Справа № 2а-2208/11
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

03 грудня 2014 року
м. Київ К/800/6871/13

Вищий адміністративний суд України в
складі колегії суддів:

Сороки М.О.,Смоковича М.І.,Чумаченко
Т.А.,

провівши попередній розгляд
адміністративної справи за позовом
ОСОБА_4 до Глазівської сільської ради
про визнання незаконним та скасування
рішення ради, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на постанову Ленінського
районного суду Автономної Республіки
Крим від 31 березня 2011 року і ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 14 січня 2013
року,

встановив:

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з вказаним позовом, у якому
просила визнати незаконним та
скасувати рішення 38 сесії 5 скликання
Глазівської сільської ради від 28.10.2010.

Постановою Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 31
березня 2011 року, залишеною без змін
ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 14 січня 2013 року, позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано
рішення 38 сесії 5 скликання Глазівської
сільської ради від 28.10.2010.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення судів попередніх
інстанцій скасувати, ухвалити нове
судове рішення та закрити провадження
у справі.

У запереченні на касаційну скаргу
Глазівська сільська рада, посилаючись
на законність судових рішень, просить
залишити їх без змін.

З`ясувавши обставини справи в межах,
передбачених статтею 220 Кодексу
адміністративного судочинства України
(далі - КАС України), колегія суддів
приходить до висновку про залишення
касаційної скарги без задоволення з
таких підстав.

Встановлено, що 01.12.2004 Глазівською
сільською радою на 18 сесії 4 скликання
прийнято рішення «Про приватизацію
земельної ділянки ОСОБА_4», яким
вирішено передати ОСОБА_4 у приватну
власність земельну ділянку площею 0,03
га в АДРЕСА_1 для будівництва і
обслуговування житлового будинку.

Розглянувши протест прокурора
Ленінської прокуратури АРК від 25.10.2010
на рішення Глазівської сільської ради
18 сесії 4 скликання від 01.12.2004,
Глазівською сільською радою прийнято
спірне у цій справі рішення «Про
протест прокурора Ленінської
прокуратури АРК від 25.10.22010, відміну
рішення Глазівської сільської ради 18
сесії 4 скликання від 01.12.2004, про
приватизацію земельної ділянки
ОСОБА_4», яким вирішено задовольнити
протест прокурора, а рішення
Глазівської сільської ради 18 сесії 4
скликання від 01.12.2004 визнано незаконним
та скасовано.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені конституцією та законами
України.

Згідно з частиною 10 статті 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» акти органів та посадових
осіб місцевого самоврядування з
мотивів їхньої невідповідності
Конституції або законам України
визнаються незаконними в судовому
порядку.

У зв'язку із неоднаковим застосуванням
даного пункту закону та за
необхідністю офіційного тлумачення
положень частини другої статті 19,
статті 144 Конституції України, статті 25,
частини чотирнадцятої статті 46, частин
першої, десятої статті 59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
Конституційним Судом України прийнято
рішення 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009,
справа № 1-9/2009 (справа про скасування
актів органів місцевого
самоврядування).

У пункті 5 вказаного рішення
Конституційний Суд України вказав про
те, що у Конституції України зазначено,
що рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються у
встановленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду (частина
друга статті 144). Цьому конституційному
положенню відповідають Закон, у
частині десятій статті 59 якого
визначено, що акти органів та посадових
осіб місцевого самоврядування з
мотивів їх невідповідності
Конституції або законам України
визнаються незаконними в судовому
порядку, та інші закони України, згідно
з частиною третьою статті 8 якого
рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції або
законам України зупиняються в
установленому законом порядку з
одночасним зверненням до суду.

Системний аналіз цих конституційних і
законодавчих положень та положень
пункту 5 статті 121, пункту 9 розділу XV
«Перехідні положення» Конституції
України свідчить, що на прокуратуру
України покладено нагляд за
додержанням прав і свобод людини і
громадянина, додержанням законів з цих
питань органами місцевого
самоврядування. Закон України «Про
прокуратуру», прийнятий до набуття
чинності Конституцією України, є
чинним у частині, що не суперечить
Основному Закону України, і передбачає
порядок зупинення рішень органів
місцевого самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України. Цим законом
установлено, що при виявленні порушень
закону прокурор у межах своєї
компетенції має право опротестовувати
акти виконавчих органів місцевих рад
та вносити подання або протести на
рішення місцевих рад залежно від
характеру порушень. Протест прокурора
приноситься до органу, який видав цей
акт і зупиняє його дію, прокурору
надається право звернутися із заявою
до суду про визнання акта незаконним, і
подача такої заяви зупиняє дію
правового акта (частини перша, третя,
четверта статті 21 Закону України «Про
прокуратуру»).

За таких обставин Конституційний Суд
України дійшов висновку, що за змістом
частини другої статті 144 Конституції
України, частини десятої статті 59
Закону рішення органів місцевого
самоврядування з мотивів їх
невідповідності Конституції чи
законам України зупиняються
прокурором у встановленому Законом
України «Про прокуратуру» порядку з
одночасним зверненням до суду. При
цьому Конституційний Суд України
зазначає, що право прокурора
оскаржувати до суду рішення органів
місцевого самоврядування не є
абсолютним, оскільки у Конституції
України закріплено, що її норми є
нормами прямої дії, а отже, звернення до
суду для захисту конституційних прав і
свобод людини і громадянина, як і право
на оскарження в суді рішень органів
місцевого самоврядування гарантується
безпосередньо на підставі Конституції
України кожному (частина третя статті 8,
частина друга статті 55).

Зі змісту частини другої статті 144
Конституції України та частини десятої
статті 59 Закону вбачається, що рішення
органів місцевого самоврядування та їх
посадових осіб з мотивів
невідповідності Конституції або
законам України визнаються
незаконними з ініціативи
заінтересованих осіб судом загальної
юрисдикції, тобто в судовому порядку.
Однак, як зазначено Конституційним
Судом України, це не позбавляє орган
місцевого самоврядування права за
власною ініціативою або ініціативою
інших заінтересованих осіб змінити чи
скасувати прийнятий ним правовий акт (у
тому числі і з мотивів невідповідності
Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України вказав, що в
Конституції України закріплено
принцип, за яким права і свободи людини
та їх гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави, яка
відповідає перед людиною за свою
діяльність (стаття 3). Органи місцевого
самоврядування є відповідальними за
свою діяльність перед юридичними і
фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого
самоврядування не можуть скасовувати
свої попередні рішення, вносити до них
зміни, якщо відповідно до приписів цих
рішень виникли правовідносини,
пов'язані з реалізацією певних
суб'єктивних прав та охоронюваних
законом інтересів, і суб'єкти цих
правовідносин заперечують проти їх
зміни чи припинення. Це є «гарантією
стабільності суспільних відносин» між
органами місцевого самоврядування і
громадянами, породжуючи у громадян
впевненість у тому, що їхнє існуюче
становище не буде погіршене прийняттям
більш пізнього рішення, що
узгоджується з правовою позицією,
викладеною в абзаці другому пункту 5
мотивувальної частини Рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року № 1-зп у справі щодо
несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання.

Встановлено, що рішення 18 сесії 4
скликання Глазівсько сільської ради
від 01.12.2004 є ненормативним актом даної
сільської ради і повністю вичерпує
свою дію виконанням даного рішення.

Оскільки вказане рішення було виконано
шляхом отримання ОСОБА_4 державного
акту на право власності на земельну
ділянку площею 0,03 га в АДРЕСА_1, його
скасування в односторонньому порядку є
незаконним, а відтак суди прийшли до
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для визнання протиправним та
скасування рішення 38 сесії 5 скликання
Глазівської сільської ради від 28.10.2010.

З такими висновками погоджується
колегія суддів Вищого
адміністративного суду України і
доводи касаційної скарги їх не
спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 220-1
Кодексу адміністративного суду
України суд касаційної інстанції
відхиляє касаційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо відсутні
підстави для скасування судового
рішення.

Керуючись ст. ст. 220, 220-1, 223, 230, 231 КАС
України, суд,

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а
постанову Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 31
березня 2011 року і ухвалу
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 14 січня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної з моменту
проголошення і може бути переглянута з
підстав, у строк та у порядку,
визначених ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді