Справа № 825/3091/14
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2014-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД Справа: № 825/3091/14
1-й інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач: Мєзєнцев Є.І.
У Х В А Л А

Іменем України

08 грудня 2014 року
м. Київ

Київський апеляційний
адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Мєзєнцева Є.І.,
суддів - Старової Н.Е., Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового
провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2
на постанову Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2014
року у справі за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Управління Державної
міграційної служби України в
Чернігівській області, Державної
міграційної служби України про
визнання неправомірними та скасування
наказу, рішення та зобов'язання вчинити
певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
адміністративним позовом до
Управління Державної міграційної
служби України в Чернігівській
області, Державної міграційної служби
України про:

- визнання неправомірним та скасування
наказу від 04.07.2014 № 84 Державної
міграційної служби України, про
відмову в визнанні біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту;

- визнання неправомірним та скасування
рішення № 30-14 від 04.09.2014;

- зобов'язання Державної міграційної
служби України прийняти рішення про
перегляд справи для вирішення питання
про визнання його біженцем або особою,
яка потребує додаткового захисту,
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Постановою Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2014
року в задоволенні адміністративного
позову відмолено в повному обсязі.

Позивач, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, просить скасувати вказане
судове рішення та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу
адміністративного судочинства
України, суд апеляційної інстанції
може розглянути справу в порядку
письмового провадження за наявними у
справі матеріалами, якщо справу може
бути вирішено на основі наявних у ній
доказів, у разі неприбуття жодної з
осіб, які беруть участь у справі, у
судове засідання, хоча вони були
належним чином повідомленні про дату,
час і місце судового засідання.

Сторони до судового засідання не
з'явилися, про дату, час та місце
судового засідання були повідомлені
належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів
визнала за можливе розглянути справу в
порядку письмового провадження, як це
передбачено ст. 197 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції фактичних
обставин справи та правильність
застосування ним норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що
13 червня 2014 року громадянин ОСОБА_2
звернувся до Управління ДМС України у
Чернігівській області із
заявою-анкетою про визнання його
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту.

Причиною звернення за захистом в
Україні, вказав, що існувала загроза
його життю, свободі та безпеці з боку
радикального угрупування "Талібан".

04.07.2014 Управління ДМС України в
Чернігівській області наказом №84
відмовило в оформленні документів для
вирішення питання щодо визнання
позивача біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, на
підставі частини шостої статті 8 Закону
України "Про біженців та осіб, які
потребують додаткового або
тимчасового захисту", як особі стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 та 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

08.07.2014 позивач отримав повідомлення №
23, що стосовно нього прийнято рішення
про відмову у визнанні біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту, та надано роз'яснення про
порядок оскарження вказаного рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1
Закону України "Про біженців та осіб,
які потребують додаткового або
тимчасового захисту"(далі - Закон)
біженець - особа, яка не є громадянином
України і внаслідок обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за ознаками раси, віросповідання,
національності, громадянства
(підданства), належності до певної
соціальної групи або політичних
переконань перебуває за межами країни
своєї громадянської належності та не
може користуватися захистом цієї
країни або не бажає користуватися цим
захистом внаслідок таких побоювань,
або, не маючи громадянства (підданства)
і перебуваючи за межами країни свого
попереднього постійного проживання, не
може чи не бажає повернутися до неї
внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті
1 Закону, особа, яка потребує
додаткового захисту - особа, яка не є
біженцем відповідно до Конвенції про
статус біженців 1951 року і Протоколу
щодо статусу біженців 1967 року та цього
Закону, але потребує захисту, оскільки
така особа змушена була прибути в
Україну або залишитися в Україні
внаслідок загрози її життю, безпеці чи
свободі в країні походження через
побоювання застосування щодо неї
смертної кари або виконання вироку про
смертну кару чи тортур, нелюдського або
такого, що принижує гідність
поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
адміністративного суду України від
16.03.2012 № 3 передбачено, що згідно з
Конвенцією про статус біженців 1951 року
і Протоколом 1967 року поняття "біженець"
включає в себе чотири основні підстави,
за наявності яких особі може бути
надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни
своєї національної належності або,
якщо особа не має визначеного
громадянства, за межами країни свого
колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань
стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою
переслідування повинно бути пов'язане
з ознаками, які вказані в Конвенції про
статус біженців, а саме: а) расової
належності; б) релігії; в)
національності (громадянства); г)
належності до певної соціальної групи;
д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи
користуватися захистом країни
походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтовані побоювання
стати жертвою переслідувань є
визначальним у переліку критеріїв щодо
визначення біженця. Цей критерій
складається із суб'єктивної та
об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з
наявністю обґрунтованого побоювання
переслідування і означає наявність
фактичних доказів того, що ці
побоювання є реальними.

Під час розгляду особової справи
шукача притулку, органом міграційної
служби встановлено відсутність у
позивача об'єктивної сторони критерію
побоювань стати жертвою переслідувань,
який є визначальним, оскільки
позивачем не надано жодного доказу
того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, є обґрунтовані підстави
вважати, що позивач має ознаки особи,
яка відповідно до пункту 62 Керівництва
з процедур і критеріїв з визначення
статусу біженця Управління Верховного
Комісара ООН у справах біженців (згідно
з Конвенцією про статус біженців 1951
року та Протоколом щодо статусу
біженців 1967 року) є економічним
мігрантом.

Так, пункт 62 Керівництва з процедур і
критеріїв з визначення статусу біженця
Управління Верховного Комісара ООН у
справах біженців (згідно з Конвенцією
про статус біженців 1951 року та
Протоколом щодо статусу біженців 1967
року) дає визначення відмінності
економічного мігранта від біженця, а
саме: якщо особа добровільно залишає
свою країну, щоб поселитися в іншому
місці. Така особа може керуватися в
своїх діях бажанням змін або пригод,
сімейними або іншими причинами
особистого характеру. Якщо особа
переїжджає виключно з економічних
міркувань, то вона є економічним
мігрантом, а не біженцем.

Частиною сьомою статті 7 Закону
передбачено, що до заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, додаються
документи, що посвідчують особу
заявника, а також документи та
матеріали, що можуть бути доказом
наявності умов для визнання біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва
з процедур і критеріїв визначення
статусу біженця Управління Верховного
комісару ООН у справах біженців (далі -
Керівництво) особа, яка клопоче про
отримання статусу біженця, повинна
вказати переконливу причину, чому вона
особисто побоюється стати жертвою
переслідування. Для того, щоб вважатися
біженцем, особа повинна надати
свідчення повністю обґрунтованих
побоювань стати жертвою переслідувань
за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про
обов'язки та стандарти доказів у заявах
біженців" від 1998 року факти в
підтвердження заяв біженців
визначаються шляхом надання
підтвердження або доказів викладеного.
Докази можуть бути як усні, так і
документальні. Загальними правовими
принципами доказового права обов'язок
доказу покладається на особу, яка
висловлює це твердження. Таким чином, у
заяві про надання статусу біженця
заявник повинен довести достовірність
своїх тверджень і точність фактів, на
яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у
кожному окремому випадку всі необхідні
факти повинні бути надані в першу чергу
самим заявником, і тільки після цього,
особа уповноважена здійснювати
процедуру надання статусу біженця
(перевіряючий), повинна оцінити всі
твердження і достовірність переконань
заявника.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції, в матеріалах справи
відсутні документи, які б свідчили про
наявність підстав для надання позивачу
статусу біженця, а ті, які
характеризують загальне положення в
країні походження позивача, не містять
конкретних відомостей про його утиски.

Статтею 10 Закону визначено, що
спеціально уповноважений центральний
орган виконавчої влади з питань
міграції приймає рішення про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, чи про відмову у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, за
результатами всебічного вивчення і
оцінки всіх документів та матеріалів,
що можуть бути доказом наявності умов
для визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, виписані у статті
6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої
статті 6 Закону не може бути визнана
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, особа, стосовно
якої встановлено, що умови, передбачені
пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1
цього Закону, відсутні.

Отже, при розгляді заяви позивача про
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту
відповідачем вивчено матеріали
особової справи шукача притулку та
досліджено інформацію про країну
походження, у зв'язку з чим з
урахуванням імперативних приписів
статті 6 Закону суб'єкт владних
повноважень правомірно відмовив у
визнанні біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту, оскільки
встановлено умови, за яких такий статус
не надається.

Позивач звернувся до ДМС України зі
скаргою на рішення УДМС України в
Чернігівській області про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту.

Відповідно до Правил розгляду заяв та
оформлення документів, необхідних для
вирішення питання про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, втрату і
позбавлення статусу біженця та
додаткового захисту і скасування
рішення про визнання особи біженцем
або особою, яка потребує додаткового
захисту, затверджених наказом МВС
України від 07.09.2011 № 649 (далі - Привила),
ДМС України в межах строку,
передбаченого частиною п'ятою статті 12
Закону, приймає одне з таких рішень:

а) про задоволення скарги та скасування
рішення органу міграційної служби про
відмову в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, або про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту;

б) про відхилення скарги на рішення
органу міграційної служби про відмову
в прийнятті заяви про визнання
біженцем або особою, яка потребує
додаткового захисту, або про відмову в
оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту;

в) про залишення скарги без розгляду.

Так, за результатами розгляду справи та
на основі всебічного вивчення
матеріалів справи, відповідно до
статті 12 Закону, ДМС України прийняла
рішення від 04.09.2014 № 30-14 про відхилення
скарги на рішення органу міграційної
служби про відмову в оформленні
документів для вирішення питання щодо
визнання біженцем або особою, яка
потребує додаткового захисту.

15.09.2014 позивач отримав лист УДМС
України в Чернігівській області, яким
йому було повідомлено про прийняття
ДМС України рішення про відхилення
його скарги.

Оскільки, форма та зміст повідомлення
про відхилення скарги на рішення
органу міграційної служби про відмову
в оформленні документів для вирішення
питання щодо визнання біженцем або
особою, яка потребує додаткового
захисту чинним законодавством не
передбачена, що дає підстави
стверджувати про відсутність порушень
законодавства з боку Управління ДМС
України в Чернігівській області щодо
вручення повідомлення позивачу саме
такої форми та змісту

Таким чином, рішення Управління ДМС
України в Чернігівській області від
04.07.2014 №84 та рішення ДМС України від
04.09.2014 № 30-14 прийняті на підставі та у
межах повноважень, у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України, з урахуванням усіх обставин,
що мають значення для прийняття такого
рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених
вище висновків суду попередньої
інстанції не спростовують і не дають
підстав для висновку, що судом першої
інстанції при розгляді справи
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, чи порушено
норми процесуального права. За
наведеного, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
адміністративного позову.

За правилами ст. 200 КАС України суд
апеляційної інстанції залишає
апеляційну скаргу без задоволення, а
постанову або ухвалу суду - без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив судове рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212,
254 Кодексу адміністративного
судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без
задоволення, а постанову
Чернігівського окружного
адміністративного суду від 15 жовтня 2014
року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку,
встановленому статтею 254 КАС України та
може бути оскаржена безпосередньо до
адміністративного суду касаційної
інстанції в порядку і строки,
встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя

Є.І. Мєзєнцев

суддя

Н.Е. Старова

суддя

Є.В.Чаку

Головуючий суддя
Мєзєнцев Є.І.

Судді:
Старова Н.Е.

Чаку Є.В.