Справа № 826/11315/14
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: №
у 1-й інстанції: Аблов Є.В.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
У Х В А Л А

Іменем України

04 грудня 2014 року
м. Київ

колегія суддів Київського
апеляційного адміністративного суду у
складі:

головуючого -
судді Земляної Г.В.

суддів
Горбань Н.І., Сорочко Є.О.

за участю
секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову
Окружного адміністративного суду
міста Києва від 29 серпня 2014 року у
справі за адміністративним позовом
ОСОБА_2 до Сятошинської у м.Києві
державної адміністрації, третя особа
ОСОБА_3 Анатолій про визнання
незаконним розпорядження про
звільнення та поновлення на посаді,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації за участю
третьої особи ОСОБА_3 про визнання
незаконним розпорядження, поновлення
на роботі, стягнення за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
29 серпня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою
позивач ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції як
таку, що постановлена з помилковим
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі. В своїй
апеляційній скарзі апелянт
посилаються на незаконність,
необґрунтованість та необ'єктивність
рішення суду, неповне з'ясування всіх
обставин, що мають значення для
вирішення справи, порушення судом норм
процесуального права, що є підставою
для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст.41 Кодексу
адміністративного судочинства України
фіксування судового засідання за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалося в
зв'язку з неявкою у судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а постанова суду
залишенню без змін, з наступних
підстав.

Згідно зі п.1 ч.1 ст. 198, ст.200 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
залишає апеляційну скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд при вирішенні справи
керується принципом законності,
відповідно до якого органи державної
влади, органи місцевого
самоврядування, їхні посадові і
службові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Суд першої інстанції всебічно, повно та
об'єктивно розглянув справу, правильно
встановив обставини справи, наданим
доказам дав правильну правову оцінку і
прийшов до обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
розпорядженням Святошинської районної
в м. Києві державної адміністрації від
13.01.2014 року №07-к ОСОБА_2 був призначений
на посаду начальника організаційного
відділу на період соціальної відпустки
начальника цього відділу ОСОБА_4. для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку з 13.01.2014 року.

На підставі розпорядження №173-к від
25.04.2014 року про звільнення ОСОБА_2
останнього звільнено із займаної
посади згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП
України у зв'язку з закінченням строку
трудового договору.

Позивач, зазначаючи про протиправність
та безпідставність прийняття
розпорядження про звільнення його із
займаної посади, звернувся до суду з
даним адміністративним позовом

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позову прийшов до висновку
про правомірність прийняття
оскаржуваного розпорядження про
звільнення позивача із займаної
посади, оскільки останній був
прийнятий на посаду начальника
організаційного відділу на період
соціальної відпустки основного
працівника ОСОБА_4.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки вони знайшли своє
підтвердження під час апеляційного
розгляду.

Даючи правову оцінку обставинам
вказаної справи, колегія суддів зважає
на наступне.

Трудові відносини всіх працівників,
сприяючи зростанню продуктивності
праці, поліпшенню якості роботи,
підвищенню ефективності суспільного
виробництва і піднесенню на цій основі
матеріального і культурного рівня
життя трудящих, зміцненню трудової
дисципліни і поступовому перетворенню
праці на благо суспільства в першу
життєву потребу кожної працездатної
людини регулює Кодекс законів про
працю України (далі - КЗпП України).

Стаття 36 КЗпП України визначає
підстави припинення трудового
договору.

Відповідно до вимог п. п. 2, 3 ст. 23 та п. 2
ч. 1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір
може бути укладений на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін, і підставою припинення
трудового договору є закінчення цього
строку.

Тобто, суд першої інстанції
обгрунтовано зазначає, що зі змісту
наведеної правової норми вбачається,
що п. 2 ст. 36 КЗпП передбачає можливість
припинення трудового договору у
зв'язку з закінченням його строку. На
цій підставі може бути припинений
тільки строковий трудовий договір,
укладений як строковий відповідно до
закону. Припинення трудового договору
після закінчення строку не вимагає
заяви або якогось волевиявлення
працівника. Свою волю на укладення
строкового трудового договору він уже
виявив, коли писав заяву про прийняття
на роботу за строковим трудовим
договором. У цей же час він виразив і
волю на припинення такого трудового
договору після закінчення строку, на
який він був укладений. Власник також
не зобов'язаний попереджати або в інший
спосіб інформувати працівника про
майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що позивач 16.12.2013 року
написав заяву про призначення його на
посаду начальника організаційного
відділу на період соціальної відпустки
основного працівника ОСОБА_4., яка
погоджена головою Святошинської
районної в місті Києві державної
адміністрації.

В розпорядженні №07-к від 13.01.2014 року
зазначено, що ОСОБА_2 був призначено на
посаду начальника організаційного
відділу на період соціальної відпустки
начальника цього відділу ОСОБА_4. для
догляду за дитиною до досягнення нею
трирічного віку з 13.01.2014 року.

Як підставу прийняття розпорядження
зазначено: заява ОСОБА_2,
лист-погодження виконавчого органу
Київської міської ради (КМДА) від 30.12.2013
року №001-2255.

Тобто, суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, що трудові
відносини, які виникли між ОСОБА_2 та
Святошинською районною у м. Києві
державною адміністрацією були
строковими та обмежувались періодом
соціальної відпустки основного
працівника - начальника
організаційного відділу ОСОБА_4.

Крім того, з розпорядженням №07-к від
13.01.2014 року ОСОБА_2 ознайомлений, а тому
правомірно не прийняті до уваги
посилання позивача на не укладення
трудового договору чи угоди, так як ці
посилання спростовуються матеріалами
справи.

Разом з тим, 24.04.2014 року ОСОБА_4.
звернулась до голови Святошинської
районної у м. Києві державної
адміністрації із заявою, зі змісту якої
вбачається, що остання просить вважати
її такою, що приступила до виконання
своїх посадових обов'язків з 28.04.2014
року.

Заява погоджена 24.04.2014 року та 25.04.2014
року відповідно до Порядку призначення
на посади та звільнення з посад
керівників управлінь, відділів, інших
структурних підрозділів місцевих
державних адміністрацій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29.07.1999 року №1374
голові КМДА надіслано лист про
погодження звільнення ОСОБА_2 з посади
начальника організаційного відділу
Святошинської районної в місті Києві
державної адміністрації відповідно до
пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку
з закінченням строку трудового
договору та виходом на роботу з
соціальної відпустки для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного
віку основного працівника.

Таким чином, на підставі розпорядження
№173-к від 25.04.2014 року ОСОБА_2 звільнено з
посади начальника організаційного
відділу у зв'язку з закінченням строку
трудового договору, оскільки позивач
був призначений на дану посаду на
період соціальної відпустки основного
працівника ОСОБА_4.

Крім того, відповідно до розпорядження
№175-к від 28.04.2014 року ОСОБА_4., начальника
організаційного відділу, вважати
такою, що приступила до виконання своїх
посадових обов'язків з 28.04.2014 року.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів в повній мірі погоджується з
висновком суду першої інстанції про
правомірність прийняття оскаржуваного
розпорядження про звільнення позивача
із займаної посади, оскільки останній
був прийнятий на посаду начальника
організаційного відділу на період
соціальної відпустки основного
працівника ОСОБА_4. При цьому, вихід на
роботу ОСОБА_4. підтверджується
розпорядженням №175-к від 28.04.2014 року.

Також суд першої інстанції
обґрунтовано не прийняв до уваги
посилання позивача на порушення
відповідачем вимог ст. 40 КЗпП, у зв'язку
з тим, що останній з 17.04.2014 року по 01.05.2014
року перебував на амбулаторному
лікуванні, що підтверджується листом
непрацездатності, крім того, на думку
позивача, відповідач протиправно не
запропонував позивачу іншу роботу.

Відповідно до положень ст. 40 КЗпП
України не допускається звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці.

Зільнення з підстав, зазначених у
пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Водночас, суд першої інстанції
обґрунтовано звертає увагу, що позивач
був звільнений на підставі п.2 ст.36 КЗпП
України у зв'язку з закінченням строку
трудового договору, а не в порядку ст.40
КЗпП України з ініціативи власника.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у
справах щодо оскарження рішень, дій чи
бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення; 10)
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Враховуючи викладене колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про дотримання відповідачем
всіх законодавчо визначених вимог в
частині звільнення на підставі п.2 ст.36
КЗпП України, а відтак відсутність
підстав для визнання незаконним
розпорядження №173-к від 25.04.2014 року.

Зважаючи, що решта позовних вимог є
похідними від позовної вимоги щодо
визнання протиправним та скасування
розпорядження №173-к від 25.04.2014 року про
звільнення ОСОБА_2, то відсутні
підстави для задоволення решти
позовних вимог.

Отже, суд першої інстанції дав належну
оцінку всім обставинам справи та вірно
застосував законодавство, що регулює
ці правовідносини.

Надані докази були оцінені судом
першої інстанції, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні.

Крім того, було оцінено належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, що відповідає вимогам ст. 86
КАС України.

З огляду на зазначене та беручи до
уваги достатній і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності колегія суддів
дійшла висновку, що викладені у
позовній заяві доводи позивача є не
обґрунтованими та, відповідно, його
вимоги такими, що не підлягають
задоволенню.

При цьому апеляційна скарга не містить
посилання на обставини, передбачені
статтями 202 - 204 Кодексу
адміністративного судочинства
України, за яких рішення суду підлягає
скасуванню.

Доводи, викладені заявником в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження суду першої інстанції і не
знайшли свого належного підтвердження.

Вказані в апеляційній скарзі
процесуальні порушення не призвели до
неправильного вирішення справи і не є
підставою для скасування судового
рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, в зв'язку з чим
апеляційна скарга залишається без
задоволення, а постанова суду першої
інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу
адміністративного судочинства
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без
задоволення.

Постанову Окружного адміністративного
суду міста Києва від 29 серпня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів із дня
складання у повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого
адміністративного суду України у
порядку ст.212 Кодексу
адміністративного судочинства
України.

Головуючий суддя:
Г.В.Земляна

Судді:
Н.І. Горбань

Є.О. Сорочко

Повний текст виготовлено 09 грудня 2014
року

Головуючий суддя
Земляна Г.В.

Судді:
Горбань Н.І.

Сорочко Є.О.