від імені
українського народу здійснюють органи
виконавчої влади та органи місцевого
самоврядування в межах їх повноважень
шляхом прийняття рішень.

У п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні» (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних відносин) визначено, що до
виключної компетенції сільських,
селищних, міських рад входить
вирішення відповідно до закону питань
з врегулювання земельних відносин.

За змістом пунктів «а», «б» ч.1 ст.81 ЗК
України громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставі: придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності.

За змістом частин 6-9 ст.118 ЗК України
громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для будівництва
і обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки) у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідної міської
ради за місцезнаходженням земельної
ділянки. У клопотанні зазначаються
цільове призначення земельної ділянки
та її орієнтовні розміри. До клопотання
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб).

Міська рада розглядає клопотання у
місячний строк і дає дозвіл на
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки або надає
мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки розробляється за
замовленням громадян особами, які
мають відповідні дозволи (ліцензії) на
виконання цих видів робіт, у строки, що
обумовлюються угодою сторін,
погоджується у встановленому порядку,
за певних умов підлягає обов'язковій
державній експертизі землевпорядної
документації.

Міська рада у двотижневий строк з дня
отримання погодженого проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки (а в разі необхідності
здійснення обов'язкової державної
експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

Суб'єктивне право на земельну ділянку
виникає і реалізується на підставах і в
порядку, визначених Конституцією
України, ЗК України та іншими законами
України, що регулюють земельні
відносини.

Підставою для виникнення права на
земельну ділянку є відповідний
юридичний факт.

Суд встановив і це підтверджено
матеріалами справа, що 04 лютого 1955 року
між Жилуправлінням Житомирської
міської ради та ОСОБА_7 був укладений
договір на право забудови будинку та
безстрокове користування земельною
ділянкою. За цим Договором
Жилуправління відвело ОСОБА_7 земельну
ділянку площею 600 м кв. для будівництва
житлового будинку по АДРЕСА_4(т.1 а.с.8).

На момент укладення даного Договору
питання набуття права власності
регулювались Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948
року «Про право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків» (далі - Указ від 26 серпня
1948 року), що був визнаний таким, що
втратив чинність, Указом Президії
Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988
року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до
Указу від 26 серпня 1948 року постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Постанова
від 26 серпня 1948 року), які, зокрема,
визначали умови та правові наслідки
будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

12 січня 1961 року ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8
купив незакінчене будівництвом
домоволодіння готовністю 4% в АДРЕСА_3,
що належить ОСОБА_7 на підставі
Договору про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
житлового будівництва , про що сторони
уклали Договір купівлі-продажу, що
посвідчений в нотаріальному порядку
та зареєстрований в реєстрі за №3-53 (т.1
а.с.109-110).

За умовами Договору купівлі-продажу
всі права та обов"язки за Договором про
надання в безстрокове користування
земельної ділянки для житлового
будівництва від 04.02.1955 р. , який є
невід"ємною частиною Договору
купівлі-продажу, переходять до покупця
ОСОБА_8

27 грудня 1972 року ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_5
купив незакінчений будівництвом жилий
будинок готовністю 8% в АДРЕСА_3, що
належить ОСОБА_8 на підставі Договору
про надання в безстрокове користування
земельної ділянки для житлового
будівництва , про що сторони уклали
Договір купівлі-продажу , що
посвідчений в нотаріальному порядку та
зареєстрований в реєстрі за № 3-4408( т.1
а.с. 106-107).

За умовами Договору купівлі-продажу
всі права та обов"язки за Договором про
надання в безстрокове користування
земельної ділянки для житлового
будівництва від 04.02.1955 р. , який є
невід"ємною частиною Договору
купівлі-продажу, переходять до покупця
ОСОБА_5

У 1974 році рішенням Житомирського
міськвиконкому вулицю Санаторну
перейменовано на вулицю Сабурова (а.с.111
)

Чинний на час укладення ОСОБА_5
Договору купівлі-продажу
незакінченого будівництвом жилого
будинку, Земельний кодекс Української
РСР (ЗК УРСР) від 8 липня 1970 року у статті
3 передбачав, що земля є виключною
власністю держави і надається тільки в
користування.

Відповідно до статей 13-15 ЗК УРСР земля в
Українській УРСР надавалась
громадянам СРСР в безоплатне
користування. Землекористування могло
бути безстроковим або тимчасовим
(короткостроковим і довгостроковим).

Суд першої інстанції перевірив і
встановив, що позивач ОСОБА_5, придбавши
у власність незакінчений будівництвом
жилий будинок та в користування
земельну ділянку, сплачував необхідні
комунальні платежі та податки. Ці
обставини підтверджені наявними в
матеріалах справи квитанціями :

-про сплату за водопостачання за 1972-1973
рік (т.1 а.с. 113)

-про сплату за електроенергію в
листопаді 1972 року, березні 1973 року,
жовтні 1974 року, травні -червні 1983
року,(т.1 а.с.117-119)

-про сплату за радіослухання за 1983
рік(т.1 а.с. 112)

-про сплату податку з будівель та
земельного податку за 1984 рік (т.1 а.с. 116)

-про сплату страхових платежів по
державному обов"язковому страхуванню
будівлі по АДРЕСА_3 за 1985 рік (т.1 а.с.114-115)

Відповідно до рішення виконкому
Житомирської міськради від 11.01.96 р.
будинку по АДРЕСА_3 була надана нова
адреса : АДРЕСА_3 (а.с.111).

Рішенням Житомирської міської ради №220
від 24 жовтня 2011 року " Про приватизацію,
передачу в оренду, надання дозволу на
складання проектів із землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
громадянам" на підставі проекту із
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок надано ОСОБА_4 у власність
земельну ділянку площею 0,0671 га за
адресою АДРЕСА_3 для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд (т.1 а.с.
10).

Дане рішення прийнято на підставі
проекту землеустрою, розробленого ТОВ
"Підприємство "Житомирземпроект".

До складу проекту відведення земельної
ділянки додана довідка КП "Житомирське
обласне міжміське бюро технічної
інвентаризації" від 09.09.10 р. №3861 про те,
що право власності на житловий будинок
за вказаною адресою згідно Реєстру
прав власності, не зареєстровано.

Відповідно до довідки, виданої до
проекту землеустрою Управлінням
Держкомзему у м. Житомирі земельна
ділянка по АДРЕСА_3 не надавалась у
власність чи користування (а.с.177).

За висновком Комісії з розгляду питань,
пов"язаних з погодженням документації
із землеустрою, земельна ділянка, що
відводиться ОСОБА_4 по АДРЕСА_3,- вільна
від забудов(а.с.204)

На підставі рішення міської ради
ОСОБА_4 видано державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯМ
№ 085939.

17 грудня 2011 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3
купив земельну ділянку площею 0,0671 га в
АДРЕСА_3 (т.1 а.с.48).

Отже, приймаючи рішення про передачу
ОСОБА_4 земельної ділянки у власність,
Житомирська міська рада виходила з
того, що земельна ділянка нікому не
передавалась ні у власність, ні у
користування, вільна від забудов, а
тому може бути передана у власність.

Проте, з таким рішенням погодитись
неможливо, виходячи з таких міркувань.

Правовідносини, що склались,
урегульовані чинним на час їх
виникнення Земельним кодексом України
, який набрав чинності з 01.01.2002 року.

Відповідно до п.6 Перехідних положень
Земельного кодексу України, громадяни
та юридичні особи, які мають у
постійному користуванні земельні
ділянки, але за цим Кодексом не можуть
мати їх на такому праві, повинні були до
1 січня 2005 року, а згодом відповідно
Закону України "Про внесення змін до
Земельного кодексу України" від 06
жовтня 2004 року № 2059-IV до 1 січня 2008 року,
переоформити у встановленому порядку
право власності або право оренди на
них. Рішенням Конституційного Суду
України у справі про постійне
користування земельними ділянками від
22.09.2005 року № 5-рп/2005 положення пункту 6
розділу Х Земельного кодексу України
визнані неконституційними в частині
зобов'язання переоформити право
постійного користування земельною
ділянкою на право власності або право
оренди.

Як зазначено у пункті 5.3. Рішення
Конституційного Суду України у справі
про постійне користування земельними
ділянками від 22 вересня 2005 року №
5-рп/2005 у контексті розвитку земельного
законодавства, "поряд із
впровадженням приватної власності на
землю громадянам, на їх вибір,
забезпечувалася можливість
продовжувати користуватися
земельними ділянками на праві
постійного (безстрокового)
користування, оренди, пожиттєвого
спадкового володіння або тимчасового
користування. При цьому в будь-якому
разі виключалась як автоматична зміна
титулів права на землю, так і будь-яке
обмеження права користування
земельною ділянкою у зв'язку з
непереоформленням правового титулу".

З наведеного вбачається, що громадяни,
які свого часу набули у встановленому
законодавством порядку право
постійного користування земельною
ділянкою, мають право продовжувати
користуватись нею.

Отже, як встановив суд, позивач ОСОБА_5
у встановленому законом порядку набув
права на постійне користування наданою
йому для будівництва земельною
ділянкою і не втратив його на час
прийняття міськрадою оскаржуваного
рішення, незалежно від того, що не
переоформив право власності чи право
оренди на земельну ділянку.

Відповідно до ч.5 ст. 116 Земельного
кодексу України, який діяв в час
прийняття рішення міською радою про
передачу у приватну власність
земельної ділянки, надання у
користування земельної ділянки, що
перебуває у власності або користуванні
провадиться лише після вилучення
(викупу) її в порядку, передбаченому цим
Кодексом.

Згідно ст. 141 цього ЗК України,
підставами припинення права
користування земельною ділянкою є:
добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою;
вилучення земельної ділянки у
випадках, передбачених цим Кодексом;
припинення діяльності релігійних
організацій, державних чи комунальних
підприємств, установ та організацій;
використання земельної ділянки не за
цільовим призначенням; систематична
несплата земельного податку або
орендної плати; набуття іншою особою
права власності на жилий будинок,
будівлю або споруду, які розташовані на
земельній ділянці; використання
земельної ділянки у спосіб, що
суперечить вимогам охорони культурної
спадщини.

Відтак, на час прийняття оскаржуваного
рішення належним землекористувачем
спірної земельної ділянки був позивач
по справі ОСОБА_5, право
землекористування якого у
встановленому законом порядку не
припинено.

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу
України землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень свого
права на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою.
Одним із способів захисту прав
громадянина на земельну ділянку є
визнання недійсним рішення органу
місцевого самоврядування.

Також ст.155 Земельного кодексу України
визначено, що у разі видання органом
місцевого самоврядування акта, яким
порушуються права особи, що
користування належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
оскаржуване рішення Житомирської
міської ради прийнято з порушенням
вимог чинного законодавства щодо
відсутності правових підстав для
припинення землекористування та згоди
належного землекористувача на
вилучення земельної ділянки,
оскаржуване рішення порушує права та
охоронювані законом інтереси позивача
на належну йому земельну ділянку, а
тому суд першої інстанції постановив
обґрунтоване рішення про задоволення
позову.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно з
статтею 86 КАС України оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у
апеляційних скаргах, не дають
адміністративному суду апеляційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію суду першої інстанції.

Помилкове посилання суду першої
інстанції на приписи ст.89 ЗК України (в
ред.1970 року) на правильність
постановленого рішення не впливає.

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, оскільки
вирішуючи даний публічно-правовий
спір, правильно встановив фактичні
обставини справи та надав їм у
оскаржуваному судовому рішенні
належну правову оцінку.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4
залишити без задоволення, а постанову
Корольовського районного суду м.
Житомира від "09" жовтня 2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня складання
її в повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя
К.С. Франовська

судді:
Б.С. Моніч

С.М.Хаюк

Повний текст cудового рішення
виготовлено "08" грудня 2014 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - представнику позивача: ОСОБА_5 -
ОСОБА_10 АДРЕСА_1

3- представнику позивача: ОСОБА_11,
АДРЕСА_2

4- відповідачу: Житомирська міська
рада майдан С.П. Корольова,
4/2,м.Житомир,10014

5 -третій особі: ОСОБА_3 - АДРЕСА_3,

6-третій особі: ОСОБА_4 - АДРЕСА_5

7- представнику третіх осіб: - ОСОБА_13,
АДРЕСА_6,