Справа № 820/12989/14
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 р.Справа № 820/12989/14Колегія
суддів Харківського апеляційного
адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання
Губарь А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за апеляційною
скаргою Основ'янської об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області на
постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 02.10.2014р. по
справі № 820/12989/14

за позовом Комунального
підприємства "Харківський
вагоноремонтний завод"

до Основ'янської об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області

про скасування податкового
повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Комунальне підприємство
"Харківський вагоноремонтний завод",
звернувся до Харківського окружного
адміністративного суду з
адміністративним позовом до Основ
'янської об'єднаної державної
податкової інспекції м.Харкова
Головного управління Міндоходів у
Харківській області, в якому просив суд
скасувати податкове
повідомлення-рішення від 20.06.2014 року №
.

Постановою Харківського окружного
адміністративного суду від 02.10.2014 року
адміністративний позов Комунального
підприємства "Харківський
вагоноремонтний завод" - задоволено.

Скасовано податкове
повідомлення-рішення Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області від 20.06.2014 року № .

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачем подано
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції, при
прийнятті оскаржуваної постанови, норм
матеріального та процесуального права,
відповідач просить постанову
Харківського окружного
адміністративного суду від 02.10.2014 року
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги відповідач, зокрема,
посилається на порушення судом першої
інстанції приписів п. 44.1 ст. 44, п. 198.2, п.
198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового
кодексу України, п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, ст. 2, п. 2 ст. 3 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні", що
призвело до неправильного вирішення
справи, а також на доводи та обставини
викладені в апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання суду
апеляційної інстанції не з'явились, про
дату, час та місце апеляційного
розгляду справи повідомлені у
встановленому законом порядку, причини
неявки до суду не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України,
неприбуття в судове засідання сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про дату, час та місце апеляційного
розгляду, не перешкоджає судовому
розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд
під час судового розгляду
адміністративної справи здійснює
повне фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу. У разі неявки у
судове засідання всіх осіб, які беруть
участь у справі, чи якщо відповідно до
положень цього Кодексу розгляд справи
здійснюється за відсутності осіб, які
беруть участь у справі (у тому числі при
розгляді справи в порядку письмового
провадження), фіксування судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи
достатньо письмових доказів для
вирішення справи, а особиста участь
сторін в судовому засіданні - не
визнана судом обов'язковою, колегія
суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС
України визнала можливим проводити
апеляційний розгляд справи за
відсутності сторін, без фіксування
судового засідання за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши, в межах
апеляційної скарги, рішення суду
першої інстанції та доводи апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено під час розгляду справи,
що у період з 17.04.2014 року по 28.04.2014 року
фахівцем Основ'янської об'єднаної
державної податкової інспекції м.
Харкова Головного управління
Міндоходів у Харківській області
проведено документальну позапланову
виїзну перевірку Комунального
підприємства "Харківський
вагоноремонтний завод", з питань
дотримання вимог податкового
законодавства за період з 13.02.2011 року по
28.02.2014 року щодо
фінансово-господарських
взаємовідносин з
підприємствами-постачальниками, за
результатами якої складено акт №
1542/20-38-22-01-04/34859507 від 07.05.2014 року (т. 1 а.с.
9-23).

Згідно висновків акту перевірки,
податковим органом встановлено
порушення Комунальним підприємством
"Харківський вагоноремонтний завод"
вимог податкового законодавства, а
саме: п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п.201.1 ст. 201
Податкового кодексу України від 02.12.2010
року, внаслідок чого занижено податок
на додану вартість, що підлягає сплаті
в бюджет на загальну суму 94197 грн. (т. 1
а.с. 23).

На підставі вказаного акту перевірки №
1542/20-38-22-01-04/34859507 від 07.05.2014 року
відповідачем прийнято податкове
повідомлення - рішення № від
20.06.2014 року за формою "Р", яким збільшено
суму грошового зобов'язання ПДВ у
розмірі 141295,50 грн., з яких 94197 грн. - за
основним платежем та штрафними
(фінансовими) санкціями (штрафами) -
47098,50 грн. (т.1 а.с. 7).

Не погодившись з прийнятим
відповідачем податковим
повідомленням-рішенням, позивач
звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що податковим органом
не було доведено належними і
допустимими доказами обставин та
фактів, на які він посилається в
обґрунтування відповідності нормам
чинного законодавства прийнятого ним
оскаржуваного рішення.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов до висновку, що податкове
повідомлення - рішення Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області від 20.06.2014 року №
винесено з порушенням норм чинного
законодавства України, що стало
обґрунтованою підставою для його
скасування.

Колегія суддів погоджується з рішенням
суду першої інстанції, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що фактичною
підставою для відображення в акті
порушень і винесення спірного
податкового повідомлень-рішення
слугував викладений в акті висновок
відповідача про не підтвердження
реальності здійснення господарських
відносин, укладених позивачем та ТОВ
"Барс-11".

Завданням адміністративного суду є
перевірка правомірності (легальності)
даного рішення з огляду на чіткі
критерії, які зазначені у частині 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень, передбаченим частиною 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України критеріям,
перевіряється судом з урахуванням
закріпленого статтею 9 Кодексу
адміністративного судочинства України
принципу законності, відповідно до
якого органи державної влади, органи
місцевого самоврядування, їхні
посадові і службові особи зобов'язані
діяти лише на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Отже, перевіряючи юридичну та фактичну
обґрунтованість мотивів, покладених
суб'єктом владних повноважень в основу
спірних рішень, а також відображених
суб'єктом владних повноважень в акті №
1542/20-38-22-01-04/34859507 від 07.05.2014 року суджень
на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС
України, колегія суддів зазначає
наступне.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14
Податкового кодексу України
податковий кредит визначено як суму, на
яку платник податку на додану вартість
має право зменшити податкове
зобов'язання звітного (податкового)
періоду, визначена згідно з розділом V
цього Кодексу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198
Податкового кодексу України
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг з
метою їх подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку;

- придбанням (будівництвом,
спорудженням) основних фондів
(основних засобів, у тому числі інших
необоротних матеріальних активів та
незавершених капітальних інвестицій у
необоротні капітальні активи), у тому
числі при їх імпорті, з метою
подальшого використання в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи здійснював
платник податку оподатковувані
операції протягом такого звітного
податкового періоду.

Як встановлено пунктом 198.1 статті 198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів
(у тому числі в разі їх ввезення на
митну територію України ) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження,
створення) необоротних активів, у тому
числі при їх ввезенні на митну
територію України (у тому числі у
зв'язку з придбанням та/або ввезенням
таких активів як внесок до статутного
фонду та/або при передачі таких активів
на баланс платника податку,
уповноваженого вести облік
результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих
нерезидентом на митній території
України, та в разі отримання послуг,
місцем постачання яких є митна
територія України;

г) ввезення необоротних активів на
митну територію України за договорами
оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 вказаного Кодексу
визначено, що датою виникнення права
платника податку на віднесення сум
податку до податкового кредиту
вважається дата тієї події, що
відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського
рахунка платника податку на оплату
товарів/послуг;

- дата отримання платником податку
товарів/послуг, що підтверджено
податковою накладною.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового
кодексу України зазначено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними або оформлені з порушенням
вимог чи не підтверджені митними
деклараціями (іншими подібними
документами згідно з пунктом 201.11
статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на
момент перевірки платника податку
органом державної податкової служби
суми податку, які попередньо віднесені
до податкового кредиту, залишаються не
підтвердженими зазначеними цим
пунктом документами, платник податку
несе відповідальність відповідно до
закону.

Податкова накладна виписується на
кожне повне або часткове постачання
товарів/послуг, а також на суму коштів,
що надійшли на поточний рахунок як
попередня оплата (аванс) (пункт 201.7
статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 201.8 статті 201
Податкового кодексу України право на
нарахування податку та складання
податкових накладних надається
виключно особам, зареєстрованим як
платники податку в порядку,
передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до
абзацу першого пункту 201.10 статті 201
Податкового кодексу України, видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового
кодексу України передбачено, що для
цілей оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення яких
передбачено законодавством.

Із системного аналізу вказаних вище
правових норм, можливо дійти до
висновку, що для отримання права на
формування податкового кредиту із сум
ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару
(робіт, послуг), платник повинен мати
податкові накладні, первинні
бухгалтерські документи, видані на
реально отриманий товар (роботи,
послуги), призначені для використання у
власній господарській діяльності.

Крім того, слід зазначити, що за змістом
частини другої статті 3 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" податкова
звітність ґрунтується на даних
бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Згідно п.п.1.2.п.1 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704), записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку первинні
документи - це письмові свідоцтва, що
фіксують та підтверджують
господарські операції.

Згідно з п.п.2.4 п.2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, первинні
документи для надання їм юридичної
сили і доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ, назва документа
(форми), код форми, дата і місце
складання, зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі),
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Відповідно до п.п. 2.16 п. 2 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку забороняється
приймати до виконання первинні
документи на операції, що суперечать
законодавчим та нормативним актам.

Колегія суддів зауважує, що первинні
документи, які складені суб'єктами
господарської діяльності на операції,
що суперечать законодавчим і
нормативним актам, та такі що не
відповідають сутності і не несуть
доказовості відносно змісту
здійсненної операції не є документами,
які можуть бути підставою для
відображення в облікових регістрах
бухгалтерського та податкового обліку.

Отже, для підтвердження даних
податкового обліку можуть братись до
уваги лише ті первинні документи, які
складені в разі фактичного здійснення
господарської операції. Тобто, витрати
для визначення об'єкта оподаткування
податком на прибуток та податковий
кредит для цілей визначення об'єкта
оподаткування податком на додану
вартість мають бути підтверджені
належним чином складеними первинними
документами, що відображають
реальність господарської операції, яка
є підставою для формування податкового
обліку платника податків.

При цьому, оцінюватись при дослідженні
факту здійснення господарської
операції повинні відносини
безпосередньо між учасниками тієї
операції, на підставі якої сформовані
дані податкового обліку.

Під час судового розгляду справи
встановлено, що позивачем було
укладено з Департаментом транспорту і
зв'язку Харківської міської ради
договори про закупівлю послуг за
державний кошт, а саме: договір про
закупівлю послуг за державний кошт № 23
від 20.10.2012 року, № 6 від 12.03.2012 року та № 9
від 20.03.2013 року. Відповідно до умов
зазначених договорів, замовник
(позивач) зобов'язується надати
замовнику послуги з технічного
обслуговування, ремонту та відновлення
залізничних, трамвайних локомотивів та
рухомого складу.

Реальність виконання вказаних
правочинів підтверджується наявними у
матеріалах справи видатковими
накладними, довідками про вартість
виконаних робіт, зведенням витрат,
актами приймання виконаних робіт з
додатками.

На виконання умов вказаних правочинів,
Комунальним підприємством
"Харківський вагоноремонтний завод"
(покупець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Барс-11"
(постачальник) 03.01.2013 року укладено
договір поставки №22. За умовами
укладеного договору постачальник
зобов'язується постачати у власність
покупця матеріали, деталі та запасні
частини для ремонту трамвайних вагонів
Т-3, а покупець зобов'язується прийняти
товар та оплатити його (т.1 а.с. 92-93).

Реальність виконання умов укладеного
правочину від 03.01.2014 року
підтверджується залученими до
матеріалів справи документами
первинного та бухгалтерського обліку:
податковими накладними № 174 від 21.01.2013
року, № 187 від 22.01.2013 року, № 200 від 23.01.2013
року, № 216 від 24.01.2013 року, № 151 від 21.02.2013
року, №152 від 21.02.2013 року, №153 від 21.02.2013
року, №55 від 14.03.2013 року, №56 від 14.03.2013
року, № 93 від 15.03.2013 року, № 94 від 15.03.2014
року, №92 від 12.04.2013 року, № 93 від 12.04.2013
року, видатковими накладними №210103 від
21.01.2013 року, № 220101 від 22.01.2013 року, № 230103
від 23.01.2013 року, №240101 від 24.01.2013 року, №
210201 від 21.02.2013 року, № 210202 від 21.02.2013
року, № 210203 від 21.02.2013 року, №14.03.04 від
14.03.2013 року, № 14.03.05 від 14.03.2013 року,
№15.03.03 від 15.03.2013 року, №15.03.04 від 15.03.2013
року, №92 від 12.04.2013 року, № 93 від 12.04.2013
року, журналом реєстрації довіреностей
(т. 1 а.с.59-91).

Із матеріалів справи вбачається, що у
позивача наявні ресурси для зберігання
придбаного товару, що підтверджується
технічним паспортом на виробничий
будинок.

Оплата товару здійснювалась у
безготівковій формі, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи виписками з банку (а.с. 94-100).

Крім того, позивачем на підтвердження
реального характеру здійснених
господарських операцій було надано до
матеріалів справи докази
оприбуткування придбаного у ТОВ
"Барс-11" товару, а також докази, що
підтверджують рух товару на складі
підприємства позивача ( т. 1 а.с. 112-133).

Колегія суддів зазначає, що оформлені
сторонами спірних правочинів первинні
документи відповідають вимогами ч. 2 ст.
9 Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
та п. 2.4 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку (затверджено
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року №88, зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року за №168/704, а податкові накладні -
вимогам пп. 201.1 ст. 201 Податкового
кодексу України.

З огляду на викладене, колегія суддів
підтверджує висновок суду першої
інстанції про те, що господарські
операції між позивачем та ТОВ "Барс-11"
за вищезазначеним договором поставки
повністю підтверджені відповідними
первинними документами, а отже
позивачем виконано всі умови для
формування податкового кредиту.

Щодо посилань відповідача на
відсутність товарно-транспортних
накладних, колегія суддів зазначає, що
законодавець не ставить у залежність
відсутність транспортних документів
на перевезення вантажу (товару) від
наслідків формування бази
оподаткування податком на додану
вартість.

Згідно з п. 1.2. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995 року, господарські
операції відображаються у
бухгалтерському обліку методом їх
суцільного і безперервного
документування. Записи в облікових
регістрах провадяться на підставі
первинних документів, створених
відповідно до вимог цього Положення.

Згідно з п. 2 цього ж Положення первинні
документи - це документи, створені у
письмовій або електронній формі, що
фіксують та підтверджують
господарські операції, включаючи
розпорядження та дозволи
адміністрації (власника) на їх
проведення.

Господарські операції - це факти
підприємницької та іншої діяльності,
що впливають на стан майна, капіталу,
зобов'язань і фінансових результатів.
Первинні документи повинні бути
складені у момент проведення кожної
господарської операції або, якщо це
неможливо, безпосередньо після її
завершення.

На думку колегії суддів,
товарно-транспортна накладна не може
бути первинним документом, який
підтверджує здійснення господарської
операції з поставки товару та набуття
права власності на нього, оскільки не
відображає відомостей про поставку
товару чи її відсутність, а лише
засвідчує факт його перевезення.

Тому безпідставним є посилання
відповідача на те, що внаслідок
відсутності товарно-транспортних
накладних, господарські операції з
поставки товарно-матеріальних
цінностей не відбулись.

Крім того, транспортною документацією
обов'язково мають бути підтверджені
витрати з послуг по перевезенню
вантажів, а не послуги з придбання
товару.

Отже, фактичні обставини об'єктивно
засвідчують правомірність формування
позивачем податкового кредиту
відповідно до первинних
бухгалтерських документів та по
податковим накладним, які виписані на
виконання умов викладених вище
договірних відносин.

Згідно ст. 69 КАС України доказами в
адміністративному судочинстві є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення осіб, які беруть
участь у справі, та інші обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів.

Статтею 70 КАС України встановлено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.

Обставини, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Відповідачем, належними та допустимими
доказами не спростовано мету та
реальність здійснення господарських
операцій з придбання вищевказаних
товарів, а також факту використання
позивачем вищевказаних товарів у
власній господарській діяльності.

Відносно посилань на акт "Про
неможливість проведення зустрічної
звірки ТОВ "Барс-11", колегія суддів
вважає за необхідне зазначити, що
чинним законодавством України платник
податків не обтяжений обов'язком
здійснювати перевірку своїх
контрагентів на предмет дотримання
ними вимог податкового законодавства.
Навіть якщо контрагент не виконав
свого обов'язку зі сплати податку, або
не знаходиться за місцем державної
реєстрації, то це тягне
відповідальність та негативні
наслідки саме відносно цієї особи.
Чинне податкове законодавство не
ставить право на формування
податкового кредиту в залежність від
правильності податкового обліку інших
осіб. Питання формування податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість поширюється тільки на окремо
взятого платника податків і не
залежить від стану розрахунків з
бюджетом третіх осіб. Позивач не може
нести відповідальність за невиконання
його контрагентами своїх зобов'язань,
оскільки, поняття "добросовісний
платник", яке вживається у сфері
податкових правовідносин, не
передбачає виникнення у платника
додаткового обов'язку з контролю за
дотриманням його контрагентами правил
оподаткування, а саме, платник не
наділений повноваженнями податкового
контролю для виконання функцій,
покладених на податкові органи, а тому
не може володіти інформацією відносно
виконання контрагентом податкових
зобов'язань.

Лише встановлення в ході судового
розгляду факту узгодженості дій
платника податків з недобросовісними
постачальниками з метою незаконного
отримання податкових вигод або його
обізнаності з такими діями
постачальників чи сприяння ухиленню
постачальниками товару від виконання
податкових зобов'язань може слугувати
підставою для відмови у праві на
податковий кредит та праві на
отримання бюджетного відшкодування. А
відтак, за умови не встановлення
податковим органом наявності
замкнутої схеми руху коштів, яка б
могла свідчити про узгодженість дій
позивача та його контрагентів для
одержання товариством незаконної
податкової вигоди, останнє не може
зазнавати негативних наслідків
внаслідок діянь інших осіб, що
перебувають поза межами його впливу.
При цьому такі висновки не можуть
ґрунтуватися на припущеннях, а можуть
ґрунтуватися лише на належних,
достатніх, а також тих доказах, які
одержані з дотриманням закону.

Згідно ч. 4 ст. 70 Кодексу
адміністративного судочинства
України, обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

Предметом доказування у відповідній
категорії спорів є реальність
господарських операцій, що є підставою
для виникнення права на формування
податкового кредиту; добросовісність
дій платника податку, яка полягає у
відповідності вчинених ним дій, а також
реальність усіх даних, наведених у
документах, що надають право на
формування показників податкової
звітності.

За змістом ст. 198 Податкового кодексу
України, для декларування податкового
кредиту з ПДВ платник податків має
підтвердити нарахований
постачальниками товарів (робіт, послуг)
ПДВ належним чином складеними
податковими накладними, платіжними
документами та іншими первинними
документами, а також довести зв'язок
такого придбання з власною
оподатковуваною господарською
діяльністю.

Отже, в силу закону отримання
податковим органом акту перевірки,
довідки зустрічної звірки або акту про
неможливість проведення зустрічної
звірки, в котрих викладені висновки про
наявність ознак фіктивної
господарської діяльності, відсутність
факту реального вчинення
господарських операцій, вчинення
контрагентом платника податків
нікчемного правочину або відображення
в звітності показників господарських
операцій, які фактично не відбулись, не
звільняє такий податковий орган від
виконання обов'язку по самостійному
встановленню та доведенню факту
вчинення платником податків порушення
закону, акт перевірки контрагента або
акт про неможливість проведення
зустрічної звірки тощо, не має
преюдиціального значення при розгляді
справи судом та не є документом, що
достовірно та безсумнівно
підтверджують обставини фактичної
дійсності.

Таким чином, не можуть бути єдиним та
безумовним свідченням правомірності
висновків податкового органу
результати актів перевірок
контрагента позивача та їх
контрагентів по ланцюгу постачання або
результати автоматизованого
співставлення податкових зобов'язань і
податкового кредиту в розрізі
контрагентів на рівні ДПА України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що позивачем
правомірно сформовано податковий
кредит у січні-квітні 2013 року на
загальну суму 94 197 грн. за
господарськими операціями з
контрагентом ТОВ "Барс-11", які
підтверджені первинними документами
бухгалтерського та податкового обліку,
у зв'язку з придбанням позивачем
товарів, які в свою чергу були
використані останнім в
оподатковуваних операціях у межах
господарській діяльності

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу
адміністративного судочинства України
визначено, що у справах щодо оскарження
рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів
владних повноважень адміністративні
суди перевіряють, чи прийняті (вчинені)
вони на підставі, у межах повноважень
та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі
обставини, колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про те, що податкове
повідомлення-рішення від 20.06.2014 року №
, прийнято відповідачем без
дотримання вимог визначених частиною 3
статті 2 Кодексу адміністративного
судочинства України.

Згідно з положеннями частини 2 статті 8
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд застосовує принцип
верховенства права з урахуванням
судової практики Європейського Суду з
прав людини.

Колегія суддів звертає увагу на тому,
що відповідно до частини 2 статті 71
Кодексу адміністративного судочинства
України в адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини. Так, у
пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у
справі "Компанія "Вестберґа таксі
Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд
визначив, що "…адміністративні суди,
які розглядають скарги заявників
стосовно рішень податкового
управління, мають повну юрисдикцію у
цих справах та повноваження скасувати
оскаржені рішення. Справи мають бути
розглянуті на підставі поданих
доказів, а довести наявність підстав,
передбачених відповідними законами,
для призначення податкових штрафів має
саме податкове управління.".

В той же час, відповідачем під час
розгляду адміністративної справи не
наведено об'єктивних доводів щодо
наявності в діях позивача ознак
неправомірності, не надано доказів
узгодженості дій позивача з
недобросовісними платниками податків
(постачальником) з метою незаконного
отримання податкової вигоди, як і не
доведено правомірності оскаржуваного
податкового повідомлення-рішення, а
тому колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
обґрунтованості позовних вимог та
наявності підстав для його скасування.

У ст. 159 КАС України судове рішення
повинне бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом
відповідно до норм матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі повно і
всебічно з'ясованих обставин в
адміністративній справі,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що постанова Харківського
окружного адміністративного суду від
02.10.2014 року відповідає вимогам ст. 159
Кодексу адміністративного судочинства
України, підстав для задоволення вимог
апеляційної скарги відповідача
колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову чи ухвалу суду
- без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дослідив наявні докази, надав їм
належну оцінку та прийняв законне і
обґрунтоване рішення в частині
задоволення позовних вимог, з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених
вище підстав, висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198,
ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Основ'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Харкова Головного
управління Міндоходів у Харківській
області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного
адміністративного суду від 02.10.2014р. по
справі № 820/12989/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
у касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня складання ухвали у
повному обсязі шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва
С.В.Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П.
Перцова Т.С. Повний текст ухвали
виготовлений 08.12.2014 р.