Справа № 820/17689/14
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2014-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харківський окружний адміністративний
суд у складі:
головуючого судді Чудних С.О.,
за участю секретаря судового засідання
представника позивача - Пізіної К.Ю.,
представника відповідача - Іхненко Я.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства "НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ
МОЛОКОЗАВОД" до Нововодолазької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головоного управління
Міндоходів у Харківській області про
скасування податкових
повідомлень-рішень,-
Позивач, Публічне акціонерне
товариство "Нововодолазький
молокозавод", звернувся до
Харківського окружного
адміністративного суду із позовом, в
якому, з урахуванням уточнень, просив
суд скасувати у повному обсязі
податкові повідомлення-рішення №
В обґрунтування позову позивач
зазначив, що контролюючим органом
проведена документальна виїзна
позапланова перевірка Публічного
акціонерного товариства
"Нововодолазький молокозавод", за
результатами якої складено акт від
02.07.2014 року за №546/20-20-22-08/00447480.
Перевіркою встановлено порушення ст.
135, ст. 138, ст.. 169, ст. 187, ст. 201, ст. 198
Податкового кодексу України, а також
пп. 10 п. 1 підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу. На підставі
зазначеного акту перевірки,
відповідачем прийнято оскаржувані
податкові повідомлення-рішення. На
думку позивача, вищевказані порушення
встановлені відповідачем при
довільному трактуванні норм права та
при грубому порушенні норм податкового
законодавства. З вказаних міркувань
позивач вважав, що спірні податкові
повідомлення - рішення суперечать ч.3
ст.2 КАС України, оскільки за
відсутності визначених законом
підстав покладають на платника
податків додатковий обов'язок по
оплаті грошового зобов'язання на
користь Державного бюджету України.
Посилаючись на викладені вище доводи,
позивач просив суд прийняти рішення
про задоволення заявлених вимог.
У судовому засідання 01.12.2014 року
представник позивача підтримав
позовні вимоги у повному обсязі та
просив суд позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому
засіданні 01.12.2014 року проти позову
заперечив, зазначивши, що порушення,
встановлені в ході перевірки позивача,
зафіксовані належним чином в акті
перевірки, підставою для винесення
спірних податкових повідомлень -
рішень слугував відображений в акті
перевірки висновок про порушення ст. 135,
ст. 138, ст.. 169, ст. 187, ст. 201, ст. 198
Податкового кодексу України, а також
пп. 10 п. 1 підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу. У зв'язку із чим
просив у задоволенні позову відмовити.
Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
наявних у справі доказів у їх
сукупності, судом встановлено
Судом встановлено, що Нововодолазькою
об'єднаною Державною податковою
інспекцією Головного управління
Міндоходів у Харківській області
проведено документальну виїзну
позапланову перевірку Публічного
акціонерного товариства
"Нововодолазький молокозавод", за
результатами якої складено акт від
02.07.2014 року за № 546/20-20-22-08/00447480.
Перевіркою встановлено порушення
позивачем пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, пп. 138.6 п.
138.8 ст. 138, пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року № 2755- IV, в результаті чого занижено
податок на прибуток в періоді, що
перевірявся, на загальну суму
встановленого заниження всього у сумі
грн., за ІІ кв. 2012 р. в сумі (-) 1064 грн., за
ІІІ кВ. 2012 р. в сумі (-)1925 грн., за IV кв. 2012
грн.; п. 187.1 ст. 187, п. 201.6 ст. 201, п. 198.6 ст. 198
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року № 2755- IV, в результаті чого занижено
податок на додану вартість всього у
1076 грн., за лютий 2012 р. у сумі 1514 грн., за
березень 2012 р. у сумі 970 грн., за травень
2012 р. у сумі 922 грн., за червень 2012 р. у
сумі 1008 грн., за липень 2012 р. у сумі 889
грн., за вересень 2012 р. у сумі 5696, за
жовтень 2012 р. у сумі 1562 грн., за листопад
2012 р. у сумі 1237 грн., за січень 2013 р. у
сумі 624 грн., за лютий 2013 р. у сумі 2978 грн.,
за березень 2013 р. у сумі 975 грн., за
квітень 2013 р. у сумі 6721 грн., у червні 2013
р. у сумі 949 грн., за серпень 2013 р. у сумі
345 грн.; пп. 10 п. 1 підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року № 2755- IV, в результаті чого всього
не сплачено на спеціальний рахунок,
сплачено з порушенням граничного
строку на спеціальний рахунок на суму
586597 грн. у тому числі не сплачено на
спеціальний рахунок 300101 грн., сплачено
з порушенням граничного строку на
спеціальний рахунок 286496 грн.; пп. 169.1.1,
пп. 169.1.3 п. 169.1, пп. 169.2.2 п. 169.2 ст. 169
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року № 2755- IV, заниження податку складає
На підставі зазначеного акту перевірки
від 02.07.2014 року за № 546/20-20-22-08/00447480
податковим органом 22.07.2014 року винесено
податкові повідомлення-рішення, а саме:
зобов'язання з податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт, послуг) на 1362620 гривень 00
грошового зобов'язання з податку на
прибуток приватних підприємств на суму
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб, що сплачуються
податковими агентами, із доходів
платника податку у вигляді заробітної
нараховано штраф в розмірі 7862,40 грн., №
повідомлення-рішення були оскаржені
позивачем в адміністративному порядку
до Головного управління Міндоходів
України у Харківській області.
Рішенням Головного управління
Міндоходів у Харківській області від
29.08.2014 р. за № 5694/10/20-40-10-0417 податкове
повідомлення-рішення № від 22.07.2014
р. скасовано в частині збільшення
грошового зобов'язання з податку на
доходи фізичних осіб у загальному
розмірі 7831,74 грн.

Також, рішенням Головного управління
Міндоходів у Харківській області про
результати розгляду скарги від 03.10.2014 р.
за № 6515/10/20-40-10-04-14, податкове
повідомлення-рішення № в частині
збільшення зобов'язання з податку на
прибуток у загальному розмірі 2151,25 грн.
(основний платіж - 1721,00 грн., штрафні
санкції - 430,25 грн.), збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість (штрафні (фінансові)
санкції), визначену в податкового
повідомленні-рішенні № від 22.07.2014
р. у розмірі 22706,00 грн.

Таким чином, податкові
повідомлення-рішення № від 22.07.2014
р. та № від 22.07.2014 р. відповідно до
вимог ст. 60 Податкового кодексу України
вважаються відкликаними.

Враховуючи, рішення Головного
управління Міндоходів у Харківській
області, відповідачем було прийнято та
направлено на адресу позивача
податкове повідомлення-рішення №
від 16.10.2014 р., яким збільшено суму
грошового зобов'язання по сплаті
податку на доходи фізичних осіб на суму
2871,99 грн. та штрафні санкції на суму 2133,93
грн.; податкове повідомлення-рішення №
від 22.10.2014 р., яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
прибуток підприємств на загальну суму
12116,25 грн. (основний платіж - 9693,00 грн.,
штрафні (фінансові) санкції, а також
податкове повідомлення-рішення №
від 15.10.2014 р., яким збільшено суму
грошового зобов'язання з податку на
додану вартість із вироблених в
Україні товарів (робіт) за штрафними
(фінансовими) санкціями на суму 22706,00
грн.

Перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, покладених
суб'єктом владних повноважень в основу
спірних рішень, а також відображених
суб'єктом владних повноважень в акті
від 02.07.2014 року № 546/20-20-22-08/00447480 суджень
на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС
України, судом встановлено наступне.

Щодо встановлення порушень пп. 135.5.4 п.
135.5 ст. 135, пп. 138.6 п. 138.8 ст. 138, пп. 138.8.1 п.
138.8 ст. 138, п. 198.6 ст. 198 Податкового
кодексу України суд зазначає наступне.

З дослідженого акту перевірки від
02.07.2014 року № 546/20-20-22-08/00447480 вбачається,
що фактичною підставою для
відображення в акті порушень і
винесення спірного податкового
повідомлення-рішення слугував
викладений в акті висновок відповідача
про не підтвердження реальності
здійснення господарських відносин,
укладених позивачем з ТОВ "Карпос", ТОВ
"КС-Мегатрейд" та ТОВ "Сев кабель".

Однак, суд не погоджується з такими
висновками відповідача виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що у перевіряємому
періоді між позивачем (покупець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Карпос"
(постачальник) було укладено договір №
94/11 від 01.06.2011 року, відповідно до умов
якого, постачальник зобов'язується
передати у власність покупцю товар, а
покупець зобов'язується прийняти та
сплатити його (т. 2 а.с. 27-29).

Реальність укладених правочинів
підтверджується наявними у матеріала
справи видатковими накладними,
податковими накладнимиі,
товарно-транспортними накладними,
актами списання товарно-матеріальних
цінностей.

Крім того. суд звертає увагу, що
зазначені господарські відносини були
досліджені Господарським судом
Харківської області, яким 08.04.2013 року у
справі № 5011-6/16-2013-922/834/13-г винесено
рішення про стягнення з ТОВ "Карпос" на
користь Заводу грошових коштів. Станом
на теперішній час рішення виконано у
повному обсязі.

Також, матеріалами справи
підтверджено, що у перевіряємий період
між позивачем (покупець) та Товариством
з обмеженою відповідальністю
"КС-Мегатрейд" (постачальник) було
укладено договір поставки №КС-000058 від
04.11.2010 року, відповідно до умов якого
постачальник зобов'язується передати у
власність покупця у встановлений
договором термін товар для подальшого
використання у господарській
діяльності, а покупець зобов'язується
прийняти та сплатити товар (т. 1 а.с.
212-215).

Реальність укладеного правочину
підтверджується наявними у матеріалах
справи податковими накладними,
видатковими накладними, накладними на
переміщення товару, актами списання
товарно-матеріальних цінностей (т. 1 а.с.
216-226, т. 2 а.с. 26).

Судом також встановлено, що 02.07.2012 року
між Публічним акціонерним товариством
"Нововодолазький молокозавод"
(покупець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Сев кабель" було
укладено договір поставки № 0207-4,
відповідно до якого постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця кабельно-провідникову і
електротехнічну продукцію, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити його на умовах цього договору
(т. 2 а.с. 29).

У підтвердження реальності укладеного
правочину позивачем надано до
матеріалів справи податкову накладну,
видаткову накладну, накладну на
переміщення товару, акт списання
товарно-матеріальних цінностей (т. 2 а.с.
30-33).

В оплату отриманих послуг за договором
з ТОВ "Карпос", ТОВ "Сев кабель" та ТОВ
"КС-Мегатрейд" позивач перерахував
грошові кошти, що підтверджуються
виписками з банку, які наявні в
матеріалах справи.

Суд зазначає, що про фактичне виконання
умов договору свідчать первинні
бухгалтерські та податкові документи,
виписані відповідно до п.9.2. ст.9 Закону
України "Про бухгалтерський облік і
фінансову звітність в Україні" і п.2.4.
ст.2 "Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку".

Статтею 1 розділу 1 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", первинний
документ - це документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення.

Згідно з ст. 14.1.181 Податкового кодексу
України, податковий кредит - це сума, на
яку платник податку має право зменшити
податкове зобов'язання звітного
періоду, визначена згідно з цим
законом.

Відповідно до ст. 14.1.156 Податкового
кодексу України, податкове
зобов'язання - сума коштів, яку платник
податків, у тому числі податковий
агент, повинен сплатити до
відповідного бюджету як податок або
збір на підставі, в порядку та строки,
визначені податковим законодавством (у
тому числі сума коштів, визначена
платником податків у податковому
векселі та не сплачена в установлений
законом строк).

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового
кодексу України право на віднесення
сум податку до податкового кредиту
виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з ст. 198.3. Податкового кодексу
України, податковий кредит звітного
періоду визначається виходячи з
договірної (контрактної) вартості
товарів/послуг, але не вище рівня
звичайних цін, визначених відповідно
до статті 39 цього Кодексу, та
складається з сум податків,
нарахованих (сплачених) платником
податку за ставкою, встановленою
пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу,
протягом такого звітного періоду у
зв'язку з: придбанням або виготовленням
товарів (у тому числі при їх імпорті) та
послуг з метою їх подальшого
використання в оподатковуваних
операціях у межах господарської
діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Відповідно до ст.198.6. Податкового
кодексу України, не відносяться до
податкового кредиту суми податку,
сплаченого (нарахованого) у зв'язку з
придбанням товарів/послуг, не
підтверджені податковими накладними
(або підтверджені податковими
накладними, оформленими з порушенням
вимог статті 201 цього Кодексу) чи не
підтверджені митними деклараціями,
іншими документами, передбаченими
пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Однак, в даному випадку виконання
договорів між позивачем та ТОВ "Карпос",
ТОВ "Сев кабель", ТОВ "КС-Мегатрейд"
підтверджується податковими
накладними, видатковими накладними,
товарно-транспортними накладними,
актами списання товарно-матеріальних
цінностей.

Відповідно до ст. 198.2 Податкового
кодексу України, датою виникнення
права платника податку на віднесення
сум податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше: дата списання коштів
з банківського рахунка платника
податку на оплату товарів/послуг; дата
отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

Як підтверджено матеріалами справи,
правочини укладені між позивачем та
ТОВ "Карпос", ТОВ "Сев кабель", ТОВ
"КС-Мегатрейд" виконано кожною стороною
цього договору, що підтверджується
первинними документами. Сторони
претензій одна до одної не мали.

Відповідно до ст.201.1 Податкового
кодексу України, платник податку
зобов'язаний надати покупцю
(отримувачу) на його вимогу підписану
уповноваженою платником особою та
скріплену печаткою податкову накладну,
у якій зазначаються в окремих рядках
такі обов'язкові реквізити: а)
порядковий номер податкової накладної;
б) дата виписування податкової
накладної; в) повна або скорочена назва,
зазначена у статутних документах
юридичної особи або прізвище, ім'я та по
батькові фізичної особи,
зареєстрованої як платник податку на
додану вартість, - продавця
товарів/послуг; г) податковий номер
платника податку (продавця та покупця);
ґ) місцезнаходження юридичної особи -
продавця або податкова адреса фізичної
особи - продавця, зареєстрованої як
платник податку; д) повна або скорочена
назва, зазначена у статутних
документах юридичної особи або
прізвище, ім'я та по батькові фізичної
особи, зареєстрованої як платник
податку на додану вартість, - покупця
(отримувача) товарів/послуг; е) опис
(номенклатура) товарів/послуг та їх
кількість, обсяг; є) ціна постачання без
урахування податку; ж) ставка податку
та відповідна сума податку в цифровому
значенні; з) загальна сума коштів, що
підлягають сплаті з урахуванням
податку; и) вид цивільно-правового
договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД
(для підакцизних товарів та товарів,
ввезених на митну територію України).

Отже, як вбачається з матеріалів
справи, позивач та ТОВ "Карпос", ТОВ "Сев
кабель", ТОВ "КС-Мегатрейд" належним
чином оформили договірні
правовідносини та на виконання вимог
податкового законодавства оформили
первинні документи податкової та
бухгалтерської звітності, які
відповідають вимогам чинного
законодавства України .

Згідно п. 22.1. ст. 22 Податкового кодексу
України об'єктом оподаткування можуть
бути майно, товари, дохід (прибуток) або
його частина, обороти з реалізації
товарів (робіт, послуг), операції з
постачання товарів (робіт, послуг) та
інші об'єкти, визначені податковим
законодавством, з наявністю яких
податкове законодавство пов'язує
виникнення у платника податкового
обов'язку.

Згідно п.138.2 ст.138 Податкового кодексу
України - витрати, які враховуються для
визначення об'єкта оподаткування,
визнаються на підставі первинних
документів, що підтверджують
здійснення платником податку витрат,
обов'язковість ведення і зберігання
яких передбачено правилами ведення
бухгалтерського обліку, та інших
документів, встановлених розділом II
цього Кодексу. У разі якщо платник
податку здійснює виробництво товарів,
виконання робіт, надання послуг з
довготривалим (більше одного року)
технологічним циклом виробництва за
умови, що договорами, укладеними на
виробництво таких товарів, виконання
робіт, надання послуг, не передбачено
поетапної їх здачі, до витрат звітного
податкового періоду включаються
витрати, пов'язані з виробництвом таких
товарів, виконанням робіт, наданням
послуг у цьому періоді. Платник податку
для визначення об'єкта оподаткування
має право на врахування витрат,
підтверджених документами, що складені
нерезидентами відповідно до правил
інших країн.

Враховуючи, що усі первинні документи
бухгалтерського обліку позивача
відповідають вимогам чинного
законодавства, підприємство мало всі
законні підстави для віднесення до
складу валових витрат у розмірі 81056
грн., а тому є необґрунтованим висновок
відповідача щодо встановлення
позивачу порушення ст.138, ст. 139
Податкового кодексу України та
відповідно донараховання податку на
прибуток.

Суд наголошує також на те, що викладене
в акті судження податкового органу про
нікчемність спірних правочинів
ґрунтується лише на мотивах актів,
складених ДПІ у Солом'янському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві,
Новомосковської ОДПІ ГУ Міндоходів у
Дніпропетровській області, ДПІ у
Московському районі м. Харкова за
наслідками перевірки діяльності
контрагентів позивача - ТОВ "Карпос",
ТОВ "КС-Мегатрейд", ТОВ "Сев кабель", де
викладені судження податкових органів
про неможливість реального здійснення
фінансово-господарської діяльності
переліченими платниками податків.

З цього приводу суд вважає за доцільне
наголосити на те, що належними та
допустимими в розумінні ст.124
Конституції України, ст.70 Кодексу
адміністративного судочинства України
доказами факту вчинення платником
податків нікчемного правочину або
факту відображення в обліку показників
господарських операцій, які в
дійсності не відбулись, можуть бути або
обвинувальний вирок суду по
кримінальній справі (бо діяння
платника податків по протиправному
заволодінню майном іншої особи або
ухиленню від сплати податків, тобто
вчинення нікчемного правочину, є
об'єктивною стороною злочинів,
передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК
України, а діяння по відображенню в
документах обов'язкової податкової
звітності, тобто в офіційних
документах завідомо недостовірних
відомостей, є об'єктивною стороною
злочину, передбаченого ст.366 КК
України), або рішення суду у справі про
стягнення одержаного за нікчемним
правочином (бо наслідком вчинення
платником податків нікчемного
правочину відповідно до ст.ст.207, 208, 250
Господарського кодексу Україниє
застосування конфіскаційного заходу у
вигляді стягнення одержаного за
нікчемним правочином), або рішення суду
про визнання правочину недійсним (бо
відповідно до ч.3ст.228 Цивільного
кодексу України вчинення платником
податків правочину, котрий суперечить
інтересам держави і суспільства, є
підставою для звернення до суду з
вимогою про визнання такого правочину
недійсним).

Між тим, у ході розгляду справи
відповідачем не подано до суду жодних
доказів порушення кримінального
провадження відносно посадових
(службових) осіб платника податків або
за викладеними в акті фактами
діяльності платника податків, доказів
наявності обвинувального вироку суду,
рішення суду про стягнення одержаного
за нікчемним правочином чи рішення
суду про визнання правочину недійсним
суб'єктом владних повноважень до суду
також не подано.

Також судження податкового органу про
нікчемність спірного правочину не
підкріплено належними доводами та
доказами згідно з постановою Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", так як
показники документів обов'язкової
податкової звітності платника
податків не містять фактичних даних,
які б достовірно показували на
наявність у платника наміру незаконно
заволодіти майном держави.

З приводу судження суб'єкта владних
повноважень про нікчемність спірних
правочинів суд також звертає увагу, що
в силу положень Цивільного кодексу
України, Господарського кодексу
України та Закону України "Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців" позивач та його
контрагенти є окремими суб'єктами
права зі статусом юридичної особи, а
відтак за Податкового кодексу України
позивач та контрагенти позивача є
окремими платниками податку на додану
вартість. За таких обставин, межі
юридичної відповідальності кожного
платника ПДВ, яка (слід розуміти -
відповідальність) відповідно до ст.61
Конституції України має
індивідуальний характер, поширюються
на діяння, що визнаються законом
протиправними та були вчинені саме цим
платником. Притягнення суб'єкта права
до юридичної відповідальності за
діяння, що було вчинено іншою особою,
згідно з законом є неможливим.

Така позиція позивача також
підтверджується правозастосовчою
практикою Європейського Суду з прав
людини (рішення від 22.01.2009р. у справі
"БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява №
3991/03), а також правозастосовчою
практикою Верховного Суду України
(постанова від 09.09.2008р. у справі №
21-500во08, постанова від 01.06.2010р. у справі
№ 21-573во10, постанова від 31.01.2011р. у
справі за позовом ЗАТ "Мукачівський
лісокомбінат" до Мукачівської ОДПІ про
визнання недійсним податкового
повідомлення-рішення, постанова від
31.01.2011р. у справі за позовом ТОВ "Фірма
"ВІК" до ДПІ у м. Херсоні про визнання
недійсними податкових
повідомлень-рішень), врахування якої
при відправленні правосуддя є
обов'язковим.

Крім того, системно аналізуючи
положення Порядку проведення органами
державної податкової служби
зустрічних звірок
(затвердженопостановою КМУ від 27.12.2010р.
№1232; далі за текстом - Порядок №1232), а
також Порядку оформлення результатів
документальних перевірок з питань
дотримання податкового, валютного та
іншого законодавства (затверджено
наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984,
зареєстровано в Міністерстві юстиції
України 12.01.2011р. за №34/18772; далі за
текстом - Порядок №984), можна дійти
висновку, що судження податкового
органу відносно правильності
справляння платником податків сум
податків та зборів за відображеними в
податковій звітності показниками
господарських операцій можуть бути
викладені виключно в акті перевірки
або довідці зустрічної звірки. Чинним
законодавством не передбачено
відображення таких суджень в акті про
неможливість проведення перевірки або
акті про неможливість проведення
зустрічної звірки, де мають
зазначатись лише обставини, котрі
спричинили таку неможливість. А відтак,
акти про неможливість проведення
перевірки та акти про неможливість
проведення зустрічної звірки не можуть
бути визнані належними та допустимими
доказами вчинення платником податків
порушення закону.

Більше того, в силу закону отримання
податковим органом акту перевірки чи
довідки зустрічної звірки, в котрих
викладені висновки про вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, позаяк ані акт перевірки, ані
довідка зустрічної звірки не має
преюдиціального значення та не є
документами, що достовірно та
безсумнівно підтверджують обставини
фактичної дійсності.

Висновки контролюючого органу про
формування позивачем податкового
кредиту з ПДВ та валових витрат без
дотримання вимог ст.135, ст.137, ст.138, ст.198
Податкового кодексу України
ґрунтуються лише на висновках
складених іншими податковими органами
актів про неможливість проведення
зустрічних звірок контрагентів
позивача, та свідчать про
недоведеність факту вчинення
позивачем податкового правопорушення
за даним епізодом.

Щодо податкових повідомлень-рішень
форми Ш № та № від 22.07.2014
року, про нарахування штрафу в розмірі
10 % та 20 % за затримку сплати грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт), визначеного ст. 57 ПК
України, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 126 глави 11
розділу ІІ Податкового кодексу
України, уразі якщо платник податків не
сплачує узгоджену суму грошового
зобов'язання та/або авансових внесків з
податку на прибуток підприємств
протягом строків, визначених цим
Кодексом, такий платник податків
притягується до відповідальності у
вигляді штрафу у таких розмірах: при
затримці до 30 календарних днів включно,
наступних за останнім днем строку
сплати суми грошового зобов'язання, - у
розмірі 10 відсотків погашеної суми
податкового боргу; при затримці більше
30 календарних днів, наступних за
останнім днем строку сплати суми
грошового зобов'язання, - у розмірі 20
відсотків погашеної суми податкового
боргу.

Згідно до розділу 3.2.1 акту перевірки
податковим органом зазначено, що за
період з 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р. ПАТ
"Нововодолазький молокозавод"
задекларовано податкових зобов'язань
по податку на додану вартість у сумі
7117593 грн., в т. ч. по загальній декларації
172244 грн., по переробній декларації 6945349
грн. Перевіркою повноти визначення
податкових зобов'язань за період з
01.01.2012 року по 31.12.2013 року по загальній
декларації не встановлено їх заниження
чи завищення.

Перевіркою повноти визначення
податкових зобов'язань за період з
01.01.2012 р. по 31.12.2013 р. по переробній
декларації встановлено заниження
всього у сумі 8119 грн., у тому числі за
жовтень 2012 р. в сумі 502 грн., за лютий 2013
р. в сумі 2978 грн., за квітень 2013 р. - в сумі
4639 грн., внаслідок не врахування
підприємством виданих та отриманих
податкових накладних.

Враховуючи, що під час розгляду справи
позивачем надано суду відповідні
реєстри податкових накладних та
встановлено відсутність порушення
останнім вимог податкового
законодавства, висновок відповідача
про затримку сплати грошового
зобов'язання з податку на додану
вартість із вироблених в Україні
товарів (робіт) та нарахування штрафу в
розмірі 10 % та 20 % є необґрунтованим.

Щодо податкового повідомлення-рішення
від 22.07.2014 р. за № , винесеного в
результаті встановленого контролюючим
органом порушення щодо несвоєчасного
перерахування суми податку на додану
вартість на спеціальний рахунок
переробного підприємства для виплати
компенсації, суд зазначає наступне.

В силу п.п.13 підрозділу 2 розділу ХХ
Податкового кодексу України суми
податку на додану вартість, не
перераховані на спеціальний рахунок
або перераховані з порушенням терміну,
встановленого цим пунктом, а також суми
компенсації, не виплачені
сільськогосподарським
товаровиробникам або виплачені з
порушенням терміну, встановленого цим
пунктом, вважаються такими, що
використані не за призначенням і
підлягають стягненню до державного
бюджету.

З положень наведених норм Податкового
кодексу України вбачається, що
переробне підприємство при здійсненні
операцій з постачання власної
виробленої продукції (молока, молочної
сировини, молочних продуктів, м'яса,
м'ясопродуктів, іншої продукції
переробки тварин (шкур, субпродуктів,
м'ясо-кісткового борошна), виготовленої
з поставлених молока або м'яса в живій
вазі сільськогосподарськими
підприємствами, визначеними розділом V
Кодексу, іншими юридичними і фізичними
особами, у тому числі фізичними особами
- підприємцями, які самостійно
вирощують, розводять, відгодовують
продукцію тваринництва, визначену
розділом V цього Кодексу, суму ПДВ
обчислює та включає до окремої
декларації, котру подає до
територіального органу доходів і
зборів.

Всі декларації під час проведення
перевірки податковому органу було
надано, про що не заперечується в акті
перевірки.

Отже, як сума ПДВ, механізм обрахунку
якої встановлений розділом V
Податкового кодексу України, так і сума
ПДВ, алгоритм розрахунку котрої
запроваджений п.1 підрозділу 2 розділу
ХХ Податкового кодексу України,
проходять однаково ідентичну
процедуру декларування, як невід'ємний
складовий елемент виконання
податкового обов'язку в розумінні
ст.ст.35-38, 46-49 Податкового кодексу
України.

За змістом норм Податкового кодексу
України самостійне, своєчасне та
добровільне декларування суб'єктом
права - платником податків суми
грошового зобов'язання з будь-якого
податку (збору) унеможливлює повторне
нарахування цієї ж самої суми податку
за рішенням контролюючого органу.

Так, ст.ст.54 і 58 Податкового кодексу
України право контролюючого органу на
прийняття рішення про самостійне
визначення суми грошових зобов'язань
платника обумовлено законодавцем
виключно фактом виявлення заниження чи
завищення податкового зобов'язання.

Зі змісту акту № 546/20-20-22-08/00447480 від
02.07.2014р. випливає, що платник податків
не допускав заниження податкового
зобов'язання з ПДВ на суми 300101,00 грн. та
286496,00 грн. Вказані значення є
арифметичними показниками відповідно
коштів, несвоєчасно перерахованих
Заводом на спеціальний рахунок та
коштів, несвоєчасно виплачених
позивачем зі спеціального рахунку на
користь сільськогосподарських
товаровиробників в якості компенсації.

З акту перевірки вбачається, що
позивачем добровільно задекларовано
суму податку на додану вартість, яка
підлягає перерахуванню на спеціальний
рахунок переробного підприємства для
виплати компенсації, а отже,
законодавчо обґрунтованих підстав для
повторного нарахування суми грошових
зобов'язань у податкового органу
відсутні, а тому податкове
повідомлення-рішення від 22.07.2014 р. за №
підлягає скасуванню у повному
обсязі.

Щодо податкових повідомлень-рішень
Нововодолазької об'єднаної державної
податкової інспекції Головоного
управління Міндоходів у Харківській
області № від 22.10.2014 року, №
від 16.10.2014 року, № від 15.10.2014
року суд зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що
14.10.2014 р. Господарським судом
Харківської області порушено справу
про банкрутство ПАТ "Нововодолазький
молокозавод" та введено мораторій на
задоволення вимог кредиторів.

Положеннями ч. 1 ст. 19 Закону України
"Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
визначено, що мораторій на задоволення
вимог кредиторів - зупинення виконання
боржником грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати податків і
зборів (обов'язкових платежів), термін
виконання яких настав до дня введення
мораторію, і припинення заходів,
спрямованих на забезпечення виконання
цих зобов'язань та зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), застосованих до дня введення
мораторію.

Таким чином, з 14.10.2014 р. податковий орган
не має права вимагати від Заводу сплати
грошових зобов'язань і зобов'язань щодо
сплати податків і зборів (обов'язкових
платежів), термін виконання яких настав
до дня введення мораторію.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що податкові
повідомлення-рішення № від 22.10.2014
р., № від 16.10.2014 р., № від
15.10.2014 р. винесені податковим органом з
порушенням норм діючого законодавства,
а тому підлягають скасуванню.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу
адміністративного судочинства України
в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову. З огляду на
припис наведеної норми процесуального
права при розгляді судом спору щодо
правомірності рішення органу
державної податкової служби, яким
платнику податків донараховані
податкові зобов'язання чи зменшені
податкові вигоди, презумується
добросовісність платника податків,
якщо зазначеним органом не доведено
інше.

Відповідачем вказаного процесуального
обов'язку стосовно податкових
повідомлень - рішень № від 22.07.2014
року, № від 22.07.2014 року, №
від 22.07.2014 року, № від 16.10.2014 року,
№ від 22.10.2014 року та № від
15.10.2014 року, не виконано, тому суд
приходить до висновку про
невідповідність прийнятого
відповідачем податкового
повідомлення-рішення дійсним
обставинам справи та вимогам діючого
законодавства, а отже є таким, що
підлягає скасуванню.

На підставі вищевикладеного, суд
дійшов висновку, що позов Публічного
акціонерного товариства
"НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД" є
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 94, 159-163, 167, 186, 254 Кодексу
адміністративного судочинства України
Харківський окружний адміністративний
суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Публічного
акціонерного товариства
"НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД" до
Нововодолазької об'єднаної державної
податкової інспекції Головоного
управління Міндоходів у Харківській
області про скасування податкових
повідомлень-рішень - задовольнити у
повному обсязі.

Скасувати податкові
повідомлення-рішення Нововодолазької
об'єднаної державної податкової
інспекції Головоного управління
Міндоходів у Харківській області да №
від 22.07.2014 року, № від 22.07.2014
року, № від 22.07.2014 року, №
від 16.10.2014 року, № від 22.10.2014 року
та № від 15.10.2014 року.

Постанова може бути оскаржена в
Харківський апеляційний
адміністративний суд через
Харківський окружний адміністративний
суд шляхом подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня її
проголошення, копія апеляційної скарги
одночасно надсилається особою, яка її
подає, до суду апеляційної інстанції. У
разі застосування судом частини
третьої статті 160 цього Кодексу, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги постанова, якщо її не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено
08.12.2014р.

Суддя

С.О. Чудних