Справа № 2а-529/12/0370
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 р.
Справа № 78877/12/9104

Колегія суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду в
складі :

головуючого судді:
Ліщинського А.М.,

суддів:
Довгої О.І., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання:
Керод Х.І.

з участю представника позивача:
Столяра С.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові апеляційну скаргу
Маневицького районного центру
зайнятості на постанову Волинського
окружного адміністративного суду від 22
березня 2012 року у справі за позовом
Маневицького районного центру
зайнятості до Ківерцівської
міжрайонної державної фінансової
інспекції у Волинській області про
визнання нечинною вимоги та
зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О
В И Л А:

29.02.2012 року позивач звернувся до суду з
адміністративним позовом до
відповідача про визнання нечинним
пункту 3 вимоги Контрольно-ревізійного
відділу в Маневицькому районі №370-14/21
від 20.01.2012 року «Про усунення порушень
виявлених ревізією» та зобов`язання
вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вони
діяли у межах чинного законодавства, а
вимога відповідача є необґрунтованою
та незаконною, оскільки Маневицьким
РЦЗ укладено договір добровільного
страхування майна з ПАТ «Страхова
група «ТАС» за цінами та тарифами
зазначеними в договорі і, які у разі
настання страхового випадку є
обов`язковими для виконання
страховиком, оскільки інше не
передбачене договором страхування.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2012 року в задоволенні
адміністративного позову відмовлено.

Позивач постанову оскаржив, не
погодившись із зазначеним судовим
рішенням, подав апеляційну скаргу,
зазначивши, що оскаржувана постанова
винесена з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та є незаконною, просить оскаржувану
постанову скасувати та прийняти нову,
якою задовольнити позов.

В апеляційній скарзі покликається на
те, що відповідно ст.9 Закону України
«Про страхування» визначено, що при
страхуванні майна страхова сума
встановлюється в межах вартості майна
за цінами і тарифами, що діють на момент
укладення договору, якщо інше не
передбачено договором страхування.
Підпунктом 19.3 договору добровільного
страхування майна МКО/12 №0132746/20/17
визначено, що страхову сума за
застрахованим майном складається з
страхових сум за кожним видом
застрахованого майна, які
встановлюються за домовленістю між
Страховиком та Страхувальником на
момент укладення договору та
зазначаються у пункті 5 договору в
розмірі дійсної вартості або
балансової вартості застрахованого
майна. Таким чином, Маневицьким РЦЗ
укладено договір добровільного
страхування майна з ПАТ «Страхова
група «ТАС» за цінами та тарифами
зазначеними в договорі і, які у разі
настання страхового випадку є
обов`язковими для виконання
страховиком, оскільки інше не
передбачене договором страхування.

У ході апеляційного розгляду
представник позивача Столяр С.Є. надав
пояснення та просить задовольнити
апеляційну скаргу.

Інші особи які беруть участь у справі, в
судове засідання на виклик суду не
з'явилися, що не перешкоджає розгляду
справи в їх відсутності згідно з ч.4 ст.
196 КАС України.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходи з того, що
відповідач діяв на підставі, у межах
повноважень та у спосіб, що передбачено
законами та іншими
нормативно-правовими актами України, а
тому пункт 3 вимоги
Контрольно-ревізійного відділу в
Маневицькому районі №370-14/21 від 20.01.2012
року «Про усунення порушень виявлених
ревізією» є обґрунтованим.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що місцевий суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Згідно ст.2 КАС України, у справах щодо
оскарження рішень суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті вони: на
підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, обґрунтовано, тобто з
урахуванням усіх обставин, що мають
значення для прийняття рішення,
добросовісно.

Частиною 1 ст.195 КАС України
встановлено, що суд апеляційної
інстанції переглядає судові рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи
відповідно до вимог ст.13 КАС України
забезпечується системою: апеляційною
та касаційною. Можливість апеляційного
та касаційного оскарження судових
рішень є принципом адміністративного
судочинства, що спрямований на
забезпечення прав осудності
(законності та обґрунтованості)
судових рішень.

Законом України «Про державну
контрольно-ревізійну службу в Україні»
(далі Закон № 2939-XII) визначено, що
державний фінансовий контроль за
використанням і збереженням державних
фінансових ресурсів, необоротних та
інших активів, правильністю визначення
потреби в бюджетних коштах та взяття
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності в міністерствах та інших
органах виконавчої влади, в державних
фондах, у бюджетних установах і у
суб'єктів господарювання державного
сектору економіки, а також на
підприємствах і в організаціях, які
отримують (отримували в періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів та державних фондів або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), виконанням
місцевих бюджетів, розроблення
пропозицій щодо усунення виявлених
недоліків і порушень та запобігання їм
у подальшому здійснює державна
контрольно-ревізійна служба.

Державний фінансовий контроль
реалізується державною
контрольно-ревізійною службою через
проведення державного фінансового
аудита, перевірки державних закупівель
та інспектування.

Інспектування здійснюється у формі
ревізії та полягає у документальній і
фактичній перевірці певного комплексу
або окремих питань
фінансово-господарської діяльності
підконтрольної установи, яка повинна
забезпечувати виявлення наявних
фактів порушення законодавства,
встановлення винних у їх допущенні
посадових і матеріально
відповідальних осіб.

Головне контрольно-ревізійне
управління України та його
територіальні органи реорганізовані з
утворенням Державної фінансової
інспекції України та її територіальних
органів на підставі Указу Президента
України від 09 грудня 2010 року N 1085/2010 «Про
оптимізацію системи центральних
органів виконавчої влади».

Як встановлено судом та підтверджено
матеріалами справи, що
Контрольно-ревізійним відділом в
Маневицькому районі відповідно до
пункту 1.1.2.3. плану
контрольно-ревізійної роботи
Контрольно-ревізійного відділу в
Маневицькому районі та на підставі
направлення на проведення ревізії №61
від 24.10.2011 року, проведено планову
ревізію фінансово-господарської
діяльності Маневицького РЦЗ за період
з 01.12.2009 року по 01.10.2011 року.

За результатами ревізії було складено
акт ревізії фінансово-господарської
діяльності Маневицького РЦЗ за період
з 01.12.2009 року по 01.10.2011 року №370-14/10 від
22.12.2011 року. Проведеною ревізією
договорів страхування майна
встановлено, що центром зайнятості
укладено договір добровільного
страхування майна МКО/12 №0132746/20/17 від
18.02.20111 року з ПАТ «Страхова група «ТАС».
При страхуванні майна встановлено
завищення страхової вартості майна, що
призвело до зайвої сплати страхових
платежів на загальну суму 4019,35 грн. Так,
згідно заявок до договорів
добровільного страхування майна,
укладених позивачем з ПАТ «Страхова
група «ТАС», страхова сума (ліміт
відповідальності) по кожному окремому
предмету страхування складає 100%
балансової вартості предмету,
зазначеного в переліку майна. Разом з
цим, Маневицьким РЦЗ укладено договір,
в якому страхова сума зазначена в
розмірі 100% первісної вартості, чим
порушено вимоги ст.9 Закону України
«Про страхування», що призвело до
зайвої сплати страхових платежів за
період з 01.02.2010 року по 28.02.2010 року на
суму 4019,35 грн. (а.с.10-23).

На підставі вищевказаного акту ревізії
відповідачем було предявлено позивачу
вимогу №370-14/21 від 20.01.2012 року «Про
усунення порушень, виявлених
ревізією», відповідно до якої пунктом 3
вимоги зобов`язано позивача провести
претензійно-позовну роботу з ПАТ
«Страхова група «ТАС» щодо зайвої
сплати страхових платежів в сумі 4019,35
грн. В іншому випадку стягнути з осіб,
винних у проведенні зайвих виплат
шкоду, у порядку та розмірі,
встановленому ст.ст. 130-136 Кодексу
законів про працю України. (а.с.24).

Не погодившись з пунктом 3 вказаної
вимоги позивач звернувся до суду з
відповідними позовними вимогами.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про
страхування» № 85/96-ВР (далі Закон №
85/96-ВР) добровільне страхування - це
страхування, яке здійснюється на
основі договору між страхувальником і
страховиком. Загальні умови і порядок
здійснення добровільного страхування
визначаються правилами страхування, що
встановлюються страховиком самостійно
відповідно до вимог цього Закону.
Конкретні умови страхування
визначаються при укладенні договору
страхування відповідно до
законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно з пунктом 3 договору
добровільного страхування майна МКО/12
№0132746/20/17 від 18.02.2010 року, укладеного
позивачем із ПАТ «Страхова група «ТАС»,
сторонами обумовлено страхування
будівлі, оргтехніки та іншого рухомого
майна. (а.с.25-28).

Пунктом 19.1 договору, передбачено, що
страхова сума - грошова сума у межах
якої страховик відповідно до умов
договору зобов`язаний здійснити
виплату страхового відшкодування при
настанні страхового випадку.

Згідно пункту 5 даного договору
встановлено, що страхова сума
встановлюється домовленістю між
страховиком та страхувальником на
момент укладення договору та
зазначається у пункті 5 договору.

Загальна страхова сума, визначена у
договорі страхування від 18 лютого 2010
року, становить 396178,00 грн., з них будівлі
123466,00 грн., обладнання 183353,00 грн., іншого
майна - 89359,00 грн.

При цьому встановлено, що страхова
сума, визначена у пункті 5 договору,
дорівнює первісній вартості майна.

Так, відповідно до статті 9 Закону №
85/96-ВР страхова сума - грошова сума, в
межах якої страховик відповідно до
умов страхування зобов'язаний провести
виплату при настанні страхового
випадку. Страхова виплата - грошова
сума, яка виплачується страховиком
відповідно до умов договору
страхування при настанні страхового
випадку. Страхове відшкодування -
страхова виплата, яка здійснюється
страховиком у межах страхової суми за
договорами майнового страхування і
страхування відповідальності при
настанні страхового випадку.

Законом передбачено, що розмір
страхової суми та (або) розміри
страхових виплат визначаються за
домовленістю між страховиком та
страхувальником під час укладання
договору страхування або внесення змін
до договору страхування, або у
випадках, передбачених чинним
законодавством. При страхуванні майна
страхова сума встановлюється в межах
вартості майна за цінами і тарифами, що
діють на момент укладання договору,
якщо інше не передбачено договором
страхування.

Поняття балансової вартості визначене
в пункті 1.5 Інструкції з обліку
необоротних активів бюджетних установ
затвердженої наказом Державного
казначейства України від 17 липня 2000
року №64 та зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 31 липня
2000 року за № 459/4680: балансова (залишкова)
вартість необоротних активів - це
первісна вартість за вирахуванням суми
нарахованого зносу. Дійсна вартість -
відновна вартість за вирахуванням усіх
видів зносу, як це визначено пунктом 5
Методики оцінки державних
корпоративних прав, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 02 серпня 1999 року № 1406.

Згідно цього позивач повинен був у
договорі зазначати не первісну
вартість, а балансову, що чітко
передбачено ст.9 Закону України «Про
страхування».

Керуючись вищенаведеним та
матеріалами справи (Заява на
страхування майна (а.с.29, 30), Перелік
цінностей які підлягають страхуванню
на 2010 рік по Маневицькому РЦЗ (а.с.31),
Відомість нарахування зносу по
Маневицькому РЦЗ за 2009 рік (а.с.32,33)
колегія суддів встановила, що при
страхуванні майна позивачем завищено
страхову вартість майна, що призвело до
зайвої сплати страхових платежів на
загальну суму 4019,35 грн., оскільки
балансова вартість з урахуванням зносу
на момент укладення договору менша від
первісної, що вказано в акті ревізії.

Згідно з статтею 224 Господарського
кодексу, учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено. Під
збитками розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Також колегія суддів вважає покликання
апелянта на те, що оскаржувана вимога є
незаконною, тому що винесена недіючим
органом є безпідставною, оскільки
відповідно до ст. 15 Закону України «Про
державну контрольно-ревізійну службу в
Україні» законні вимоги службових осіб
державної контрольно-ревізійної
служби є обов`язковими для виконання
службовими особами об`єктів, що
ревізуються, а згідно довідки
Головного управління статистики у
Волинській області №10-03/3/03 від 21.03.2012
року, Ківерцівська міжрайонна державна
фінансова інспекція є відокремленим
підрозділом Державної фінансової
інспекції у Волинській області.

Відповідно до статті 71 КАС України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на яких ґрунтуються її
вимоги та заперечення, а суд згідно з
статтею 86 КАС України оцінює докази,
які є у справі, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у
апеляційній скарзі, не дають
адміністративному суду апеляційної
інстанції підстав для постановлення
висновків, які б спростовували правову
позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи колегія
суддів приходить до переконання, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку вирішуючи даний
публічно-правовий спір, правильно
встановив фактичні обставини справи та
надав їм у оскаржуваному судовому
рішенні належну правову оцінку, відтак
подана апеляційна скарга задоволенню
не підлягає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи і
ухвалив судове рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги не являються
суттєвими і не складають підстави для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200,
205, 206, 254 Кодексу адміністративного
судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу Маневицького
районного центру зайнятості залишити
без задоволення, а постанову
Волинського окружного
адміністративного суду від 22 березня
2012 року у справі №2а/0370/529/12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
А.М.Ліщинський

Судді
О.І.Довга

І.І.Запотічний