Справа № 822/3388/14
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2014-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/3388/14

Головуючий у 1-й інстанції: Ковальчук А.
М.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

04 грудня 2014 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Боровицького О. А. Сапальової
Т.В.

за участю секретаря судового
засідання:Майданюк Я.Л.,

за участю представників сторін:

представників позивача: Годної С. В.,
Кравцова О. М., Клюки В. Ф.

представників відповідача: Рудомана І.
В., Карповича В. М.

прокурора: Клименка Д. С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги
заступника прокурора Хмельницької
області в інтересах держави в особі
Державної податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області та
Державної податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області на
постанову Хмельницького окружного
адміністративного суду від 15 вересня
2014 року у справі за адміністративним
позовом приватного підприємства
"Незалежний центр лабораторних
досліджень "Еталон" до Державної
податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області про
визнання протиправним та скасування
податкового повідомлення-рішення ,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2014 року ПП "Незалежний центр
лабораторних досліджень "Еталон"
звернулося до суду з позовом до ДПІ у м.
Хмельницькому за участю прокуратури м.
Хмельницького, в якому просив визнати
протиправним та скасувати податкове
повідомлення-рішення № /836 від
29.04.2014 року.

Постановою Хмельницького окружного
адміністративного суду від 15 вересня
2014 року позов задоволено: визнано
протиправним та скасовано податкове
повідомлення-рішення № /836 від
29.04.2014 року, прийняте ДПІ у м.
Хмельницькому.

Не погодившись з таким рішенням суду
першої інстанції, відповідач та
заступник прокурора Хмельницької
області в інтересах держави в особі
ДПІ у м. Хмельницькому Головного
управління Міндоходів у Хмельницькій
області подали апеляційні скарги, в
яких просять скасувати постанову суду
першої інстанції та прийняти нову, якою
відмовити в задоволенні позовних вимог
повністю, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом при ухваленні
рішення норм матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Представник відповідача та прокурор в
судовому засіданні підтримали доводи
апеляційних скарг та просили їх
задовольнити.

Представники позивача в судовому
засіданні заперечили відносно
задоволення апеляційних скарг та
просили рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального
та процесуального права, давши правову
оцінку обставинам у справі, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що апеляційну скаргу слід залишити без
задоволення, а постанову Хмельницького
окружного адміністративного суду від 15
вересня 2014 року - без змін, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
працівниками ДПІ у м. Хмельницькому
проведено позапланову виїзну
документальну перевірку з питань
документального підтвердження
господарських відносин з платниками
податків - ТОВ "Компанія "Мелагрейн", ТОВ
"Транспортно-експедиційна компанія
"Зектер", ТОВ "Перша Логістична
Компанія", ТОВ "Донарготранс", ТОВ
"Компанія-Агроінвест", ТОВ "Транс-Груп",
ТОВ "Шерон-Груп", ТОВ "ТЕП Транско" в
частині формування податкових
зобов'язань та ТОВ "Рокфор Маркет", ТОВ
"Велторг 2013", ТОВ "Оптком 2012", ТОВ "Балтік
Біо Трейд", ТОВ "Дівілон" та ТОВ "ПАК Плюс
2012" в частині формування податкового
кредиту за період грудень 2013 року та
січень - лютий 2014 року, їх реальності та
повноти відображення в обліку.

За наслідками проведеної перевірки
встановлено порушення позивачем п.п.
198.1, 198.3, 198.6 ст. 198; п.п. 200.1, 200.2 ст. 200; п. 201.1
ст. 201 Податкового кодексу України, що
призвело до заниження суми податку на
додану вартість, яка підлягає сплаті в
бюджет за грудень 2013 року, січень-лютий
2014 року на 6 809 436 грн. (в т.ч. по звітних
періодах: грудень 2013 року на 3 110 694 грн.,
січень 2014 року на 2 166 719 грн., лютий 2014
року на 1 532 023 грн.).

Зазначені порушення відображені в акті
перевірки від 08.04.2014 року №1387/22-07/33761120.

В подальшому відповідно до
встановлених порушень винесено
податкове повідомлення-рішення №
/836 від 29.04.2014 року, з якого
вбачається, що сума податкового
зобов'язання з податку на додану
вартість становить 8 511 795 грн., з яких 6 809
436 грн. основного платежу та 1 702 359 грн.
штрафних санкцій.

Не погоджуючись з вказаним податковим
повідомленням-рішенням, позивач
оскаржив його в адміністративному
порядку.

Відповідно до рішення Головного
управління Міндоходів у Хмельницькій
області № 8857/10/22-01-10-03-14 від 07.07.2014 року
та рішення Державної фіскальної служби
України № 582/6/99-99-10-01-15 від 30.07.2014 року
скарги позивача залишено без
задоволення, а оскаржуване податкове
повідомлення-рішення - без змін.

Приватне підприємство «Незалежний
центр лабораторних досліджень
«Еталдон», вважаючи спірне податкове
повідомлення-рішення протиправним,
оскаржило його в судовому порядку.

Хмельницький окружний
адміністративний суд дійшов висновку
про правомірність заявлених позовних
вимог, з чим погоджується і суд
апеляційної інстанції, з огляду на
наступне.

З матеріалів справи слідує, що між
позивачем та контрагентами укладались
договори поставок та купівлі-продажу
товарів (хімічної продукції), а саме:
ТОВ "Рокфор Маркет" - договори
купівлі-продажу № 56 від 05.12.2013 року, № 39
від 31.10.2013 року, № 36 від 30.10.2013 року, № 33
від 28.10.2013 року, № 31 від 25.10.2013 року, № 30
від 24.10.2013 року, № 28 від 22.10.2013 року, № 24
від 21.10.2013 року, № 65 від 30.12.2013 року, № 60
від 26.12.2013 року, № 10 від 03.01.2014 року, № 15
від 08.01.2014 року, № 30 від 27.01.2014 року, № 20
від 15.01.2014 року, № 25 від 22.01.2014 року, № 22
від 20.01.2014 року, № 34 від 29.01.2014 року, №27
від 24.01.2014 року; ТОВ "Велторг 2013" -
договори поставки № 60 від 02.12.2013 року та
№ 64 від 11.12.2013 року; ТОВ "Оптком 2012" -
договори купівлі-продажу № 152 від 25.12.2013
року, № 155 від 26.12.2013 року, № 145 від 03.12.2013
року; ТОВ "Дівілон" - договори
купівлі-продажу № 5 від 15.01.2014 року та №
3 від 10.01.2014 року; ТОВ "ПАК Плюс 2012" -
договори купівлі-продажу № 18 від 03.02.2014
року та № 22 від 07.02.2014 року.

Відповідно до умов укладених договорів
вказані підприємства (постачальники)
зобов'язалися передати у власність
хімічну продукцію, яка визначена в
специфікаціях, а позивач (покупець) -
прийняти та оплатити товар на умовах
договорів. До кожного договору
сторонами укладено специфікації, в
яких зазначено кількість товару,
асортимент, ціну та його вартість.

Факти поставки, оплати та
оприбуткування товарів за вказаними
договорами підтверджуються
відповідними накладними, видатковими,
податковими та транспортними
накладними, специфікаціями до кожного
договору, платіжними дорученнями про
перерахування коштів, копії яких
знаходяться в матеріалах справи.

Експертним висновком від 27 червня 2014
року №691/14-22 встановлено, що в
результаті дослідження представлених
документів документально та
нормативно не підтверджується
донарахування податку на додану
вартість по приватному підприємству
"Незалежний центр лабораторних
досліджень "Еталон", визначених у акті
перевірки ДПІ у м. Хмельницькому від
08.04.2014 року №1387/22-07/33761120, за грудень 2013
року, січень-лютий 2014 року на суму 6809436
грн., у тому числі: - грудень 2013 року 3110694
грн.; - січень 2014 року 2166719 грн.; - лютий 2014
року 1532023 грн.

Необхідність підтвердження
господарських операцій первинними
документами визначена п.п. 1.2 п.1, п.п. 2.1
п. 2 Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 року № 88, згідно положень
яких первинні документи - письмові
свідоцтва, що фіксують та
підтверджують господарські операції,
включаючи розпорядження та дозволи
адміністрації на їх проведення.

Згідно п. 2.4 Положення первинні
документи (на паперових і
машинозчитуваних носіях інформації)
для надання їм юридичної сили і
доказовості повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назва
підприємства, установи, від імені яких
складений документ; назва документа
(форми); код форми; дата і місце
складання; зміст господарської
операції та її вимірники (у
натуральному і вартісному виразі);
посади, прізвища і підписи осіб,
відповідальних за дозвіл та здійснення
господарської операції і складання
первинного документа.

Статтею 9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" встановлено
вимоги до первинних документів, які є
підставою для бухгалтерського та
податкового обліку. Згідно з даною
нормою, підставою для бухгалтерського
обліку господарських операцій є
первинні документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Дія контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.
Такі первинні документи повинні мати
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

При дослідженні наданих позивачем
первинних документів, судом першої
інстанції встановлено, що останні
містять всі необхідні реквізити,
наявність яких є необхідною умовою при
їх складанні. Крім того, копії
платіжних доручень, згідно яких
відбувались розрахунки за отримані
товари (послуги), містять відмітки про
проведення даних платежів через
банківську установу.

Відповідно до п.200.1, п.200.2, п.200.3, п.200.4
ст.200 Податкового кодексу України сума
податку, що підлягає сплаті
(перерахуванню) до Державного бюджету
України або бюджетному відшкодуванню,
визначається як різниця між сумою
податкового зобов'язання звітного
(податкового) періоду та сумою
податкового кредиту такого звітного
(податкового) періоду.

При позитивному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума підлягає сплаті
(перерахуванню) до бюджету у строки,
встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми,
розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї
статті, така сума враховується у
зменшення суми податкового боргу з
податку, що виник за попередні звітні
(податкові) періоди (у тому числі
розстроченого або відстроченого
відповідно до цього Кодексу), а в разі
відсутності податкового боргу -
зараховується до складу податкового
кредиту наступного звітного
(податкового) періоду.

Таким чином, із означень Податкового
кодексу України слідує, що нарахування
податкового кредиту здійснюється на
підставі податкової накладної, яка
сама по собі є достатньою підставою для
нарахування податкового кредиту за
умови її відповідності вимогам
законодавства.

Як з'ясовано, на підставі отриманих
податкових накладних, суми ПДВ
включені позивачем до складу
податкового кредиту та відображені в
деклараціях по податку на додану
вартість за відповідні періоди.

Порядок формування податкового
кредиту з податку на додану вартість
визначений статтею 198 Податкового
кодексу України.

Так, відповідно до п.198.1 ст.198
Податкового кодексу України право на
віднесення сум податку до податкового
кредиту виникає у разі здійснення
операцій з придбання або виготовлення
товарів (у тому числі в разі їх ввезення
на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового
кодексу України визначено, що
податковий кредит звітного періоду
визначається виходячи з договірної
(контрактної) вартості товарів/послуг,
але не вище рівня звичайних цін,
визначених відповідно до статті 39
цього Кодексу, та складається з сум
податків, нарахованих (сплачених)
платником податку за ставкою,
встановленою пунктом 193.1 статті 193
цього Кодексу, протягом такого
звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів
(у тому числі при їх імпорті) та послуг
з метою їх подальшого використання
в оподатковуваних операціях у
межах господарської діяльності
платника податку.

Право на нарахування податкового
кредиту виникає незалежно від того, чи
такі товари/послуги та основні фонди
почали використовуватися в
оподатковуваних операціях у межах
господарської діяльності платника
податку протягом звітного податкового
періоду, а також від того, чи
здійснював платник податку
оподатковувані операції протягом
такого звітного податкового періоду.

Разом з тим, п.198.6. ст.198 Податкового
кодексу України передбачено, що не
відносяться до податкового кредиту
суми податку, сплаченого (нарахованого)
у зв'язку з придбанням товарів/послуг,
не підтверджені податковими
накладними (або підтверджені
податковими накладними, оформленими з
порушенням вимог статті 201 цього
Кодексу).

Згідно п. 44.1 ст.44 ПК України, для цілей
оподаткування платники податків
зобов'язані вести облік доходів, витрат
та інших показників, пов'язаних з
визначенням об'єктів оподаткування
та/або податкових зобов'язань, на
підставі первинних документів,
регістрів бухгалтерського обліку,
фінансової звітності, інших
документів, пов'язаних з обчисленням і
сплатою податків і зборів, ведення
яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється
формування показників податкової
звітності, митних декларацій на
підставі даних, не підтверджених
документами, що визначені абзацом
першим цього пункту.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції
відносно посилань представників
відповідача на відсутність
зареєстрованого перетину меж
Хмельницької області за перевіряємий
період автомобілів, зазначених у ТТН, а
також щодо складання ТТН з порушенням
вимог чинного законодавства в тій
частині, що згідно Закону України "Про
автомобільний транспорт" перевезення
вантажів здійснюється на підставі
цивільно-правових договорів, без
застереження щодо обов'язкового
застосування ТТН, які за своєю суттю
можуть бути тільки однією з
рекомендованих форм договору
перевезення. Правила перевезення
вантажів автомобільним транспортом в
Україні, затверджені наказом
Міністерства транспорту України № 363
від 14.10.1997 року, діють в частині, що не
суперечить цьому Закону, а тому
дотримання вимоги про наявність ТТН
під час перевезення вантажів є
обов'язковим для перевізників. За їх
порушення останні можуть притягатися
до відповідальності органами, що
здійснюють контроль за дотриманням
вимог законодавства про автомобільний
транспорт в процесі виконання
перевезень вантажів. Отже, ТТН є
документами, що регламентують тільки
взаємини перевізника і замовника як
учасників транспортного процесу.

Крім того, суд вірно визначився, що ТТН
є підставою для списання ТМЦ у
вантажовідправника і оприбуткування
їх у вантажоодержувача при перевезенні
вантажів у межах України та не є єдиним
і безумовним документом, що
підтверджує факт придбання або продажу
та не відносяться до обов'язкових
документів податкової звітності,
передбаченої ПК України.

Також необхідно наголосити, що чинним
законодавством України на учасників
цивільно-правових відносин, які є
платниками податків, не покладено
обов'язку та не визначено право
перевірки відповідності законодавству
статусу контрагентів, в т.ч.
перебування за місцезнаходженням, та
дотримання ними вимог податкового
законодавства. Кожен платник податку
несе самостійну відповідальність за
порушення правил ведення податкового
обліку. Зазначена відповідальність
стосується кожного окремого платника
податку і не може автоматично
поширюватися на третіх осіб, у тому
числі на його контрагентів.

Статтею 198 ПК України не встановлено
обмежень по включенню до складу
податкового кредиту сум ПДВ по товарах,
послугах отриманих від продавця, в разі
порушення ним умов податкового
законодавства, за умови, що такий
продавець зареєстрований платником
податку на додану вартість, за
наявності належним чином оформлених
податкових накладних, та за наявності
фактичного здійснення операцій з
придбання товарів (робіт, послуг).

Зробивши системний аналіз норм чинного
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, колегія суддів дійшла
висновку, що законодавець не ставить у
залежність виникнення у платника
податку на додану вартість права на
податковий кредит від дотримання вимог
податкового законодавства іншими
суб'єктами господарювання. Несплата
продавцем чи його контрагентом податку
на додану вартість до бюджету, у разі
фактичного здійснення господарської
операції, не впливає на формування
податкового кредиту покупцем та не є
підставою для позбавлення останнього
права на відшкодування цього податку,
якщо він виконав усі передбачені
законом умови отримання такого
відшкодування і має всі документальні
підтвердження розміру заявленого
податкового кредиту.

З практики Європейського суду з прав
людини, яка відповідно до ст.17 Закону
України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" від 23.02.2006 року
№3477-IV, є джерелом права, слідує, що якщо
державні органи мають інформацію про
зловживання в системі оподаткування
конкретною компанією, вони повинні
застосовувати відповідні заходи саме
до цього суб'єкта, а не розповсюджувати
негативні наслідки на інших осіб при
відсутності зловживань з їх боку
(рішення Європейського суду від 09.01.2007
року у справі "Інтерсплав проти
України").

Зважаючи на зазначене, колегія суддів
вважає безпідставним посилання
представників відповідача на акти про
неможливість проведення зустрічних
перевірок контрагентів щодо
підтвердження господарських відносин
з позивачем в зв'язку з їх відсутністю
за місцезнаходженням як на підставу
для висновків про відсутність у
позивача права на формування
податкового кредиту за наслідками
таких господарських операцій.

Крім того, колегія суддів приходить до
висновку, що доводи, якими податкова
інспекція мотивує висновок про
порушення платником вимог податкового
законодавства (відсутність
контрагентів за місцезнаходженням,
відсутність у них об'єктивних умов для
провадження господарської діяльності),
фактично є свідченням порушень,
допущених цими контрагентами, а не
доказом недобросовісності товариства
як платника податків.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
твердження відповідача про
відсутність контрагентів за їх
місцезнаходженням є безпідставними та
надуманими, оскільки представником
позивача подано суду апеляційної
інстанції в якості доказів здійснення
господарської діяльності
контрагентами за їх місцезнаходженням
копії електронних судових рішень,
винесених у 2014 році за участю останніх
щодо проведення ДПІ стосовно товариств
зустрічних звірок.

Чинне податкове законодавство не
пов'язує право платника на податковий
кредит з перебуванням його
постачальника за юридичною адресою, з
повнотою відображення постачальником
у своїй податковій звітності
відповідних господарських операцій, з
фактичною сплатою постачальником
податків до бюджету, з дотриманням ним
законодавчо встановлених умов
провадження господарської діяльності.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в
адміністративних справах про
протиправність рішень, дій чи
бездіяльності суб'єкта владних
повноважень обов'язок щодо доказування
правомірності свого рішення, дії чи
бездіяльності покладається на
відповідача, якщо він заперечує проти
адміністративного позову.

На підставі викладеного, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
правильно встановив обставини справи
та ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права і
прийшов до обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог, а доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та
статті 200 КАС України, суд апеляційної
інстанції залишає скаргу без
задоволення, а постанову суду - без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив судове
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги необхідно залишити
без задоволення, а постанову суду
першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206,
212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги заступника
прокурора Хмельницької області в
інтересах держави в особі Державної
податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області та
Державної податкової інспекції у м.
Хмельницькому Головного управління
Міндоходів у Хмельницькій області
залишити без задоволення, а постанову
Хмельницького окружного
адміністративного суду від 15 вересня
2014 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі
09 грудня 2014 року .

Головуючий
Граб Л.С.

Судді
Боровицький О. А.

Сапальова Т.В.