Справа № 804/15734/14
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2014-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 р. Справа № 804/15734/14
Дніпропетровський окружний
адміністративний суд у складі:

головуючого судді
Луніної О.С. розглянувши у письмовому
провадженні у місті Дніпропетровську
адміністративну справу за
адміністративним позовом
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Дніпропетровське
обласне відділення Фонду соціального
захисту інвалідів (далі - позивач)
звернулось до Дніпропетровського
окружного адміністративного суду з
адміністративним позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (далі -
відповідача) в якому просить:

- стягнути з фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 на користь держави в особі
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів
адміністративно-господарські санкції
у розмірі 2 300,00 грн.;

- стягнути з фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 на користь держави в особі
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів пеню за порушення термінів
сплати адміністративно-господарських
санкцій у розмірі 0,69 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що відповідач не
забезпечив працевлаштування інвалідів
у відповідній кількості та не сплатив
вчасно адміністративно-господарські
санкції за не здійснення
працевлаштування інвалідів, в
результаті чого порушено вимоги ст.19, 20
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні» та
завдано значної шкоди державним
інтересам. Тому позивач вимушений
звернутись до суду з даним позовом .

Представники сторін у судове засідання
не з'явились, про день час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином.

Представник позивача надав клопотання
з проханням розглядати справу за його
відсутності.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, надав заперечення проти
позову, в яких посилається на те, що у
звітності «Про зайнятість та
працевлаштування інвалідів за 2013 рік»
за формою 10-ПІ №42 від 28.02.2014 року
допущено помилку у середньообліковій
кількость штатних працівників
облікового складу, про що позивача
повідомлено належним чином, однак,
всупереч цьому, позивачем протиправно
нараховані
адміністративно-господарські санкції
та пеня за незайняті інвалідами робочі
місця, у зв'язку з чим у задоволенні
позову просив відмовити.

Частиною 6 ст. 128 КАС України
встановлено, якщо немає перешкод для
розгляду справи у судовому засіданні,
визначених цією статтею, але прибули не
всі особи, які беруть участь у справі,
хоча і були належним чином повідомлені
про дату, час і місце судового розгляду,
суд має право розглянути справу у
письмовому провадженні у разі
відсутності потреби заслухати свідка
чи експерта.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про можливість розгляду
справи за відсутності сторін, в порядку
письмового провадження.

Розглянувши подані документи і
матеріали справи, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає за необхідне у задоволенні
адміністративного позову відмовити
виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що на фізичну
особу-підприємця ОСОБА_2 покладається
обов'язок виділяти та створювати
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, у тому числі спеціальні
робочі місця, створювати для них умови
праці з урахуванням індивідуальних
програм реабілітації і забезпечувати
інші соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно звіту відповідача «Про
зайнятість та працевлаштування
інвалідів за 2013 рік» за формою 10-ПІ №42
від 28.02.2014 року середньооблікова
кількість штатних працівників
облікового складу складає 10 осіб за
рік.

Проте, як зазначає відповідач, у даному
звіті допущено арифметичну помилку при
розрахунку середньооблікової
кількості штатних працівників
облікового складу (код рядка 01).

Так, судом встановлено, що у 2013 році ФОП
ОСОБА_2 здійснював свою діяльність:

-з 01 січня 2013 року по 11 березня 2013 року
без найнятих осіб;

-з 12 березня 2013 року - найнято 10
працівників, відносини з якими
підтверджені наказами та трудовими
договорами між працівником та фізичною
особою, копії яких містяться в
матеріалах справи;

-з 16 травня 2013 року - розірвано трудові
відносини з ОСОБА_3, що підтверджено
записом у трудовому договорі;

-з 19 червня 2013 року - розірвано трудові
відносини з 9 найманими особами, що
підтверджено записами в трудовому
договорі та наказами про звільнення.

-з 20 червня 2013 року по 31 грудня 2013 року
ФОП ОСОБА_2 здійснював свою діяльність
без найнятих осіб.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що
10 найманих працівників працювали у 2013
році на протязі неповних 4 місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні» підприємства,
установи і організації за рахунок
коштів Фонду соціального захисту
інвалідів або за рішенням місцевої
ради за рахунок власних коштів, у разі
необхідності, створюють спеціальні
робочі місця для працевлаштування
інвалідів, здійснюючи для цього
адаптацію основного і додаткового
обладнання, технічного оснащення і
пристосування тощо з урахуванням
обмежених можливостей інваліда.

Частиною 3 ст. 18 Закону передбачено, що
підприємства, установи, організації,
фізичні особи, які використовують
найману працю, зобов'язані виділяти та
створювати робочі місця для
працевлаштування інвалідів, у тому
числі спеціальні робочі місця,
створювати для них умови праці з
урахуванням індивідуальних програм
реабілітації і забезпечувати інші
соціально-економічні гарантії,
передбачені чинним законодавством,
надавати державній службі зайнятості
інформацію, необхідну для організації
працевлаштування інвалідів, і
звітувати Фонду соціального захисту
інвалідів про зайнятість та
працевлаштування інвалідів у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Згідно ст. 20 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні» підприємства (об'єднання,
установи і організації незалежно від
форми власності і господарювання, де
кількість працюючих інвалідів менша,
встановлено нормативом, передбаченим
ч. 1 ст. 19 цього Закону, щороку сплачують
відповідним відділенням Фонду
соціального захисту інвалідів штрафні
санкції, сума яких визначається у
розмірі середньорічної заробітної
плати на відповідному підприємстві (в
об'єднанні), в установі, організації за
кожне робоче місце, не зайняте
інвалідом. Для підприємств (об'єднань),
установ організацій незалежно від
форми власності та господарювання, на
яких працює від 8 до 15 осіб, розмір
штрафних санкцій за робоче місце, не
зайняте інвалідом , визначається в
розмірі половини середньої річної
заробітної платина відповідному
підприємстві (об'єднанні), у
відповідній установі, організації.
Згідно ч.3 ст. 20 наведеного Закону
сплату штрафних санкцій підприємства
(об'єднання) установи і організації
провадять за рахунок прибутку, який
залишається у їх розпорядженні після
сплати всіх податків і зборів
(обов'язкових платежів).

З огляду на приписи ст. 238
Господарського кодексу України, до
суб'єктів господарювання можуть бути
застосовані уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування
адміністративно-господарські санкції,
тобто заходи організаційно-правового
або майнового характеру, спрямовані на
припинення правопорушення суб'єкта
господарювання та ліквідацію його
наслідків, та за порушення
встановлених законодавчими актами
правил здійснення господарської
діяльності.

Підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин відповідно до
ст. 218 цього Кодексу є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Відтак, при вирішенні питання про
правомірність стягнення
адміністративно-господарських санкцій
слід виходити із загальних норм права
відносно відповідальності за
порушення зобов'язань та встановлення
в діях або бездіяльності роботодавця
складу правопорушення з метою
застосування юридичної
відповідальності у вигляді
адміністративно-господарських
санкцій.

Елементами правопорушення є вина та
наявність причинного зв'язку між самим
порушенням та його наслідками.

Так, згідно до ст. 18 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», забезпечення
прав інвалідів на працевлаштування та
оплачувану роботу, в тому числі з
умовою про виконання роботи вдома,
здійснюється шляхом їх
безпосереднього звернення до
підприємств, установ, організацій чи до
державної служби зайнятості. В силу ч. 3
ст. 18-1 цього Закону державна служба
зайнятості здійснює пошук підходящої
роботи відповідно до рекомендацій
МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації
та знань, з урахуванням його побажань.

Згідно п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про
зайнятість населення» роботодавці
зобов'язані своєчасно та в повному
обсязі у порядку, затвердженому
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
зайнятості населення та трудової
міграції, за погодженням з центральним
органом виконавчої влади із
забезпечення реалізації державної
політики у галузі статистики, подавати
територіальним органам центрального
органу виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері зайнятості
населення та трудової міграції,
інформацію про попит на робочу силу
(вакансії).

На виконання зазначеної норми, наказом
Міністерства соціальної політики
України затверджено Порядок подання
форми звітності №3-ПН «Інформація про
попит на робочу силу (вакансії)», яким
передбачено подання до центру
зайнятості форми №3-ПН не пізніше 10-ти
робочих днів з дати відкриття вакансії.

Крім того, у звіті середньооблікова
кількість працівників розраховується
відповідно до «Інструкції зі
статистики кількості працівників»,
затвердженої наказом Державного
комітету статистики України від 28.09.05
№286.

Згідно зі ст. 3.2.1 Інструкції,
середньооблікова кількість штатних
працівників за місяць обчислюється
шляхом підсумовування кількості
штатних працівників облікового складу
за кожний календарний день звітного
місяця, тобто з 1 по 30 або 31 число (для
лютого - по 28 або 29). включаючи вихідні,
святкові та неробочі дні, і ділення
одержаної суми на число календарних
днів звітного місяця.

Відповідно до ст.3.2. Інструкції
облікова кількість штатних
працівників за кожен день має
відповідати даним табельного обліку
використання робочого часу
працівників, на підставі якого
визначається кількість працівників,
які з'явились або не з'явились на
роботу.

Отже, згідно розрахунку ФОП ОСОБА_2
середньооблікової кількості
працівників за 2013р. склала 3 особи.
Даний розрахунок підтверджено
табелями обліку використання робочого
часу за березень-червень 2013р., коли ФОП
ОСОБА_2 залучав до виконання робіт
найманих працівників.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідачем дійсно помилково
зазначено у звіті від 28.02.2014 року
середньооблікову кількість штатних
працівників облікового складу у
кількості 10 осіб за рік, у зв'язку з чим,
адміністративно-господарські санкції
та пеня за порушення термінів сплати
адміністративно-господарських санкцій
нараховані позивачем безпідставно,
оскільки доказів на підтвердження
наявності обов'язку відповідача по
сплаті штрафних санкцій позивачем не
надано та вина відповідача не доведена.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені конституцією та
законами України.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених ст. 72 цього Кодексу, а суд
відповідно до ст. 86 цього Кодексу,
оцінює докази, які є у справі, за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені є необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 11, 71, 72, 86, 94, 160-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного
позову Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального захисту
інвалідів до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
адміністративно-господарських санкцій
та пені - відмовити.

Постанова суду може бути
оскаржена до Дніпропетровського
апеляційного адміністративного суду
шляхом подання апеляційної скарги
через Дніпропетровський окружний
адміністративний суд з одночасним
направленням копії апеляційної скарги
особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі складення постанови у повному
обсязі, а також прийняття постанови у
письмовому провадженні апеляційна,
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом
за місцезнаходженням суб'єкта владних
повноважень і він не був присутній у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, але
його було повідомлено про можливість
отримання копії постанови суду
безпосередньо у суді, то десятиденний
строк на апеляційне оскарження
постанови суду обчислюється з
наступного дня після закінчення
п'ятиденного строку з моменту
отримання суб'єктом владних
повноважень повідомлення про
можливість отримання копії постанови
суду.

Постанова суду набирає законної сили
відповідно до вимог ст. 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Суддя О.С. Луніна