Справа № 2а-2075/11
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року

Справа № 876/15309/13

Львівський апеляційний
адміністративний суд в складі:

головуючого судді
Святецького В.В.

суддів
Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового
провадження в м. Львові апеляційну
скаргу Управління Пенсійного фонду
України в Залізничному районі м. Львова
на постанову Залізничного районного
суду м. Львова від 30 грудня 2011 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до Управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова про
зобов'язання провести нарахування та
виплату підвищення до пенсії, як дитині
війни,-

ВСТАНОВИВ :

10 жовтня 2011 року позивач звернувся в
суд із позовом до відповідача. У
позовній заяві просить визнати дії
відповідача протиправними та
зобов'язати відповідача здійснити
нарахування та виплату недорахованої
щомісячної надбавки до пенсії в
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком, відповідно до Закону України
«Про соціальний захист дітей війни» за
періоди з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, з
22.05.2008 року по 31.12.2008 року та з 01.01.2009 року
по момент розгляду справи в суді.

Позивач свої позовні вимоги мотивував
тим, що відповідно до статті 1 Закону
України «Про соціальний захист дітей
війни» він є дитиною війни. Згідно з
статтею 6 цього закону йому повинна
виплачуватись щомісячна державна
соціальна допомога у розмірі 30%
мінімальної пенсії за віком, однак така
допомога виплачувалась в не повному
обсязі. Просив позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м.
Львова від 14 листопада 2011 року
адміністративний позов ОСОБА_1 до
Управління Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова про
зобов'язання провести нарахування та
виплату підвищення до пенсії, як дитині
війни в частині позовних вимог за
період з 09.07.2007 року по 31.12.2007 року, з
22.05.2008 року по 31.12.2008 року та з 01.01.2009 року
по 10.04.2011 року залишено без розгляду у
зв'язку з пропуском строку звернення до
адміністративного суду.

Оскаржуваною постановою позов
задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова щодо
ненарахування і невиплати ОСОБА_1
надбавки до пенсії як «дитині війни» в
розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії
за віком за період з 14 квітня 2011 року по
22 липня 2011 року відповідно до ст. 6
Закону України «Про соціальний захист
дітей війни».

Зобов'язано управління Пенсійного
фонду України в Залізничному районі м.
Львова здійснити нарахування і виплату
ОСОБА_1 надбавки до пенсії як «дитині
війни» в розмірі 30 відсотків
мінімальної пенсії за віком за період з
14 квітня 2011 року по 22 липня 2011 року
відповідно до ст. 6 Закону України «Про
соціальний захист дітей війни», із
розрахунку встановленого ч. 1 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», з урахуванням фактично
отриманих нею сум.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погодившись з цією постановою,
відповідач оскаржив її в апеляційному
порядку. Вважає, що постанова прийнята
з неповним з'ясуванням обставин справи
та з порушенням норм матеріального і
процесуального права, а тому підлягає
скасуванню з підстав викладених в
апеляційній скарзі. Просить скасувати
постанову та прийняти нову, якою
відмовити позивачу в задоволенні
позову повністю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги,
апелянт посилається на те, що оскільки
відповідач не є розпорядником
бюджетних коштів, то відповідно
нарахування та виплата позивачу
підвищення до пенсії як дитині війни,
здійснювалось в межах виділених на це
коштів та згідно чинного на момент
проведення виплати бюджетного
законодавства. Апелянт також вказує, що
судом першої інстанції не обґрунтовано
застосовано до даних правовідносин
положення ч. 1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", оскільки частина 3 статті
28 передбачає, що мінімальний розмір
пенсії за віком, визначений частиною
першою даної статті, застосовується
виключно для визначення розмірів
пенсії, призначених згідно з цим
Законом. За таких обставин, апелянт
вважає, що положення ч. 1 ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування" не
можуть застосовуватися до
правовідносин щодо нарахування та
виплати позивачу підвищення до пенсії,
як дитині війни.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України
колегія суддів вважає доцільним
розглядати справу в порядку письмового
провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи, обговоривши підстави
і межі апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджено матеріалами
справи, позивач в розумінні статті 1
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" є дитиною війни, що
підтверджується відповідним
посвідченням.

Згідно із ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни" (в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), дітям війни
пенсії або щомісячне довічне грошове
утримання чи державна соціальна
допомога, яка виплачується замість
пенсії, підвищується на 30 % мінімальної
пенсії за віком.

Змінами внесеними підпунктом 2 пункту 41
розділу II Закону України "Про Державний
бюджет України на 2008 рік та про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України" від 28.12.2007 р. N 107-VI, дія
статті 6 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" була обмежена.
Однак, Рішенням Конституційного Суду
України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008, положення
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2008 рік та про внесення змін
до деяких законодавчих актів України",
яким обмежувалась дія ст. 6 Закону
України "Про соціальний захист дітей
війни" визнані неконституційними та
втратили чинність з моменту визнання
їх такими.

Після Рішення Конституційного Суду
України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 стаття 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни" не обмежувалась та діяла в
редакції відповідно до якої, дітям
війни пенсії або щомісячне довічне
грошове утримання чи державна
соціальна допомога, що виплачується
замість пенсії, підвищуються на 30
відсотків мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи викладені правові
положення, суд апеляційної інстанції
погоджується із висновками суду першої
інстанції, про наявність у позивача
права на отримання підвищення до
пенсії як дитині війни, у розмірі 30 %
мінімальної пенсії за віком,
передбаченого ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни".

Як вбачається із матеріалів справи,
підвищення до пенсії позивачу як
дитині війни, протягом оскаржуваного
періоду здійснювалось у значно меншому
розмірі, а ніж це передбачено ст. 6
Закону України "Про соціальний захист
дітей війни", а тому суд першої
інстанції прийшов до правильного та
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог позивача в
межах шестимісячного строку звернення
до адміністративного суду. При цьому,
суд першої інстанції правильно
задовольнив позовні вимоги позивача
тільки по 22.07.2011 року, оскільки
відповідно до постанови КМУ N 745 від
06.07.2011 року (набрала чинності з 23.07.2011
року), яка прийнята на виконання Закону
України від 14 червня 2011 року N 3491-VI "Про
внесення змін до Закону України "Про
Державний бюджет України на 2011 рік",
підвищення до пенсії дітям війни
виплачуються у порядку та розмірах,
встановлених Кабінетом Міністрів
України виходячи з наявного
фінансового ресурсу бюджету
Пенсійного фонду України.

Суд першої інстанції правильно вказав,
що нарахування та виплату позивачу
підвищення до пенсії як дитині війни,
слід проводити з урахуванням положень
ч. 1 ст. 28 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", оскільки чинним
законодавством України розмір
мінімальної пенсії за віком
визначається лише за правилами,
передбаченими частиною першою статті 28
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування", іншого
нормативно-правового акта, який би
визначав цей розмір або встановлював
інший розмір, немає. Відсутність іншого
мінімального розміру пенсії за віком
не є підставою для відмови в реалізації
позивачем конституційної гарантії та
права на підвищення пенсії виходячи з
розміру мінімальної пенсії за віком, як
це встановлено статтею 6 Закону України
"Про соціальний захист дітей війни".

Таким чином, посилання апелянта на те,
що до даних правовідносин не підлягає
застосуванню положення ч. 1 ст. 28 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування", є
необґрунтованими та безпідставними.

Також, суд не може взяти до уваги
посилання апелянта на те, що відповідач
не є розпорядником бюджетних коштів, а
фінансування виплат, пов'язаних із
застосуванням Закону України "Про
соціальний захист дітей
війни"проводиться із державного
бюджету, оскільки відсутність
фінансування з державного бюджету
коштів на витрати пов'язані із виплатою
дітям війни підвищення до пенсії
згідно із Законом України "Про
соціальний захист дітей війни"не може
бути підставою для невиконання
положень ст. 6 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни".

Дана правова позиція суду,
узгоджується із практикою
Європейського суду з прав людини, який
у своєму рішенні від 08 листопада 2005
року в справі "Кечко проти
України"зазначив, що держава
самостійно визначає, які надбавки
виплачувати своїм працівникам з
бюджету. Держава може вводити,
припиняти або закінчувати виплату цих
надбавок. Проте, якщо правове
положення, що діє, передбачає виплату
певних надбавок, і дотримані всі
вимоги, необхідні для цього, органи
державної влади не можуть свідомо
відмовляти в цих виплатах, поки
відповідне положення є таким, що діє (п.
23). Одночасно Європейський Суд з прав
людини не прийняв аргумент уряду
України щодо бюджетних асигнувань,
оскільки органи державної влади не
можуть посилатися на відсутність
засобів як на причину невиконання
своїх зобов'язань (п. 26).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень і застосування
практики Європейського Суду з прав
людини", суди при розгляді справ,
практику Європейського Суду з прав
людини, застосовують як джерело права.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про законність та обґрунтованість
позовних вимог, правильно і повно
встановив обставини справи та ухвалив
судове рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків рішення суду, а
тому підстав для скасування оскарженої
постанови, суд апеляційної інстанції
не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС
України, суд -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Управління
Пенсійного фонду України в
Залізничному районі м. Львова -
залишити без задоволення, а постанову
Залізничного районного суду м. Львова
від 30 грудня 2011 року у справі № 2а-2075/11 -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через
п'ять днів після направлення її копії
особам, які беруть участь у справі.

Ухвала є остаточною і оскарженню не
підлягає.

Головуючий суддя
В.В. Святецький

Судді
Л.Я. Гудим

О.М. Довгополов