Справа № 821/4422/14
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2014-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ
СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 р.м. ХерсонСправа № 821/4422/14

Херсонський окружний
адміністративний суд у складі
головуючого судді Пекного А.С.,
розглянувши в порядку письмового
провадження адміністративну справу за
позовом Високопільської районної
державної лікарні ветеринарної
медицини до Державної фінансової
інспекції в Херсонській області про
визнання протиправним та скасування
пункту вимоги,

встановив:

Високопільська районна державна
лікарня ветеринарної медицини
(далі-позивач, Лікарня, Високопільська
райдержветлікарня) звернулась до суду
з позовом до Державної фінансової
інспекції в Херсонській області
(далі-відповідач, ДФІ в Херсонській
області, Інспекція), в якому просить
протиправним та скасувати пункт 2
вимоги №45-13/1116 від 11.08.2014 р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за
результатами проведеної
фінансово-господарської діяльності
Високопільської райдержветлікарні
складено акт від 07.07.2014 р. №45-27/44, на
підставі якого позивачу виставлено
вимогу № №45-13/1116 від 11.08.2014р. "Про
усунення порушень". Вказану вимогу
позивач вважає такою, що не відповідає
вимогам чинного законодавства тому
підлягає скасуванню, що і стало
підставою для звернення позивача до
суду з даним позовом.

Від представника позивача надійшло
клопотання про розгляд справи в
порядку письмового провадження.

Представник відповідача також надала
до суду заяву про розгляд справи в
порядку письмового провадження. Проти
задоволення позовних вимог
заперечувала з підстав, викладених в
письмових запереченнях.

Заперечення представника відповідача
полягають в тому, що інспекція, при
проведенні ревізії та винесенні
"обов'язкових вимог", як орган
виконавчої влади, та його посадові
особи діяли на підставі та в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Статтею 122 КАС України передбачено, що
особа, яка бере участь у справі, має
право заявити клопотання про розгляд
справи за її відсутності. Якщо таке
клопотання заявили всі особи, які
беруть участь у справі, судовий розгляд
справи здійснюється в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає
можливим розглянути справу в порядку
письмового провадження

Дослідивши матеріали справи та
проаналізувавши норми чинного
законодавства України, суд дійшов до
наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
п.2.12 плану контрольно-ревізійної
роботи ДФІ України на І квартал 2014 р., на
підставі направлення на проведення
ревізії №46 від 31.03.2014 р., головним
державним фінансовим інспектором
Нововоронцовської МДФІ Бідниною І.О.
проведено ревізію окремих питань
фінансово-господарської діяльності у
Високопільській райдержветлікарні за
період з 01.01.2011 р. по 01.03.2014 р.

За наслідками ревізії складено акт
№45-27/44 від 07.07.2014 р., в якому зафіксовані
порушення вимог чинного
законодавства, серед яких, зокрема
порушення ч.4 ст.13 Бюджетного Кодексу
України, яке полягає в тому, що Лікарнею
проведено використання коштів
загального фонду кошторису на виплату
заробітної плати (лікарям, виконують
платні послуги та за які надходять
грошові кошти до спеціального фонду
кошторису Лікарні), на загальну суму
26637,04 грн. та відповідно, перераховано
до державних цільових фондів 9669,25 грн.

Внаслідок допущеного порушення, у
формі "Звіт про виконання загального
фонду кошторису установи" по КПКВ 2802030
завищено бюджетні асигнування за КЕКВ
2111 "Заробітна плата" в сумі 26637,04 грн. та
відповідно за КЕКВ 2120 "Нарахування на
оплату праці" - 9669,25 грн., що є порушенням
вимог п.1.2, 1.3 Порядку складання
фінансової звітності розпорядниками
та одержувачами бюджетних коштів,
затвердженого наказом ДКУ від 25.05.2010
року № 164 (далі - Порядок №164), п.1.2, 1.3
Порядку складання фінансової та
бюджетної звітності розпорядниками та
одержувачами бюджетних коштів,
затвердженого наказом Міністерства
фінансів України від 24.01.2012 року №44
(далі - Порядок №44) та п.1 ст.3, п. 7 ст.8
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні". Вказане порушення призвело до
втрат фінансових ресурсів на загальну
суму 36306,29 грн.

Один примірник акту ревізії отримано
відповідачем та підписано 10.07.2014 р. із
запереченнями.

На підставі вказаного акту ревізії
Нововоронцовською МДФІ Херсонської
області виставлено Високопільській
райдержветлікарні вимогу про усунення
порушень №45-13/1116 від 11.08.2014 р. якою
вимагається усунути порушення
бюджетного законодавства, виявленні в
ході проведення ревізії наступним
шляхом проведення зменшення бюджетних
асигнувань загального фонду кошторису
Лікарні за кодом програмної
кваліфікації видатків 2802030
"Організація і регулювання діяльності
установ в системі державної
ветеринарної та фітосанітарної служби
України" на суму 36306,29 грн., у разі
недостатності невикористаних
бюджетних асигнувань у поточному році
за бюджетною програмою в цілому для
зменшення бюджетних асигнувань
врахувати обсяг бюджетних асигнувань
на наступні бюджетні періоди в сторону
зменшення планових граничних обсягів
видатків на відповідну суму.

При цьому Лікарню зобов'язано надати
інформацію про вжиті заходи та
виконання вищезазначених вимог в строк
до 15.09.2014 р.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з
наступного.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України
"Про основні засади здійснення
державного фінансового контролю в
Україні" від 26 січня 1993 року № 2939-XII
(далі - Закон № 2939-XII), здійснення
державного фінансового контролю
забезпечує центральний орган
виконавчої влади, уповноважений
Президентом України на реалізацію
державної політики у сфері державного
фінансового контролю (далі - орган
державного фінансового контролю).

Орган державного фінансового контролю
у своїй діяльності керується
Конституцією України, цим Законом,
іншими законодавчими актами, актами
Президента України та Кабінету
Міністрів України.

Головними завданнями органу
державного фінансового контролю є:
здійснення державного фінансового
контролю за використанням і
збереженням державних фінансових
ресурсів, необоротних та інших активів,
правильністю визначення потреби в
бюджетних коштах та взяттям
зобов'язань, ефективним використанням
коштів і майна, станом і достовірністю
бухгалтерського обліку і фінансової
звітності у міністерствах та інших
органах виконавчої влади, державних
фондах, фондах загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
бюджетних установах і суб'єктах
господарювання державного сектору
економіки, а також на підприємствах, в
установах та організаціях, які
отримують (отримували у періоді, який
перевіряється) кошти з бюджетів усіх
рівнів, державних фондів та фондів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування або
використовують (використовували у
періоді, який перевіряється) державне
чи комунальне майно (далі -
підконтрольні установи), за
дотриманням законодавства на всіх
стадіях бюджетного процесу щодо
державного і місцевих бюджетів,
дотриманням законодавства про
державні закупівлі, діяльністю
суб'єктів господарської діяльності
незалежно від форми власності, які не
віднесені законодавством до
підконтрольних установ, за рішенням
суду, винесеним на підставі подання
прокурора або слідчого для
забезпечення розслідування
кримінальної справи.

Державний фінансовий контроль
забезпечується органом державного
фінансового контролю через проведення
державного фінансового аудиту,
перевірки державних закупівель та
інспектування.

Порядок проведення органом державного
фінансового контролю державного
фінансового аудиту, інспектування та
перевірок державних закупівель
установлюється Кабінетом Міністрів
України.

Згідно із пунктом 7 статті 10 Закону №
2939-XII органу державного фінансового
контролю надається право пред'являти
керівникам та іншим службовим особам
підконтрольних установ, що
ревізуються, вимоги щодо усунення
виявлених порушень законодавства з
питань збереження і використання
державної власності та фінансів,
вилучати в судовому порядку до бюджету
виявлені ревізіями приховані і
занижені валютні та інші платежі,
ставити перед відповідними органами
питання про припинення бюджетного
фінансування і кредитування, якщо
отримані підприємствами, установами та
організаціями кошти і позички
використовуються з порушенням чинного
законодавства.

Відповідно до частини другої статті 15
Закону № 2939-XII законні вимоги службових
осіб органу державного фінансового
контролю є обов'язковими для виконання
службовими особами об'єктів, що
контролюються.

Таким чином, вимоги органів ДФІ мають
відповідати критеріям законності і
обґрунтованості, визначеним ст. 19
Конституції України та ст. 2 КАС
України.

Процедуру проведення
Держфінінспекцією та її
територіальними органами
інспектування визначено затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 20 квітня 2006 р. №550 "Порядком
проведення інспектування Державною
фінансовою інспекцією, її
територіальними органами" (далі -
Порядок проведення інспектування).

За змістом пунктів 35, 38 - 47, абзаців 1, 2
пункту 48, пунктів 49 - 52 Порядку
проведення інспектування, Акт ревізії
повинен містити:

вступну частину, в якій зазначаються
підстава для проведення ревізії, тема
ревізії, повна назва об'єкта контролю,
його місцезнаходження, відомості про
організаційно-правову форму та форму
власності, дати початку і закінчення
ревізії, період, який підлягав ревізії,
перелік посадових осіб контролюючого
органу та залучених спеціалістів, що
проводили ревізію, перелік посадових
осіб, які відповідали за
фінансово-господарську діяльність
об'єкта контролю у період, що підлягав
ревізії;

констатуючу частину, в якій наведено
інформацію про результати ревізії в
розрізі кожного питання програми із
зазначенням, за який період, яким
способом (вибірковим, суцільним) та за
якими документами перевірено ці
питання, висновок про наявність або
відсутність порушень законодавства, а
також у разі наявності визначений в
установленому законодавством порядку
розмір збитків, завданих державі чи
об'єкту контролю внаслідок таких
порушень.

Виявлені допущені об'єктом контролю
порушення законодавства, контроль за
дотриманням якого віднесено до
компетенції контролюючого органу,
фіксуються в констатуючій частині акта
ревізії з обов'язковим посиланням на
норми законів чи інших
нормативно-правових актів, які
порушено, та зазначенням винних у їх
допущенні осіб.

У міру виявлення ревізією порушень
законодавства посадові особи
контролюючого органу, не чекаючи
закінчення ревізії, мають право усно
рекомендувати керівникам об'єкта
контролю невідкладно вжити заходів для
їх усунення та запобігання у
подальшому.

Якщо вжитими в період ревізії заходами
не забезпечено повне усунення
виявлених порушень, контролюючим
органом у строк не пізніше ніж 10
робочих днів після реєстрації акта
ревізії, а у разі надходження
заперечень (зауважень) до нього - не
пізніше ніж 3 робочих дні після
надіслання висновків на такі
заперечення (зауваження) надсилається
об'єкту контролю письмова вимога щодо
усунення виявлених ревізією порушень
законодавства із зазначенням строку
зворотного інформування.

Про усунення виявлених ревізією фактів
порушення законодавства цей об'єкт
контролю у строк, визначений вимогою
про їх усунення, повинен інформувати
відповідний контролюючий орган з
поданням завірених копій первинних,
розпорядчих та інших документів, що
підтверджують усунення порушень.

Крім того, аналізуючи положення Закону
№ 2939-XII та Порядку проведення
інспектування, які регулюють питання
щодо оформлення та надсилання вимоги
про усунення порушень законодавства,
суд доходить висновку, що письмова
вимога органу державного фінансового
контролю за своєю правовою суттю є
рішенням суб'єкта владних повноважень,
породжує для зобов'язаної особи
правові наслідки у вигляді
необхідності вчинення певних дій, а
відтак, з огляду на приписи ст.8
Конституції України, має, по-перше,
містити чітке викладення суті владного
припису, котре унеможливлює
неоднозначне розуміння як змісту, так і
порядку виконання висунутої органом
управління вимоги, у по-друге,
допускати реальну можливість
виконання владного припису.

Як видно з матеріалів ревізії, орган
державного фінансового контролю
вважає, що Лікарнею допущено порушення
вимог ч.4 ст.13 Бюджетного кодексу
України та п.23 Порядку складання,
розгляду, затвердження та основні
вимоги до виконання кошторисів
бюджетних установ, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 лютого 2002 року № 228.

При цьому саме порушення, на думку
ревізорів, полягало у тому, що лікарнею
проведено використання коштів
загального фонду кошторису в загальній
сумі 36306,29 грн. на виплату заробітної
плати лікарям, які надають платні
послуги, за які надходять грошові кошти
до спеціального фонду кошторису.

Підсумовуючи викладене, ревізори
роблять висновок, що вказані витрати
повинні були здійснюватись за рахунок
коштів спеціального фонду кошторису.

Усунути це порушення орган державного
фінансового контролю пропонує Лікарні
шляхом зменшення бюджетних асигнувань
по загальному фонду кошторису за кодом
програмної класифікації видатків 2802030
"Організація і регулювання діяльності
установ в системі Державної
ветеринарної та фітосанітарної служби
України" на загальну суму 36306,29 грн., у
разі недостатності невикористаних
бюджетних асигнувань у поточному році
за бюджетною програмою у цілому для
зменшення бюджетних асигнувань
врахувати обсяг бюджетних асигнувань
на наступні бюджетні періоди в сторону
зменшення планових граничних обсягів
видатків на відповідну суму.

Суд вважає помилковими висновки органу
державного фінансового контролю про
вчинення Лікарнею порушень
законодавства з огляду на наступне.

Так, відповідно до п.п.1, 2, 3 Положення
про районні державні лікарні
ветеринарної медицини, затвердженого
наказом Державного комітету
ветеринарної медицини України від 28
жовтня 2008 року №238, (далі - Положення) є
державними установами ветеринарної
медицини для здійснення
профілактичних, діагностичних,
лікувальних та протиепізоотичних
заходів. Лікарні підпорядковуються
управлінням ветеринарної медицини в
районах та керуються у своїй
діяльності Конституцією України,
законами України, актами Президента
України, Кабінету Міністрів України,
Державного комітету ветеринарної
медицини України, головних управлінь
ветеринарної медицини в Автономній
Республіці Крим, областях, управління
ветеринарної медицини в районах та цим
Положенням.

Відповідно до ст.. 1 Закону України "Про
ветеринарну медицину" державний
ветеринарно-санітарний контроль це
функції, що виконуються державними
інспекторами ветеринарної медицини
та/або уповноваженими лікарями
ветеринарної медицини і полягають у
постійному забезпеченні виконання
встановлених чинним законодавством
ветеринарно-санітарних заходів та
технічних регламентів; державний
ветеринарно-санітарний нагляд -
функції, що виконуються державними
інспекторами ветеринарної медицини
та/або уповноваженими лікарями
ветеринарної медицини і полягають у
періодичній перевірці дотримання
вимог чинного законодавства в галузі
ветеринарної медицини.

Державний лікар ветеринарної медицини
- лікар ветеринарної медицини, який
працює в державних органах чи
державних установах ветеринарної
медицини.

Згідно із ст.ст. 97, 98, 99 Закону України
"Про ветеринарну медицину",
фінансування та матеріально-технічне
забезпечення державної служби
ветеринарної медицини здійснюються за
рахунок коштів загального та
спеціального фондів Державного
бюджету України.

Заходи щодо профілактики, локалізації,
за необхідності - ліквідації хвороб
тварин, лабораторно-діагностичні та
регулярні радіологічні дослідження
товарів, матеріально-технічне
забезпечення спеціалізованим
обладнанням і транспортом, створення
необхідного резерву біологічних,
лікувальних та дезінфекуючих
препаратів і засобів, відшкодування
витрат на транспортування та
зберігання ветеринарних препаратів,
інші ветеринарно-санітарні заходи,
визначені Кабінетом Міністрів України,
та забезпечення виконання
загальнодержавних довгострокових
програм з питань ветеринарної
медицини, у тому числі
загальнодержавної програми здійснення
моніторингу залишкових кількостей
ветеринарних препаратів та
забруднюючих речовин у тваринах,
продуктах тваринного походження і
кормах, здійснюються за рахунок коштів
Державного бюджету України, місцевих
бюджетів та інших джерел, не
заборонених законом.

Оплата проведення заходів щодо
профілактики і ліквідації хвороб
тварин (крім випадків, передбачених у
статті 98 цього Закону), процедур
контролю, інспектування та ухвалення,
надання інформації, лікування тварин,
які страждають на хвороби та недуги,
лабораторних досліджень,
ветеринарно-санітарної експертизи
товарів, видача відповідних
ветеринарних документів, послуг при
експортно-імпортних операціях та
транспортуванні територією України
об'єктів державного
ветеринарно-санітарного контролю та
нагляду здійснюється за рахунок їх
власників (операторів потужностей)
згідно з тарифами.

Оплата послуг спеціалістів
ветеринарної медицини, які провадять
ветеринарну практику, за виконання
обов'язкових або необхідних
протиепізоотичних заходів згідно з
переліком та у розмірах, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України, здійснюється за рахунок
коштів Державного бюджету України та
інших джерел, не заборонених законом.

Тарифи на ветеринарні послуги
затверджуються відповідно до
законодавства про ціни та
ціноутворення.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 15 серпня 1992 року №478 затверджено
перелік протиепізоотичних,
лікувальних,
лабораторно-діагностичних,
радіологічних та інших
ветеринарно-санітарних заходів, що
проводяться органами державної
ветеринарної медицини за рахунок
бюджетних та інших коштів (коштів
власників тварин і тваринницької
продукції).

Постановами Кабінету Міністрів
України від 28 грудня 2011 р. №1348 та від 9
червня 2011 р. №641 затверджені переліки
платних адміністративних послуг, які
надаються Державною ветеринарною та
фітосанітарною службою, органами та
установами, що належать до сфери її
управління, і розміри плати за їх
надання.

Пунктом 30 частини 1 статті 2 Бюджетного
кодексу України передбачено, що
основним плановим фінансовим
документом бюджетної установи, яким на
бюджетний період встановлюються
повноваження щодо отримання
надходжень і розподіл бюджетних
асигнувань на взяття бюджетних
зобов'язань та здійснення платежів для
виконання бюджетною установою своїх
функцій та досягнення результатів,
визначених відповідно до бюджетних
призначень - є кошторис.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 28 лютого 2002 року № 228 затверджено
Порядок складання, розгляду,
затвердження та основні вимоги до
виконання кошторисів бюджетних
установ (далі - Порядок №228), відповідно
до п.1 якого кошторис бюджетних установ
має такі складові частини:

- загальний фонд, який містить обсяг
надходжень із загального фонду бюджету
та розподіл видатків за повною
економічною класифікацією видатків
бюджету на виконання бюджетною
установою (далі - установа) основних
функцій або розподіл надання кредитів
з бюджету за класифікацією
кредитування бюджету;

- спеціальний фонд, який містить обсяг
надходжень із спеціального фонду
бюджету на конкретну мету та їх
розподіл за повною економічною
класифікацією видатків бюджету на
здійснення відповідних видатків
згідно із законодавством, а також на
реалізацію пріоритетних заходів,
пов'язаних з виконанням установою
основних функцій, або розподіл надання
кредитів з бюджету згідно із
законодавством за класифікацією
кредитування бюджету.

Згідно п.5 Порядку №228, установам можуть
виділятися бюджетні кошти тільки за
наявності затверджених кошторисів,
планів асигнувань загального фонду
бюджету, планів надання кредитів із
загального фонду бюджету, планів
спеціального фонду. Установи мають
право брати бюджетні зобов'язання
витрачати бюджетні кошти на цілі та в
межах, установлених затвердженими
кошторисами, планами асигнувань
загального фонду бюджету, планами
надання кредитів із загального фонду
бюджету, планами спеціального фонду.

Як видно з матеріалів справи,
спеціальний фонд Високопільської
районної державної лікарні
ветеринарної медицини формується за
рахунок надходжень коштів від надання
платних послуг, пов'язаних з роботою по
ветеринарному контролю.

Пунктом 19 Порядку №228 передбачено, що
розподіл видатків або надання кредитів
з бюджету спеціального фонду проекту
кошторису проводиться виключно в межах
і за рахунок відповідних надходжень,
запланованих на цю мету в зазначеному
фонді.

Відповідно до п.23 Порядку № 228 видатки
спеціального фонду кошторису за
рахунок власних надходжень плануються
у такій послідовності: за
встановленими напрямами використання,
на погашення заборгованості установи з
бюджетних зобов'язань за спеціальним
та загальним фондом кошторису та на
проведення заходів, пов'язаних з
виконанням основних функцій, які не
забезпечені (або частково забезпечені)
видатками загального фонду. При цьому
розпорядник бюджетних коштів здійснює
коригування обсягів узятих бюджетних
зобов'язань за загальним фондом
кошторису для проведення видатків з
цих зобов'язань із спеціального фонду
кошторису відповідно до бюджетного
законодавства.

Згідно із ч.4 ст.13 Бюджетного кодексу
України власні надходження бюджетних
установ отримуються додатково до
коштів загального фонду бюджету і
включаються до спеціального фонду
бюджету.

Власні надходження бюджетних установ
поділяються на такі групи:

перша група - надходження від плати за
послуги, що надаються бюджетними
установами згідно із законодавством;

друга група - інші джерела власних
надходжень бюджетних установ.

У складі першої групи виділяються такі
підгрупи:

підгрупа 1 - плата за послуги, що
надаються бюджетними установами
згідно з їх основною діяльністю;

підгрупа 2 - надходження бюджетних
установ від додаткової (господарської)
діяльності;

підгрупа 3 - плата за оренду майна
бюджетних установ;

підгрупа 4 - надходження бюджетних
установ від реалізації в установленому
порядку майна (крім нерухомого майна).

У складі другої групи виділяються такі
підгрупи:

підгрупа 1 - благодійні внески, гранти
та дарунки;

підгрупа 2 - кошти, що отримують
бюджетні установи від підприємств,
організацій, фізичних осіб та від інших
бюджетних установ для виконання
цільових заходів, у тому числі заходів
з відчуження для суспільних потреб
земельних ділянок та розміщених на них
інших об'єктів нерухомого майна, що
перебувають у приватній власності
фізичних або юридичних осіб;

підгрупа 3 - кошти, що отримують вищі та
професійно-технічні навчальні заклади
від розміщення на депозитах тимчасово
вільних бюджетних коштів, отриманих за
надання платних послуг, якщо таким
закладам законом надано відповідне
право.

Власні надходження бюджетних установ
використовуються (з урахуванням
частини дев'ятої статті 51 цього
Кодексу) на: покриття витрат,
пов'язаних з організацією та наданням
послуг, що надаються бюджетними
установами згідно з їх основною
діяльністю (за рахунок надходжень
підгрупи 1 першої групи); організацію
додаткової (господарської) діяльності
бюджетних установ (за рахунок
надходжень підгрупи 2 першої групи);
утримання, облаштування, ремонт та
придбання майна бюджетних установ (за
рахунок надходжень підгрупи 3 першої
групи); ремонт, модернізацію чи
придбання нових необоротних активів та
матеріальних цінностей, покриття
витрат, пов'язаних з організацією
збирання і транспортування відходів і
брухту на приймальні пункти (за рахунок
надходжень підгрупи 4 першої групи);
господарські потреби бюджетних
установ, включаючи оплату комунальних
послуг і енергоносіїв (за рахунок
надходжень підгруп 2 і 4 першої групи);
організацію основної діяльності
бюджетних установ (за рахунок
надходжень підгруп 1 і 3 другої групи);
виконання відповідних цільових
заходів (за рахунок надходжень
підгрупи 2 другої групи).

Згідно із ч.9 ст.51 Бюджетного кодексу
України, якщо обсяги власних
надходжень бюджетних установ
перевищують відповідні витрати,
затверджені законом про Державний
бюджет України (рішенням про місцевий
бюджет), розпорядник бюджетних коштів
передбачає спрямування таких
надпланових обсягів у першу чергу на
погашення заборгованості з оплати
праці, нарахувань на заробітну плату,
стипендій, комунальних послуг та
енергоносіїв.

Якщо такої заборгованості немає,
розпорядник бюджетних коштів
спрямовує 50 відсотків коштів на заходи,
що здійснюються за рахунок відповідних
надходжень, і 50 відсотків коштів - на
заходи, необхідні для виконання
основних функцій, але не забезпечені
коштами загального фонду бюджету за
відповідною бюджетною програмою. У
такому разі розпорядник бюджетних
коштів здійснює перерозподіл обсягів
узятих бюджетних зобов'язань за
загальним фондом бюджету для
проведення видатків за цими
зобов'язаннями із спеціального фонду
бюджету.

Отже, відповідно до норм Бюджетного
кодексу України та Порядку № 228
основним плановим документом
бюджетної установи є кошторис, який
складається з загального та
спеціального фондів Державного
бюджету.

Бюджетні установи мають право
провадити діяльність виключно в межах
асигнувань, затверджених кошторисами.

Порядком № 228 передбачено, що видатки
спеціального фонду кошторису
здійснюються бюджетною установою на
проведення заходів, пов'язаних з
виконанням її основних функцій, які не
забезпечені (або частково забезпечені)
видатками загального фонду.

При цьому зазначені нормативні
документи не містять переліку видатків
за кодами економічної класифікації, на
які саме необхідно спрямовувати кошти,
отримані до спеціального фонду.

Судом досліджені кошториси Лікарні за
період, що підлягав ревізії.

З них вбачається, що на протязі 2011-2014р.р.
за рахунок коштів загального фонду
передбачалось фінансування видатків
на оплату праці працівників та
нарахування на заробітну плату, а також
на часткову оплату придбання товарів і
послуг (предмети, матеріали, обладнання
та інвентар; медикаменти та
перев'язувальні матеріали; оплата
послуг крім комунальних), витрат на
відрядження, оплату комунальних послуг
та енергоносіїв.

В той же час, протягом 2011-2014р.р. за
рахунок коштів спеціального фонду
Державного бюджету передбачалось
фінансування видатків лікарні на
виплату заробітної плати з
нарахуваннями та на оплату комунальних
послу (незабезпечені видатками
загального фонду), а також видатків на
заходи пов'язані з організацією
діяльності лікарні, що відповідає
вимогам Бюджетного кодексу України та
п.23 Порядку складання, розгляду,
затвердження та основні вимоги до
виконання кошторисів бюджетних
установ, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 28
лютого 2002 року № 228.

Крім того, лікарнею було складено та
затверджено в установленому порядку
штатні розписи на відповідні роки, у
яких передбачено посади лікарів, які
утримуються за рахунок коштів
загального фонду.

Ревізією не виявлено порушень щодо
дотримання законодавства при
складанні, розгляді і затвердженні
кошторисів та при складанні штатних
розписів на 2011-2014р.р., що
підтверджується змістом акту ревізії
від 07.07.2014р. №45-27/44.

За змістом Закону України "Про
ветеринарну медицину", постанов
Кабінету Міністрів України від 15.08.1992р.
№478, від 28.12.2011р. №1348 та від 09.06.2011р. №641
працівники Високопільської районної
державної лікарні ветеринарної
медицини, відповідно до їх
функціональних повноважень,
зобов'язані проводити
ветеринарно-санітарні та
лабораторно-діагностичні заходи,
джерелами фінансування яких
законодавчо передбачено як кошти
власників тварин і тваринницької
продукції, так і кошти державного
бюджету.

Слід зазначити, що оплата праці
працівників лікарні відбувається на
підставі загального трудового
законодавства: Законів України "Про
державну службу", "Про оплату праці",
Кодексу законів про працю України,
постановами Кабінету Міністрів
України від 30.08.2002р. №1298 "Про оплату
праці працівників на основі Єдиної
тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів
з оплати праці працівників установ,
закладів та організацій окремих
галузей бюджетної сфери", від 11 грудня
1998 р. №1960 "Про умови оплати праці
працівників підприємств, установ і
організацій державної ветеринарної
медицини" та інших нормативно-правових
актів. Зокрема, вона складається з
посадового окладу (тарифної ставки),
надбавок і доплат.

Відповідно до ст.7 Бюджетного кодексу
України, одним з основних принципів
бюджетної системи є принцип цільового
використання бюджетних коштів - тобто
бюджетні кошти використовуються
тільки на цілі, визначені бюджетними
призначеннями.

Згідно з ст. 48 Бюджетного кодексу
України, розпорядники бюджетних
коштів беруть бюджетні зобов'язання та
здійснюють платежі тільки в межах
бюджетних асигнувань, встановлених
кошторисами, враховуючи необхідність
виконання бюджетних зобов'язань
минулих років, узятих на облік
органами, що здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів; щодо
завдань (проектів) Національної
програми інформатизації - після їх
погодження з Генеральним державним
замовником Національної програми
інформатизації. Розпорядники
бюджетних коштів беруть бюджетні
зобов'язання за спеціальним фондом
бюджету виключно в межах відповідних
фактичних надходжень спеціального
фонду бюджету (з дотриманням вимог
частини другої статті 57 цього Кодексу).

З наявних матеріалів справи судом
зроблено висновок, що витрачання
бюджетних коштів на виплату заробітної
плати лікарнею здійснювалось
відповідно до бюджетних асигнувань та
напрямків їх використання.

При цьому суд також враховує, що
державною фінансовою інспекцією не
надано належних і беззаперечних
доказів вчинення Лікарнею порушень,
оскільки з доданих до справи доказів
вбачається, що ревізорами лише
констатовано факти нарахування
лікарям заробітної плати за рахунок
коштів загального фонду кошторису
(яким, до речі, передбачені ці видатки)
та виконання ними робіт, пов'язаних із
наданням платних послуг.

Будь-яких первинних документів, які б
свідчили про те, що цими працівниками
виконано роботи з надання платних
послуг в конкретному об'ємі, за який до
лікарні надійшли грошові кошти і на
підставі яких обчислено суму
заробітної плати, що повинна була, на
думку ревізорів, виплачена за рахунок
саме цих коштів, а не коштів загального
фонду кошторису, до суду не надано.

Органом фінансового контролю взагалі
не розраховувалась на підставі
визначення розміру та об'єму виконаних
лікарями робіт з надання платних
послуг і отриманих грошових коштів -
конкретна сума заробітної плати, яку
належить сплачувати за рахунок
спеціального фонду.

Також суд із урахуванням приписів ч.2
ст.48 Бюджетного кодексу України, п.п. 20,
23 Порядку №228 приходить до висновку, що
з огляду на специфіку діяльності
Лікарні, позивач не має можливості
планувати доходи від платних послуг, а
відтак витрати спеціального фонду по
кодам КЕКВ 1111 (2111) і 1120 не можуть бути
ним сплановані, оскільки неможливо
передбачити доходи від надання платних
послуг у майбутніх періодах.

У зв'язку з цим органом фінансового
контролю не обґрунтовано свій висновок
про те, що здійснена відповідно до
установлених бюджетних асигнувань
виплата працівникам заробітної плати
за рахунок коштів загального фонду
кошторису є неправомірною і що у такий
спосіб покрито видатки спеціального
фонду.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про те, що Інспекцією не
доведено як вчинення Лікарнею
порушення, так і його розміру.

Крім того, суд враховує наступне.

Правові засади функціонування
бюджетної системи України, її принципи,
основи бюджетного процесу і
міжбюджетних відносин та
відповідальність за порушення
бюджетного законодавства визначаються
Бюджетним кодексом України.

Частиною 3 статті 23 Бюджетного кодексу
України обумовлено: якщо в процесі
виконання бюджету зміна обставин
вимагає менших бюджетних асигнувань
головним розпорядникам бюджетних
коштів, Міністерство фінансів України
(місцевий фінансовий орган) готує
пропозиції про зменшення відповідного
бюджетного призначення Державного
бюджету України (місцевого бюджету).
Кабінет Міністрів України (Рада
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцева державна адміністрація,
виконавчий орган відповідної місцевої
ради) у двотижневий строк подає до
Верховної Ради України (Верховної Ради
Автономної Республіки Крим,
відповідної місцевої ради) у
встановленому порядку пропозиції про
зменшення відповідних бюджетних
призначень Державного бюджету України
(місцевого бюджету).

Статтею 117 Бюджетного кодексу України
визначено вичерпний перелік заходів
впливу до учасників бюджетних процесів
за порушення бюджетного законодавства.

Чинним законодавством не передбачено
такого заходу впливу до одержувача
бюджетних коштів, яким є Лікарня, як
покладення на нього зобов'язання
зменшити бюджетні асигнування, отже
вимога ДФІ у Херсонській області в цій
частині не ґрунтується на законі.

Таким чином, п.2 вимоги від 11 серпня 2014
року №45-13/1116 не відповідає критеріям
законності і обґрунтованості, а тому не
підлягає виконанню Високопільською
райдержветлікарнею.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

ДФІ в Херсонській області не
спростовано належними та допустимими
доказами правове обґрунтування
позовних вимог Високопільської
райдержветлікарні і не доведено
правомірності пункту 2 свого рішення,
оформленого у вигляді листа-вимоги, в
той час як останньою доведено
протиправність зазначеного пункту
рішення органу державного фінансового
контролю.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що позовні вимоги є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 122,128, 158-163, 167 КАС
України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати
пункт 2 вимоги Нововоронцовської
міжрайонної державної фінансової
інспекції в Херсонській області від 11
серпня 2014 року №45-13/1116.

Постанова може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Одеського
апеляційного адміністративного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня її проголошення. В разі
складення постанови у повному обсязі
відповідно до ст. 160 КАС України, а також
прийняття постанови у письмовому
провадженні апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно
надсилається особою, яка її подає, до
суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо вона не була подана у
встановлений строк. У разі подання
апеляційної скарги постанова, якщо її
не скасовано, набирає законної сили
після закінчення апеляційного
розгляду справи.

Суддя
Пекний
А.С.

кат. 9.3