Справа № 814/2536/14
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2014 р. Справа № 814/2536/14

Категорія: 9.2.1 Головуючий в 1 інстанції:
Птичкіна В.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного
адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В. судді -
Потапчук В.О. судді - Коваль М.П.при
секретаріПолянській А.М.

за участю сторін: Представник
позивачаОСОБА_5 (адвокат, договір)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Одеського
апеляційного адміністративного суду
адміністративну справу за
апеляційними скаргами Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області та Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області на
Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 18 вересня
2014 року по справі за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 до Державної
податкової інспекції у Ленінському
районі м. Миколаєва Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області, Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області про
визнання протиправним і скасування
наказу від 24.07.2014 № 481; визнання
протиправними і скасування
податкового повідомлення-рішення від
15.08.2203, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з
позовом до Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області про
визнання протиправним і скасування
наказу від 24.07.2014 № 481; визнання
протиправними і скасування
податкового повідомлення-рішення від
15.08.2203.

Постановою Миколаївського
окружного адміністративного суду від
18 вересня 2014 року позов задоволено.
Визнано протиправним наказ Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області від 24.07.2014 № 481 «Про проведення
фактичної перевірки». Визнано
протиправним і скасовано прийняте
15.08.2014 Державною податковою інспекцією
у Ленінському районі м. Миколаєва
Головного управління Міндоходів у
Миколаївській області податкове
повідомлення-рішення № .

Не погодившись з постановою суду
першої інстанції, відповідачі подали
апеляційні скарги, в яких просять суд
апеляційної інстанції скасувати
постанову суду та прийняти нову
постанову, якою у задоволенні вимог
позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу належить залишити
без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що
24.07.2014 в.о. начальника Управління видав
наказ про проведення на підставі
підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80
Податкового кодексу України, з метою
здійснення контролю за дотриманням
порядку здійснення платниками
податків розрахункових операцій,
ведення касових операцій, наявності
ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому
числі свідоцтв про державну
реєстрацію, виробництва та обігу
підакцизних товарів, фактичної
перевірки позивача (надалі - Наказ, ар.
с. 5).

Результати проведеної перевірки
Управління оформило актом від 05.08.2014
фактичної перевірки щодо дотримання
порядку здійснення платниками
податків розрахункових операцій,
ведення касових операцій, наявності
ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому
числі свідоцтв про державну
реєстрацію, виробництва та обігу
підакцизних товарів № 0079/14/29/22/НОМЕР_2
(надалі - Акт, ар. с. 6-7).

Як вказано у підпункті 80.2.2 пункту 80.2
статті 80 Податкового кодексу України,
фактична перевірка може проводитися на
підставі рішення керівника
контролюючого органу, оформленого
наказом, копія якого вручається
платнику податків або його
уповноваженому представнику, або
особам, які фактично проводять
розрахункові операції під розписку до
початку проведення такої перевірки, у
разі отримання в установленому
законодавством порядку інформації від
державних органів або від органів
місцевого самоврядування, яка свідчить
про можливі порушення платником
податків законодавства, контроль за
дотриманням якого покладено на
контролюючі органи, зокрема, щодо
здійснення платниками податків
розрахункових операцій, ведення
касових операцій, наявності патентів,
ліцензій та інших документів, контроль
за наявністю яких покладено на
контролюючі органи, виробництва та
обігу підакцизних товарів.

До інформації, про яку вказано у
підпункті 80.2.2 пункту 80.2 статті 80
Податкового кодексу України,
відповідач 1 відніс викладені в
адресованому Управлінню листі від
14.07.2014 № 4681/8/14-02-15-02-28 за підписом
заступника начальника ДПІ відомості:
«ДПІ …на виконання завдання ГУ
Міндоходів у Миколаївській області
від 14.07.2014 № 5944/7/14-29-22-03-06 повідомляє:
торговий патент … ФОП ОСОБА_6 … за
адресою м. Миколаїв, на території ринку
«Торг Сервіс» не надавався».

Сам по собі факт невидачі позивачу
торгового патенту не є свідченням
можливих порушень платником податків
законодавства, контроль за дотриманням
якого покладено на контролюючі органи.
Отже, суд першої інстанції цілком
правомірно дійшов до висновку про
безпідставність призначення
Відповідачем 1 перевірки.

Доводи Управління щодо неможливості
задоволення позовних вимог в частині
визнання протиправним наказу про
проведення перевірки у тому випадку,
якщо таку перевірку було проведено, суд
відхиляє з огляду на наступне:

По-перше, виходячи з вказаної
відповідачем дати постанови, позиція
Верховного Суду України була
сформована до дати набрання чинності
Податковим кодексом України, в зв'язку
з чим підстави для застосування
положень статті 2442 Кодексу
адміністративного судочинства України
відсутні.

По-друге, як вказано вище, наказ про
проведення перевірки є формою рішення
керівника контролюючого органу. Право
платника податків оскаржити будь-яке
рішення контролюючого органу, що, на
думку платника податків, суперечить
законодавству або виходить за межі
повноважень контролюючого органу,
передбачено як Податковим кодексом
України (стаття 56), так і Кодексом
адміністративного судочинства України
(зокрема частина друга статті 2, частина
перша статті 6).

По-третє, ані Податковий кодекс
України, ані Кодекс адміністративного
судочинства України не містять норм,
відповідно до яких реалізація рішення
суб'єкта владних повноважень
унеможливлює прийняття судом рішення
про визнання такого рішення
протиправним.

По-четверте, згідно з частиною першою
статті 6 Кодексу адміністративного
судочинства України, кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до
адміністративного суду, якщо вважає, що
рішенням, дією чи бездіяльністю
суб'єкта владних повноважень порушені
її права, свободи або інтереси. Суд
вважає хибними твердження Управління
про те, що проведення фактичної
перевірки не вплинуло на обсяг прав та
обов'язків позивача як платника
податків.

Отже, суд першої інстанції цілком
правомірно дійшов до висновку про
задоволення вимог позивача до
відповідача 1.

Відповідно до Акта, з 03.01.2012 по 04.08.2014 ФОП
ОСОБА_6 здійснювала торгівельну
діяльність «… у пункті продажу товарів
- магазині-павільойні, розташованому за
адресою АДРЕСА_1 площею 12 м2, без
наявності, без придбання торгового
патенту та без сплати збору за
провадження деяких видів
підприємницької діяльності», що є
порушенням статті 267 Податкового
кодексу України.

Податковим повідомленням-рішенням від
15.08.2014 № (надалі - Рішення, ар. с. 8)
ДПІ, з посиланням на порушення
позивачем підпункту «а» підпункту 267.1.1
пункту 267.1 статті 267 Податкового
кодексу України, на підставі абзацу
другого частини першої пункту 125.1
статті 125 Податкового кодексу України,
застосувала до позивача штрафні
санкції в сумі 17 634,12 грн.

Як вказано вище, відповідач 1 провів
фактичну перевірку позивача за
відсутності законних підстав.
Враховуючи це, в силу частини третьої
статті 70 Кодексу адміністративного
судочинства України, складений за
результатами перевірки Акт не є
допустимим доказом порушення
позивачем вимог статті 267 Податкового
кодексу України.

Пунктом 125.1 статті 125 Податкового
кодексу України встановлено, що
суб'єкти господарювання, що проводять
торговельну діяльність, здійснюють
торгівлю готівковими валютними
цінностями, діяльність у сфері розваг
та надають платні послуги, за
здійснення діяльності, передбаченої
статтею 267 цього Кодексу, без отримання
відповідних торгових патентів (крім
діяльності у сфері розваг), сплачують
штраф у подвійному розмірі збору за
весь період здійснення такої
діяльності, але не менше подвійного
його розміру за один місяць.

Згідно з підпунктом 14.1.250 пункту 14.1
статті 14 Податкового кодексу України,
торговий патент для цілей розділу ХІІ
цього Кодексу - державне свідоцтво з
обмеженим строком дії на провадження
певного виду підприємницької
діяльності та користування яким
передбачає своєчасне внесення до
бюджету відповідного збору.

Відповідно до підпункту «а» підпункту
267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового
кодексу України, платниками збору за
провадження деяких видів
підприємницької діяльності є суб'єкти
господарювання (юридичні особи та
фізичні особи - підприємці), їх
відокремлені підрозділи, які отримують
в установленому цією статтею порядку
торгові патенти та провадять
торговельну діяльність у пунктах
продажу товарів.

Пунктами продажу товарів для цілей
розділу ХІІ, як вказано у підпункті
14.1.211 пункту 14.1 статті 14 Податкового
кодексу, є зокрема буфет.

Проте, підпунктом «в» підпункту 267.1.2
пункту 267.1 статті 267 Податкового
кодексу України встановлено, що не є
платниками збору за провадження
торговельної діяльності фізичні особи
- підприємці, які провадять торговельну
діяльність у межах ринків усіх форм
власності.

Матеріалами справи (Актом,
реєстраційним посвідченням, ар. с. 9,
договором оренди торгового місця, ар. с.
10, 29, ліцензією на роздрібну торгівлю
тютюновими виробами, ар. с. 11)
підтверджено, що позивач здійснювала
торговельну діяльність у межах ринку
«Торг-Сервіс», отже не була зобов'язана
отримувати торговий патент.

Доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження в суді першої
інстанції (а.с. 24) та висновків
останнього не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції правильно
встановлені обставини справи, судове
рішення постановлено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на постанову суду першої
інстанції суд апеляційної інстанції
має право залишити апеляційну скаргу
без задоволення, а постанову суду - без
змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Головного
управління Міндоходів у Миколаївській
області та Державної податкової
інспекції у Ленінському районі м.
Миколаєва Головного управління
Міндоходів у Миколаївській області, -
залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного
адміністративного суду від 18 вересня
2014 року по справі № 814/2536/14, - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили.

Ухвалу складено у повному обсязі - 02
грудня 2014 року.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк суддя В.О.
Потапчук суддя М.П. Коваль