Справа № 2а-5045/11
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року

Справа № 876/15828/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Ужгородському районі
Закарпатської області на постанову
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 24 лютого 2012
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ужгородському районі Закарпатської
області про зобов'язання провести
нарахування та виплату підвищення до
пенсії, як дитині війни,-

ВСТАНОВИВ :

08 листопада 2011 року позивач звернувся в
суд із позовом до відповідача. У
позовній заяві просить поновити строк
звернення до суду, визнати дії
відповідача неправомірними та
зобов'язати відповідача здійснити
нарахування та виплату недорахованої
щомісячної надбавки до пенсії в
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком відповідно до Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» за
період 2011 року і надалі протягом усього
часу дії Закону.

Позивач свої позовні вимоги мотивував
тим, що відповідно до статті 1 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» він є дитиною війни. Згідно з
статтею 6 цього закону йому повинна
виплачуватись щомісячна державна
соціальна допомога у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком, однак така
допомога виплачувалась в не повному
обсязі. Просив позов задовольнити.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 24
лютого 2012 року позовну заяву ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Ужгородському районі Закарпатської
області про зобов'язання провести
нарахування та виплату підвищення до
пенсії, як дитині війни за період з
01.01.2008 року по 07.05.2011 року - залишено без
розгляду.

Постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 24 лютого 2012 року позов
задоволено частково.

Визнано дії Управління Пенсійного
фонду України в Ужгородському районі
Закарпатської області щодо
нарахування та виплати ОСОБА_1 як
дитині війни, підвищення до пенсії
відповідно до Закону України «Про
соціальний захист дітей війни» за
період з 08.05.2011 року по 22.07.2011 року -
неправомірними.

Зобов'язано Управління Пенсійного
фонду України в Ужгородському районі
Закарпатської області нарахувати та
виплатити ОСОБА_1 як дитині війни,
підвищення до пенсії у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком відповідно
до ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни» за період з 08.05.2011
року по 22.07.2011 року, з урахуванням
проведених виплат.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Постанову суду оскаржив відповідач.
Вважає, що постанова прийнята з
неповним з'ясуванням обставин справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права та підлягає
скасуванню з підстав викладених в
апеляційній скарзі. Просить скасувати
постанову та прийняти нову, якою
відмовити позивачу в задоволенні
позову повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
залишається невизначено яким саме
органом, за рахунок яких коштів і
джерел та в якому процедурному порядку
здійснюється призначення і виплата
підвищення пенсій дітям війни.
Стверджує, що при ухваленні
оскаржуваного рішення судом не були
враховані положення бюджетного
законодавства України, а також
видаткові можливості основного
фінансового документу держави і
Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України
колегія суддів вважає доцільним
розглядати справу в порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши підстави
і межі апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджено матеріалами
справи, позивач в розумінні статті 1
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" є дитиною війни, що
підтверджується відповідним
посвідченням.

Згідно із ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" (в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), дітям війни
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, яка виплачується замість
пенсії, підвищується на 30 % мінімальної
пенсії за віком.

Змінами внесеними підпунктом 2 пункту 41
розділу II Закону України "Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України" від 28.12.2007 р. N 107-VI, дія
статті 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" була обмежена.
Однак, Рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008, положення
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України",
яким обмежувалась дія ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" визнані неконституційними та
втратили чинність з моменту визнання
їх такими.

Після Рішення Конституційного Суду
України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 стаття 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" не обмежувалась та діяла в
редакції відповідно до якої, дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи викладені правові
положення, суд апеляційної інстанції
погоджується із висновками суду першої
інстанції, про наявність у позивача
права на отримання підвищення до
пенсії як дитині війни, у розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком,
передбаченого ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни".

Як вбачається із матеріалів справи,
підвищення до пенсії позивачу як
дитині війни, протягом оскаржуваного
періоду здійснювалось у значно меншому
розмірі, а ніж це передбачено ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", а тому суд першої
інстанції прийшов до правильного та
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог позивача в
межах шестимісячного строку звернення
до адміністративного суду. При цьому,
суд першої інстанції правильно
задовольнив позовні вимоги позивача
тільки по 22.07.2011 року, оскільки
відповідно до постанови КМУ N 745 від
06.07.2011 року (набрала чинності з 23.07.2011
року), яка прийнята на виконання Закону
України від 14 червня 2011 року N 3491-VI "Про
внесення змін до Закону України "Про
Державний бюджет України на 2011 рік",
підвищення до пенсії дітям війни
виплачуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України.

Суд першої інстанції правильно вказав,
що нарахування та виплату позивачу
підвищення до пенсії як дитині війни,
слід проводити з урахуванням положень
ч. 1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", оскільки чинним
законодавством України розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає. Відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на підвищення пенсії виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтею 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни".

У зв'язку з тим, що функції з
призначення, нарахування та виплати
пенсії позивача здійснює Пенсійний
фонд України в особі відповідача, а
також виходячи з вимог п.15 Положення
про Пенсійний фонду України, затв.
постановою КМУ № 1261 від 24.10.2007р.,
відповідний обов'язок слід покласти на
відповідача у справі.

Також, суд не може взяти до уваги
посилання апелянта на те, що відповідач
не є розпорядником бюджетних коштів, а
фінансування виплат, пов'язаних із
застосуванням Закону України "Про
соціальний захист дітей війни"
проводиться із державного бюджету,
оскільки відсутність фінансування з
державного бюджету коштів на витрати
пов'язані із виплатою дітям війни
підвищення до пенсії згідно із Законом
України "Про соціальний захист дітей
війни" не може бути підставою для
невиконання положень ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни".

Дана правова позиція суду,
узгоджується із практикою
Європейського суду з прав людини, який
у своєму рішенні від 08 листопада 2005
року в справі "Кечко проти України"
зазначив, що держава самостійно
визначає, які надбавки виплачувати
своїм працівникам з бюджету. Держава
може вводити, припиняти або
закінчувати виплату цих надбавок.
Проте, якщо правове положення, що діє,
передбачає виплату певних надбавок, і
дотримані всі вимоги, необхідні для
цього, органи державної влади не можуть
свідомо відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини", суди при розгляді справ,
практику Європейського Суду з прав
людини, застосовують як джерело права.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про законність та обґрунтованість
позовних вимог, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування оскарженої
постанови, суд апеляційної інстанції
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Ужгородському районі Закарпатської
області - залишити без задоволення, а
постанову Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 24 лютого 2012 року у справі №
2а-5045/11 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі та
може бути оскаржена до Вищого
адміністративного суду України
протягом двадцяти днів після набрання
нею законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов