Справа № 806/3702/14
Суддя: Хаюк С.М.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Попова
Суддя-доповідач:Хаюк С.М.
ПОСТАНОВА

іменем України

"03" грудня 2014 р.
Справа № 806/3702/14

Житомирський апеляційний
адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді
Хаюка С.М.

суддів:
Бондарчука І.Ф.

Моніча Б.С.,

при секретарі
Лялевич С.С. ,

за участю позивача, представників,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Житомирі апеляційну
скаргу ОСОБА_3 на постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "30" жовтня
2014 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до
Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області,
Начальника Держсільгоспінспекції в
Житомирській області Сарно Андрія
Васильовича про визнання дій
протиправними, визнання протиправним
та скасування наказу, поновлення на
посаді, стягнення коштів за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди ,

ВСТАНОВИВ:

8 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернувся з
позовом до Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області, начальника
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області Сарно Андрія Васильовича в
якому просить:

визнати протиправними дії начальника
Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області
Сарно Андрія Васильовича щодо вчинення
ним морально-психологічного тиску та
примушування ОСОБА_3 до подання заяви
про звільнення за нібито власним
бажанням з посади начальника
Управління контролю за використанням
та охороною земель
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області;

визнати протиправним і скасувати наказ
Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області №
118-ос від 09.07.2014 року про звільнення
ОСОБА_3 із займаної посади начальника
Управління контролю за використанням
та охороною земель Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області, відповідно до
ст.38 КЗпП України;

поновити його на посаді начальника
Управління контролю за використанням
та охороною земель Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області;

стягнути з Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області (10014, м.Житомир,
майдан ім. С.П. Корольова, 2, ), на його користь заробітній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 5 331 грн. 02 коп;

стягнути з Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області (10014, м.Житомир,
майдан ім. С.П. Корольова, 2, ), на його користь 5000 гривень на
відшкодування завданої йому
незаконним звільненням моральної
шкоди;

стягнути з Сарно Андрія Васильовича на
його користь 5000 гривень, на
відшкодування моральної шкоди,
завданої йому протиправними діями цієї
посадової особи органу державної
влади.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог зазначив, що спірний наказ №118-ос
від 09.07.2014 року про його звільнення є
неправомірним та підлягає скасуванню,
оскільки заяву про звільнення він
написав не за власним бажанням, а під
тиском на нього начальника
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області Сарно Андрія Васильовича. Крім
того, зазначив, що відповідачем
звільнено його з роботи в останній
робочий день, в який він знаходився на
лікарняному, чим порушено та
позбавлено його права, наданого
частиною 2 ст.38 КЗпП України.

Постановою Житомирського окружного
адміністративного суду від 30.10.2014 року
в задоволені позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою,
ОСОБА_3 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
постанову суду першої інстанції та
прийняти нову постанову, якою позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач та його представник підтримали
апеляційну скаргу.

Представники відповідача апеляційну
скаргу не визнали.

Розглянувши справу в межах, визначених
ст. 195 КАС України, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
представників, перевіривши доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Судом встановлено, що наказом №231-ос
від 22.10.2012 року ОСОБА_3 призначено
згідно конкурсного відбору на посаду
начальника Управління контролю за
використанням та охороною земель.
Присвоєно 9 ранг державного службовця,
посада якого віднесена до 5 категорії
(а.с.27).

25.06.2014 року ОСОБА_3 подав на ім"я
начальника Держсільгоспінспекції в
Житомирській області Сарно Андрія
Васильовича заяву про звільнення його
за власним бажанням (а.с.32).

В той же день заява про звільнення була
зареєстрована в журналі вхідної
кореспонденції (а.с.178).

Наказом Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області від 09.07.2014 року
№118-06 ОСОБА_3 звільнено із займаної
посади начальника Управління контролю
за використанням та охороною земель з
09.07.2014 року за власним бажанням
відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с.17).

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог , суд першої інстанції виходив з
того, що факт тиску начальником
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області Сарно Андрієм Васильовичем чи
іншою особою на позивача з метою
примусити його подати заяву про
звільнення за власним бажанням не
підтверджено належними доказами та не
знайшло свого підтвердження під час
розгляду справи по суті.

Позивач не відкликав свою заяву про
звільнення із займаної посади за
власним бажанням, не продовжив
працювати після закінчення строку
попередження про звільнення, а
обмеження можливості звільнення
працівника у період непрацездатності
стосується тільки випадку звільнення
його за ініціативою власника, та не
стосується звільнення працівника за
власним бажанням, суд прийшов до
висновку, що спірним наказом позивача
звільнено у відповідності до вимог ч. 1
ст. 38 КЗпП.

Оскаржуваний наказ №118-ос від 09.07.2014
року про звільнення ОСОБА_3 з посади
начальника Управління контролю за
використанням та охороною земель
Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області
прийнятий на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України, а
відтак є правомірним.

Оцінюючи таку позицію суду першої
інстанції, колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до ст.38 КЗпП України,
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

ОСОБА_3 зазначає, що заяву 25.06.2014року був
змушений написати в робочому кабінеті
начальника Держсільсгоспінспекції в
Житомирській області Сарно А.В.,
перебуваючи у стані сильного душевного
хвилювання і підвищеного емоційного
напруження, що були результатом
довготривалого, з при кінця травня,
протиправного тиску та примушування
його вказаною особою до звільнення із
займаної посади

При цьому, як на доказ морального тиску
на нього щодо подання заяви про
звільнення за власним бажанням
посилається на заключення договору з
адвокатом ОСОБА_5 та звернення з
приводу даного питання до голови
Державної інспекції сільського
господарства України Поєдинка М.С.,
оскільки, як зазначив позивач,
начальник Держсільгоспінспекції в
Житомирській області Сарно Андрій
Васильович пояснив йому, що вимогу про
його звільнення ставить особисто
голова Державної інспекції сільського
господарства України (а.с.9).

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 06.11.1992 року "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" визначено, що по справах про
звільнення за ст. 38 КЗпП України, суди
повинні перевіряти доводи працівника
про те, що власник або уповноважений
ним орган примусили його подати заяву
про розірвання трудового договору.

Із матеріалів справи вбачається, що
згідно листків непрацездатності
виданих 30.05.2014 року , 24.06.2014 року та 9.07.2014
року ОСОБА_3 знаходився на лікуванні
КУЦМЛ №1 м.Житомира з 30.06.2014 року по
16.07.2014 року - режим ліжковий та
стаціонарний (а.с.23,24).

17 червня 2014 року, між ОСОБА_3 та
адвокатом ОСОБА_5 був укладений Договір
№ 1/510 про надання правової допомоги, в
тому числі й з питань, що стосуються
захисту його законних прав та
інтересів в зв'язку з вимогами
керівництва Держсільгоспінспекції в
Житомирській області щодо негайного
закриття лікарняного, виходу на роботу
та подання в перший же день виходу на
роботу, заяви про звільнення за власним
бажанням з посади начальника
Управління контролю за використанням
та охороною земель (пункт 1.1. Договору)
(а.с.25,26).

20 червня 2014 року ОСОБА_3, перебуваючи на
стаціонарному лікуванні в ЦМЛ №1 м.
Житомира, звернувся із письмовою
заявою до адвоката ОСОБА_5 з проханням,
аби він на особистому прийомі голови
Державної інспекції сільського
господарства України Поєдинка М.С,
довів до його відома про те, що його
підлеглим на ОСОБА_3 чиниться
морально-психологічний тиск з метою
примусити ОСОБА_3 звільнитися із
займаної посади - начальника
Управління контролю за використанням
та охороною земель Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області. Зокрема, що до
нього висуваються вимоги про негайний
вихід з лікарняного на роботу, і
подання в день виходу заяви про своє
звільнення нібито, за власним бажанням.
Також, підкреслював, що в дійсності не
має бажання залишати державну службу
та звільнятися з роботи лише через те,
що це потрібно комусь з мого
керівництва, чи його не влаштовує його
відсутність на роботі через хворобу
(а.с.18).

Одержавши 23 червня 2014 року у своєму
поштовому відділенні в м. Києві, цінний
лист з описом - письмову заяву від
20.06.14року, адвокат ОСОБА_5 письмовою
заявою повідомив позивача, що близько
13-00 год. зателефонував за номером (розміщений на офіційному
веб-сайті Держсільгоспінспекції
України) до приймальної Голови
інспекції Поєдинка Миколи Петровича з
метою запису на особистий прийом з
питань можливої неправомірної
поведінки начальника
Держсільгоспінспекції в Житомирській
області відносно ОСОБА_3 та у зв"язку з
відмовою адвокат направив письмове
звернення в електронній формі на
офіційну електронну скриньку
Держсільгоспінспекції України з
приводу прийняття його на особистому
прийомі Голови інспекції 01.07.2014року
(а.с.20,21).

24 червня 2014 року, адвокат ОСОБА_5,
додатково, через КМД УДППЗ «Укрпошта» в
м. Києві, відправив на адресу Поєдинка
М.С. телеграму з проханням, його
невідкладного особистого прийому 01
липня 2014 року Головою
Держсільгоспінспекції України з
означених питань (а.с.61).

Із виписки епікриза медичної картки
стаціонарного хворого №7300
вбачається, що ОСОБА_3 24.06.2014року за його
категоричним наполяганням в зв"язку з
необхідністю виходу на роботу по
наполяганню керівництва, було
припинено стаціонарне лікування в ЦМЛ
№1 м. Житомира (а.с.22).

25.06.2014року ОСОБА_3 приступив до
виконання покладених обов'язків і в цей
же день ОСОБА_3 була написана заява про
звільнення за власним бажанням на ім"я
начальника Сарно А.В. (а.с.32).

26 червня 2014 року ОСОБА_3 була подана
заява про надання одного дня
відпочинку за відпрацьований вихідний
день 2.05.2014 року (а.с.31), який був наданий
наказом Держсільгоспінспекції в
Житомирській області № 10-к від
26.06.2014року (а.с.30).

01.07.2014року ОСОБА_3 разом зі своїм
адвокатом ОСОБА_5 прибули до Голови
Державної інспекції сільського
господарства України Поєдинка М.С. на
особистий прийом.

Із листа голови Держсільгоспінспекції
України М.С.Поєдинка від 28.10.2014 року,
наданого на запит суду, вбачається, що
останній підтвердив факт здійснення
особистого ним прийому ОСОБА_3 та
адвоката ОСОБА_5 01.07.14р. з «питанням щодо
того, чи є якість претензії до ОСОБА_3
особисто, як працівника та його
діяльності від керівництва
центрального апарату
Держсільгоспінспекції України, а саме
Поєдинка М.С». Також у своєму листі
Поєдинок М.С. зазначив, що він особисто
ніяких доручень щодо звільнення ОСОБА_3
не надавав (а.с.222).

Крім того, 29 липня 2014 року ОСОБА_3
звернувся з письмовою заявою до
Прокурора Житомирської області
Лубчука Д.І., в якій виклав обставини
протиправних дій начальника СарноА.В.
щодо свого незаконного звільнення та
просив органи прокуратури вжити
заходів реагування та виступити на
захист моїх законних прав та інтересів,
через їх порушення посадовою особою
органу державної виконавчої влади
(а.с.28).

13 серпня 2014 року за вих. № 07/1-55-14
Прокуратура Житомирської області
надала ОСОБА_3 відповідь на заяву від 29
липня 2014 року з посиланням на ст.ст. 221,
233 КЗпП України, ст. 12 Закону України
«Про прокуратуру», зазначивши, що
позивачу необхідно звертатися до суду
за захистом своїх порушених прав.

07.08.2014 року ОСОБА_3 одержав листа
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Житомирській області
за вих. № 2174, з якого стало відомо, що
Прокуратура Житомирської області
спрямувала його звернення до неї від
29.07.2014р. до вказаного контролюючого
органу для розгляду по суті.

Крім того, як зазначено в постанові
суду першої інстанції свідок ОСОБА_8 в
судовому засіданні пояснив, що зі слів
ОСОБА_3 його нібито примушували
написати заяву на звільнення. Особисто
не був присутній при будь-яких розмовах
щодо примушування позивача
звільнитись із займаної посади. Йому
відомо, що ОСОБА_3 був на прийомі у
голови Державної інспекції сільського
господарства України Поєдинка М.С. та
питання щодо звільнення під час
прийому не розглядалось. Причини
захворювання ОСОБА_3 09.07.2014 року йому не
відомі.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
зазначив, що причини звільнення
позивача йому не відомі. Йому відомо що
ОСОБА_3 їздив на особистий прийом до
голови Державної інспекції сільського
господарства України Поєдинка М.С.
стосовно роботи та звільнення, розмова
закінчилась позитивно і він буде
продовжувати працювати. На нараді в
кабінеті ОСОБА_3 повідомив, що на нього
тисне хтось із Києва щодо звільнення з
посади. При подібних розмовах ніколи не
був присутній. Про примушування
позивача до звільнення зі сторони
Сарно А.В. нічого не відомо. Не пам"ятає
чи ОСОБА_3 повідомляв йому про причини
захворювання в його останній робочий
день.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні
зазначив, що йому не відомі причини
звільнення ОСОБА_3 з роботи. Чи
розказував позивач йому про "вказівки з
Києва" щодо звільнення - не пам'ятає. Про
прийом головою Державної інспекції
сільського господарства України
нічого не знає. 9 липня 2014 року ОСОБА_3 в
другій половині дня по телефону
попросив привезти його машину додому,
так як сам від до дому від лікаря поїде
на таксі.

Свідок ОСОБА_12 - т.в.о. начальник відділу
кадрів Інспекції пояснила, що вже після
обідньої перерви викликала позивача на
роботу для вручення оформленої, із
записом про звільнення, трудової
книжки.

Аналізуючи вищенаведені обставини в їх
сукупності, оцінивши всі наявні докази
у справі за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об"єктивному дослідженні, колегія
суддів прийшла до висновку, що заява
про звільнення за власним бажанням від
25.06.2014 року ОСОБА_3 була написана під
тиском , що суперечить положенням ст.38
КЗпП України.

Статтею 38 Конституції України
визначено, що громадяни користуються
рівним правом доступу до державної
служби.

Відповідно до статті 43 Основного
Закону, держава створює умови для
повного здійснення громадянами права
на працю, гарантує рівні можливості у
виборі професії та роду трудової
діяльності, громадянам гарантується
захист від незаконно звільнення.

Крім того , як стверджується
матеріалами справи на день винесення
наказу про звільнення ОСОБА_3 9.07.2014
року, який є останнім робочим днем,
ОСОБА_3 перебував на лікуванні в КУЦМЛ
м.Житомира, що підтверджується листком
непрацездатності серії АГЗ № 950355.

При цьому свідок ОСОБА_12 підтвердила в
суді першої інстанції про факт
спілкування в телефонному режимі з
ОСОБА_3, який за її словами, не повідомив
про перебування на лікуванні.

Згідно поштового штемпеля
повідомлення про необхідність
отримання трудової книжки було
направлено ОСОБА_3 09.07.2014 року (а.с.34,35).

Відповідно до частини 2 ст.38 КЗпПУ, якщо
працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою.

Колегія суддів вважає, що так, як заява
про звільнення за власним бажанням
була написана під тиском і день
звільнення позивача збігався з
останнім робочим днем, позивач мав
право в цей день відкликати заяву про
звільнення за власним бажанням.

В той же час дослідженими в судовому
засіданні доказами об'єктивно
встановлено, що позивач в день
звільнення перебував на лікарняному і
не мав об'єктивної можливості подати
письмову заяву про відкликання своєї
заяви від 25.06.2014 року, а тому колегія
суддів прийшла до висновку, що
звільнивши позивача в останній
робочий день, в який він знаходився на
лікарняному та при цьому не мав наміру
залишати робоче місце і звільнятись з
роботи, відповідач, знаючи пре це,
порушив та позбавив позивача права,
наданого частиною 2 ст.38 КзпП України.

Згідно вимог ст.38 КЗпП України, після
спливу двотижневого строку працівник
міг залишитися на роботі і не вимагати
свого звільнення, а власник або
уповноважений ним орган, не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків наявності згоди
між сторонами про дату звільнення.

Як достовірно підтверджується
матеріалами справи та дослідженими
доказами - ніякої згоди між
відповідачем і позивачем щодо дати
звільнення - не існувало, не зазначена
така дата і в заяві від 25.06,2014 року.

Враховуючи викладене колегія суддів
прийшла до висновку, що ОСОБА_3 було
звільнено з роботи неправомірно,
оскільки відсутність волевиявлення
особи на звільнення за власним
бажанням позбавляє роботодавця
законних підстав для звільнення
працівника згідно зі ст.38 КЗпП України,
а тому ОСОБА_3 підлягає поновленню на
посаді , а наказ про його звільнення
скасуванню.

В той же час, в задоволені позовних
вимог в частині визнання протиправними
дії начальника Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області Сарно Андрія
Васильовича щодо вчинення ним
морально-психологічного тиску та
примушування ОСОБА_3 до подання заяви
про звільнення за нібито власним
бажанням , необхідно відмовити, так як
неможливо встановити ким вчинився тиск
на ОСОБА_3, безпосередньо Сарно А.В. чи
Поєдинок М.С., оскільки сам позивач
пояснив , що тиск на нього вчинявся
Сарно А.В., який в свою чергу пояснював
таку вимогу вказівкою Поєдинок М.С.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Передумовою для відшкодування
моральної шкоди є наявність порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин, з урахуванням специфіки
об'єкту яких , завдана моральна шкода
може бути відшкодована працівнику у
вигляді одноразової грошової виплати
або в іншій матеріальній формі.

Компенсація завданої моральної шкоди
не поглинається самим фактом
відновлення становища, яке існувало до
порушення трудових прав , шляхом
поновлення на роботі , а тому колегія
суддів прийшла до висновку , що
враховуючи обставини справи, на
користь позивача необхідно стягнути з
Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області
500грн. на відшкодування моральної
шкоди, так як незаконним звільненням
йому були завдані моральні страждання.

В задоволені позовних вимог щодо
стягнення моральної шкоди з начальника
Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області
Сарно А.В. необхідно відмовити , так як
він діяв не як власним-роботодавець, а
від імені суб'єкта владних повноважень,
а саме Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області.

Відповідно до ст. 202 КАС України,
підставами для скасування постанови
або ухвали суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення є порушення
норм матеріального або процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи або питання.

За таких підстав апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
постанова суду першої інстанції
скасуванню з прийняттям нової
постанови.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково. Постанову
Житомирського окружного
адміністративного суду від "30" жовтня
2014 р. скасувати та прийняти нову
постанову.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ
Державної інспекції сільського
господарства в Житомирській області
№118-ос від 9.07.2014 року.

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника
управління контролю за використанням
та охороною земель Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області з 09.07.2014 року .

Зобов'язати Державну інспекцію
сільського господарства в
Житомирській області нарахувати та
виплатити ОСОБА_3 середній заробіток
за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Державної інспекції
сільського господарства в
Житомирській області на користь
ОСОБА_3 500 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

Постанова набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
складання її в повному обсязі шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
адміністративного суду України.

Головуючий суддя
С.М.Хаюк

судді:
І.Ф.Бондарчук

Б.С. Моніч

Повний текст cудового рішення
виготовлено 08.12.2014 року

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу ОСОБА_3 АДРЕСА_1,10002

3,4- відповідачам:

Державна інспекція сільського
господарства в Житомирській області
майдан С.П.Корольова,2,м.Житомир,10014

Начальник Держсільгоспінспекції в
Житомирській області Сарно Андрій
Васильович майдан
ім.С.П.Корольова,2,м.Житомир,10014

5 - представнику позивачу - ОСОБА_5,
АДРЕСА_2